Francie

Francie(francouzskyFrance[fʀɑ̃s]), plným názvemFrancouzská republika(francouzskyRépublique française[ʀepyblik fʀɑ̃sɛːz]), jestátnacházející se především vzápadní Evropě.  Její součástí jsou takézámořské oblasti a územívAmericea vAtlantickém,TichémaIndickém oceánu,díky čemuž má jednu z největších nesouvislýchvýlučných ekonomických zónna světě.Metropolitní Franciesousedí na severu sBelgiíaLucemburskem, na severovýchodě sNěmeckem, na východě seŠvýcarskem, na jihovýchodě sItáliíaMonakem, na jihu sAndorrouaŠpanělskema na severozápadě má námořní hranici seSpojeným královstvím. Její metropolitní oblast se rozkládá odRýnapoAtlantský oceána odStředozemního mořepoLamanšský průlivaSeverní moře; k zámořským územím patříFrancouzská GuyanavJižní Americe,Saint Pierre a Miquelonv severním Atlantiku,Francouzské Antilya mnoho ostrovů vOceániiaIndickém oceánu. Jejíchosmnáct integrálních regionů(z toho pět zámořských) se rozkládá na celkové ploše 643 801 kma žije v ní 68,6 milionů obyvatel.Francie jeunitárnípoloprezidentská republikas hlavním městemPaříží, která jenejvětším městema hlavním kulturním a obchodním centrem země; mezi další významné městské oblasti patříMarseille,Lyon,Toulouse,Lille,Bordeaux,ŠtrasburkaNice.
Metropolitní Francii osídlily vdobě železnékeltskékmeny známé jakoGalové, nežStarověký Římv roce 51 př. n. l. oblast anektoval, což vedlo ke vzniku svébytnégalsko-římské kultury. Vraném středověkuvytvořiligermánštíFrankovéFranskou říši, která se stala jádremkarolinské říše.Verdunská smlouvaz roku 843 rozdělila říši aZápadofranská říšese v roce 987 stalaFrancouzským královstvím. Vevrcholném středověkubyla Francie mocným, aledecentralizovanýmfeudálnímkrálovstvím, od poloviny 14. do poloviny 15. století však byla ponořena do dynastického konfliktu sAngliíznámého jakostoletá válka. V 16. století v obdobífrancouzské renesancedošlo k rozkvětu kultury a vzestupufrancouzské koloniální říše.Vnitřně Francii dominoval konflikt shabsburským rodemafrancouzské náboženské válkymezikatolíkyahugenoty. Francie byla úspěšná vetřicetileté válcea za vládyLudvíka XIV.dále posílila svůj vliv.
Francouzská revolucev roce 1789 svrhlastarý režima přijalaDeklaraci práv člověka, která dodnes vyjadřuje její národní ideály. Francie dosáhla svého politického a vojenského vrcholu na počátku 19. století zaNapoleona Bonaparta, který si podmanil část kontinentální Evropy a založilPrvní francouzské císařství.Francouzské revoluční válkyanapoleonské válkyvýznamně ovlivnily běh evropských dějin. Rozpad císařství zahájil období relativního úpadku, v němž Francie prožila bouřlivé střídání vlád až do vznikuTřetí republikyběhemprusko-francouzské válkyv roce 1870. V následujících desetiletích nastalo období hospodářské prosperity a kulturního a vědeckého rozkvětu známé jakoBelle Époque. Francie byla jedním z hlavních účastníkůprvní světové války, z nížvyšla vítězněza cenu velkých lidských a hospodářských ztrát. Vedruhé světové válcepatřila mezispojenecké mocnosti, ale v roce 1940 kapitulovala abyla okupovánaOsou. Po jejím osvobození v roce 1944 vznikla krátce trvajícíČtvrtá republika, která později zanikla v důsledku porážky valžírské válce. SoučasnouPátou republikuzaložil v roce 1958Charles de Gaulle.Alžírskoa většinafrancouzských koloniíse v 60. letech 20. století osamostatnily, přičemž většina z nich si zachovala úzké hospodářské a vojenské vazby na Francii.
