Mouka

Moukajeprášekvyrobený rozemletím syrovýchzrn,kořenů,fazolí,ořechůnebosemen. Mouka se používá k výrobě mnoha různýchpotravin.Obilnámouka, zejména pšeničná, je hlavní složkouchleba, který je základní potravinou pro mnoho kultur.Žitnámouka je součástí chleba ve střední a severní Evropě.Kukuřičnámouka byla důležitá vmezoamerickékuchyni již odstarověkua v Americe je stále základní potravinou. Z mouky se vyrábí chléb, pečivo, těstoviny, palačinky a mnoho dalších potravin.
Obilná mouka se skládá buď zendospermu(vnitřního živného pletiva), klíčku aotrubdohromady (celozrnná mouka), nebo pouze z endospermu (rafinovaná mouka). Mouka se odmoučkyliší buď tím, že má o něco hrubší zrnitost (stupeň rozmělnění), nebo je synonymem pro mouku; slovo se používá v obou případech. Například mandlová mouka často znamená zrnitější strukturu, zatímco mandlová moučka znamená jemný prášek, ačkoli neexistuje žádná kodifikovaná hranice.
Mouku lze získat především z různých obilovin. Ačkoli nejběžnější je pšeničná mouka (obilovina z Asie, běžná složka při výrobě chleba), mouka se vyrábí také ze žita, ječmene, ovsa, kukuřice (obilovina z Ameriky) nebo rýže (obilovina z Asie). Existují však mouky z luštěnin (cizrna, fazole), dokonce v Austrálii se vyrábí mouka ze semen několika druhůakácií(akáciová mouka). Společným jmenovatelem různých rostlinných mouk ješkrob, což je složitýsacharid.
Činnost, při níž se obiloviny přeměňují na mouku, se nazývá mletí. Mlynář je zpracovatel, který tuto činnost provádí. Místem, kde se mele zrno, se nazývá mlýn.
Kukuřičná mouka byla vmezoamerickékuchyni důležitá již odstarověkua vAmericeje stále základní potravinou.Žitnámouka je součástí chleba ve střední a severní Evropě. Archeologické doklady o výrobě mouky (pšeničnásemena drcená mezi jednoduchýmimlýnskými kameny) pocházejí nejméně z roku 6000 př. n. l. V roce 2018 archeologové oznámili nález důkazůo výrobě chleba na lokalitě Šubajqa 1 v severozápadnímJordánsku, kde žili lovci a sběrači z obdobínatufiánskékultury, staré více než 14 000 let.Římanéjako první mleli semena na kuželovýchmlýnech. V roce 1786, na počátku průmyslové éry, byl vLondýnědokončen první mlýn na mouku poháněný párou, Albion Mills v Southwarku.Ve 30. letech 20. století se některé druhy mouky začaly obohacovat železem, niacinem, thiaminem a riboflavinem. Ve 40. letech 20. století začaly mlýny mouku obohacovat a v 90. letech 20. století byla na seznam přidánakyselina listová.
Důležitým problémemprůmyslové revolucebylo uchovávání mouky. Přepravní vzdálenosti a relativně pomalý systém distribuce se střetávaly s přirozenou trvanlivostí. Důvodem omezené trvanlivosti jsou mastné kyseliny klíčku, které reagují od okamžiku, kdy jsou vystaveny působení kyslíku. K tomu dochází při mletí obilí; mastné kyselinyoxidujía mouka začínážluknout. V závislosti na klimatu a kvalitě zrna trvá tento proces šest až devět měsíců. Na konci 19. století byl tento proces pro průmyslovou výrobu a distribuční cyklus příliš krátký. Vzhledem k tomu, že vitaminy, stopové prvky aaminokyselinybyly koncem 19. století zcela nebo relativně neznámé, bylo odstranění klíčku účinným řešením. Bez klíčku nemůže mouka žluknout. Odklíčovaná mouka se stala standardem. Odklíčovaní začalo v hustě osídlených oblastech a trvalo přibližně jednu generaci, než se dostalo na venkov. Tepelně zpracovaná mouka je mouka, u které se nejprve oddělí klíček od endospermu a otrub, poté se zpracuje párou, suchým teplem nebomikrovlnamia znovu se smíchá v mouku.
Mletí mouky se provádí mletím zrna mezikamenynebo ocelovými koly."Dnes se pod pojmem "mletí na kamenech" obvykle rozumí, že zrno bylo semleto v mlýně, v němž se rotující se kamenné kolo otáčí nad nehybným kamenným kolem, a to ve svislé nebo vodorovné poloze, přičemž zrno se nachází mezi nimi.
V 19. století se mletí zefektivnilo (válce místo mlecích kamenů) a tzv. amerikánský mlýn pak produkuje bílou mouku (oproti tmavší hrubozrnné mouce).
Obilí se nikdy nemele celé (krom celozrnné mouky), ale začíná se od obalu a zrno se postupně omílá k jádru. Kromě hrubosti mletí se tedy u mouky uvádí číselné označení, které znamená, kolik popela zbude po spálení 100 gramů mouky.
Vnitřní část zrna obsahuje nejvíceškrobů, oproti tomu je v obalu větší množství popelovin. Zjednodušeně tedy platí, že čím větší číslo, tím více bylo umleto z okrajové části zrna a mouka tedy obsahuje víceminerálůavlákniny. Ty jsou tedy z nutričního hlediska kvalitnější než například krupice. Oproti tomu nízkovymleté mouky s nižším číslem jsou chutnější a trvanlivější.
Mouku je možné umlít z každé obiloviny. Kromě pšeničné je oblíbená takéžitnámouka, která se využívá především k přípravěchlebaneboperníku. Známá je takéšpaldovámouka, vhodná do sladkých i slanýchtěst. Mouka se dále vyrábí například zječmene,kukuřice seté,pohanky,rýže,sójinebolaskavce. Posledních pět zmíněných mouk jsou mouky přirozeněbezlepkové, bezlepková je ale i deglutenizovaná pšeničná mouka, která svými vlastnostmi zůstává bližší běžné pšeničné mouce.
Jako zdroj bílkovin se používají mouky živočišného původu, z nichž některé se získávají z vedlejších produktů masného průmyslu.
V české obchodní síti sepšeničnámouka (nejběžnější typ) běžně prodává ve čtyřech druzích rozlišených podle tloušťky zrn:
Běhemhladomorůa nedostatku běžné mouky se mouka vyráběla i z jiných rostlin – pěstovaných i planě rostoucích. Používaly se napříkladžaludy, hlavičkyčerveného jetele, sušenébrambory, mech nebo islandský lišejník (pukléřka islandská).
Mouka může obsahovat škodlivé bakterie, tudíž by se neměla konzumovat bez tepelného zpracování.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůFlourna anglické Wikipedii aHarinana španělské Wikipedii.