Francie jevyspělou zemís celosvětově vysokým nominálním příjmem na obyvatele a jejívyspělá ekonomikapatří k největším na světě. Francie si po staletí udržuje status světového centra umění, vědy a filozofie. Nachází se zde třetí největší počet památeksvětového dědictví UNESCOa je přední světovouturistickoudestinací, kterou v roce 2018 navštívilo více než 89 milionů zahraničních návštěvníků.Jevelmocíve světovém dění,patří mezi pět stálých členůRady bezpečnosti OSNa je oficiálním státem disponujícímjadernými zbraněmi. Francie je zakládajícím a vedoucím členemEvropské unieaeurozónya také klíčovým členem skupinyG7,Severoatlantické aliance,Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvojaFrankofonie.
Ačkoliv je Francie obvykle vnímána jako jednolitý národní stát, při pohledu na rané dějiny Francie je patrné, že – slovyAndré Mauroise– „jakási francouzská rasa nikdy neexistovala“.Francouzise vyznačují značně různorodým etnickým původem, který je stejně jako francouzské dějiny výsledkem mnoha vlivů. V průběhu svých dějin zažila Francie množství přistěhovaleckých vln (což je příznačné i pro současnou Francii). Vyplývá to zgeografické polohy Franciena západním okraji evropského kontinentu. Jejím vlivem byla Francie místem, kde se zastavovaly invaze a usazovali se vetřelci.Navíc, přestože dnešní Francie má přirozené hranice, z historického hlediska nebyla nijak uzavřeným celkem. Na jejím území se tak od počátku dějin setkávají nejrozličnější národy –Keltové,Řekové,Římané,Germáni,Frankové,Normané,Židé,Španělé,Portugalci,Italové,Alžířanéa mnoho dalších.
Nejvýznamnější stopy v dějinách Francie zanechali Galové (což byla ta část Keltů, která se usadila ve Francii), Římané a Frankové, přičemž Galové a Římané na přelomu prvního a druhého tisíciletí splynuli dohromady a Frankové dali Francii jméno. Přístup kimigrantůmbyl na území Francie téměř výhradně asimilační, což znamená, že kultura, jazyk a genetické dispozice nově příchozích se rozpouštěly mezi zde již dříve usazeným obyvatelstvem, přičemž je samozřejmě do jisté míry i obohacovaly. Z hlediska civilizačního byl nejzásadnější vliv galorománské kultury, což se odráží i na dnešní podoběfrancouzštiny, kterou řadíme mezirománské jazyky. Výskyt mnoha oblastních jazyků, které většinou nemají s latinským jazykem příliš společného (bretonština,baskičtina,korsičtina,vlámštinanebo alsaské nářečí němčiny), však velmi názorně dokládá, že utváření francouzského národa bylo mnohem složitější a nejednoznačnější. Ještě v první polovině 20. století byla každodenním jazykem většiny venkovského obyvatelstva v jižní třetině Francie románskáokcitánština,která má blízko kekatalánštině. „Ačkoliv staletí trvající centralizační tlaky stmelily Francouze do jediného národa se silným citem pro národní identitu“, byl tento národ utvářen množstvím rozdílných etnik. A právě z této historické rozmanitosti pochází kulturní a jazykové bohatství dnešní Francie.
Nejstarší stopy lidského osídlení na území dnešní Francie pocházejí z doby 1,8 milionu let př. n. l. Francie má velké množství památek zpaleolitu, včetně jeskynních maleb, z nichž nejznámější jsou ty vLascaux, jež vznikly asi 18 000 let př. n. l.
Na konci posledního ledovcového období (10 000 př. n. l.) se klima stalo mírnější a kolem roku 7 000 př. n. l. tato část Evropy vstoupila doneolitua její obyvatelé začali žít usedlým stylem života, tedy osvojili sizemědělství. Na konci 3. tisíciletí př. n. l. se objevilametalurgie, zpracovávalo sezlato,měďabronz, později iželezo. Na území Francie se nacházejí též četná nalezištěmegalitů, nejznámější je oblastCarnac. Sériemenhirůzde byly vztyčeny okolo roku 3300 př. n. l.
V 6. století př. n. l. založilijónštíŘekovéna pobřežíStředozemního moře, v dnešní jižní Francii, osadu Massalia. Na jejích základech vzniklo městoMarseille, které je tak nejstarším francouzským městem. Mezi 5. a 3. stoletím př. n. l. pronikly na francouzské územíkeltskékmeny, kterým později Římané říkaliGalové.Ti se rozšířili na velmi širokém území, takže hranice současné Francie zhruba odpovídají hranicímstarověkéGalie. Zejména na jihu byli Keltové od počátku silně ovlivňovániantickoukulturou. Galové činili výpady na územíŘímské říše, napříkladBrennusroku 390 př. n. l. oblehl Řím.
Nakonec si aleŘímanépodrobili Galii. Roku 125 př. n. l. dobyli její jih. Dali mu jménoProvincia Nostra, z čehož se posléze vyvinul názevProvence. Plně si Galii podrobil v 1. století př. n. l.Julius Caesarsvýmznámým tažením. Sám je zachytil v literární památceZápisky o válce galské, jež je cenným zdrojem informací o keltské kultuře. Galové žili s Římany po nějaký čas v míru a Galie byla prosperující součástí Římského impéria, ale přecházeli také pravidelně do povstání. Hrdiny protiřímského galského odboje byliVercingetorixneboAmbiorix. Římané založili významná města, především Nemausus (dnešníNîmes) čiLugdunum(Lyon). Galové přijali římský jazyk (latinu) a jejím smísením s keltským základem vzniklafrancouzština. S romanizací území souvisí i časné šířeníkřesťanstvíod 2. a 3. století, klíčovou roli vchristianizačnímprocesu sehrálIrenej z Lyonu.
Galské východní hranice byly ve 4. století prolomeny invazígermánských kmenů, zejménaBurgundů,Vizigótůa hlavněFranků, kteří později dali zemi její dnešní jméno. Vznikla řada menšíchgermánských království, zejména na severu dnešní Francie –galo-římskýcharakter udržela jenSyagriova říše.Keltové byli Germány zatlačeni, na druhou stranu přišli noví Keltové zBritánie, kteří se usadili vBretani, kde do značné míry keltskou kulturu obnovili – a její duch je zde poznat dodnes.
Největší roli sehrál kmen Franků a v něm pakChlodvík I., který sjednotil všechny Franky pod svou vládu, porazil ostatní germánské kmeny (zejm.Vizigóty), ovládl většinu bývalého římsko-galského území a založilFranskou říšia její první královskou dynastii –Merovejce. Roku 508 se nechal Chlodvíkpokřtítjako první germánský král, a Francie tak získala přízvisko „nejstarší dcera církve“.Po Chlodvíkově konverzi se franská říše přeměnila zvolené monarchiena dědičnou. Chlodvík ovládl i území současného Německa, nicméně za své sídlo si zvolilPaříž. Frankové zemi přejmenovali na Francia („Země Franků“). Ztratili ovšem svůj germánský jazyk a jazykově seromanizovali.
Po Chlodvíkově smrti se království rozpadlo a jeho dědici ztratili vliv. Moc na sebe pak strhl jeden z jejichmajordomů,Karel Martel. Ten 25. října 732 zastavil vbitvě u Tours(někdy je nazývána též bitva u Poitiers) útokmuslimů. Bitva byla klíčová pro celou Evropu. Frankové vedení Karlem v ní zastavili islámskou expanzi do Evropy.Díky této bitvě dostal Karel svou přezdívku Martel (Kladivo). V roce 737 vytěsnil při vojenském taženíArabyaž zaPyreneje. Karel se sám neprohlásil za krále, ale jeho synPipin III. Krátkýtak již učinil a založil tak novou královskou dynastiiKarlovců.Papežjej korunoval odměnou za jeho pomoc protiLangobardům. Pipinův synKarel Velikýpak vybudoval rozsáhlou říši napříč celou západní Evropou, která zasahovala i do Evropy střední. Karel se nechal prohlásit „římským císařem“ a kulturní rozmach za jeho vlády se nazývákarolínská renesance.
Karlův synLudvík I. Pobožnýudržel rozsáhlou říši ještě pohromadě, ale jeho tři synovéLudvík II. Němec,Lothar I. FranskýaKarel II. Holýji rozdělili do tří částí, které se už pak nikdy znovu nespojily: LudvíkovaVýchodofranská říše(Francia orientalis) se stala základem dnešního Německa, LotharovaStředofranská říše(Lotharingia) zahrnula východ dnešní Francie a sever dnešníItáliea KarlovaZápadofranská říše(Francia occidentalis) ležela celá na území dnešní Francie.Proto také rok jejího vzniku, 843, považují Francouzi většinou za datum vzniku Francie.
Během 9. a 10. století, mj. v důsledku řadyvikinskýchinvazí, se Francie stala velmi decentralizovaným státem. Moc krále byla spíše symbolická. Takto francouzští králové také ztratili kontrolu nad dobytouAnglií, když seVilém Dobyvatelprohlásil za jejího krále. Napětí z toho plynoucí však trvalo další staletí.
PotomciKarla Velikéhovládli Francii až do roku 987, kdy byl korunován králemHugo Kapet. Jeho potomci,Kapetovcia jejich vedlejší větve zValoisaBourbonipostupně pomocí série válek a dědictví sjednotili území pod centrální panovnickou moc. Vzniklo taktoFrancouzské království. Do 15. století ovládlo více než polovinu území současné Francie.
Francouzská šlechta se stala rozhodující silou přikřížových výpraváchdoSvaté země(proto také Arabové všechny křižáky nazývaliFranj). Francouzština se stala základemlingua francakřižáckých států. S křížovými výpravami souvisel vznik často velmi vlivnýchrytířských řádů(Maltézský řád,Řád templářů). Templáři dosáhli takové moci, že ohrožovali i královskou autoritu a francouzský král se rozhodl řád rozprášit.Kontakt s kolébkou křesťanství dal také vzniknout křesťanskýmherezím, založeným většinou nagnózi. Na jihu Francie se velmi významným jevem stalo hnutíkatarů. Zasahovala proti nimalbigenská křížová výprava.Porážka katarů znamenala pohlceníToulouského hrabstvíFrancií a další centralizaci moci.
Od 12. století angličtí králové z roduPlantagenetůovládali rozsáhlá území západní Francie. K vyhnání Angličanů z Francie došlo teprve na koncistoleté války(1337–1453), jež mezi Anglií a Francií vypukla. K hrdinům stoleté války patřilaJana z Arku, jež se stala jedním z velkých francouzských symbolů.
Středověk byl ve Francii, jako i jinde v Evropě, též ve znamenímorovýchran, v jisté chvíli na mor zemřela polovina ze 17 milionů obyvatel Francouzského království.
Objevitelé jakoJacques CartieraSamuel de Champlain, kteří v 16. století pronikli doSeverní Ameriky, položili základyfrancouzské koloniální říše.SHabsburkysvedli Kapetovci (přesněji větevValois) v 16. století boj o evropskou hegemonii v tzv.italských válkách(1494–1559). Francouzština se v té době stala jazykem evropskéaristokracie.
Ve druhé polovině 16. století však Francii zasáhlynáboženské válkymezihugenotyakatolíky. Neblaze proslulou se stala tzv.bartolomějská noc(1572), během níž bylo zmasakrováno několik tisícprotestantů.Smír sjednal ažEdikt nantský, kterýmJindřich IV.hugenotům přiznal práva (1598). Roku 1597 začal mocenský konflikt se Španělskem, který vyvrcholilfrancouzsko-španělskou válkou, trval až do poloviny 17. století a stál Francii 300 000 životů. Jeho výsledkem nicméně byla francouzská hegemonie v kontinentální evropské politice.
ZaLudvíka XIII.(vládl 1610–1643), s pomocí jeho proslulé pravé ruky,kardinála Richelieu, Francie zahájila mohutnou centralizaci moci.K dokonalostiabsolutismusdovedlLudvík XIV.(vládl 1643–1715, období je nazývánoVelké století) a po matce zděděnýkardinál Mazarin. Za jeho vlády monarchie dosáhla své největší moci. Královské moci se snažilo čelit šlechtické povstání zvanéfronda, avšak marně.V té době měla Francie velký vliv na evropskou politiku, ekonomii a kulturu. Francouzština se stala nejpoužívanějším jazykem vdiplomaciia vědě. Francie byla nejlidnatějším státem v Evropě a třetím na světě poČíněaIndii. Ludvík XIV. také zrušil Edikt nantský a vyhnal protestanty do exilu. Francie se tím stala nadlouho katolickou zemí, katolicismus se ovšem zároveň stal symbolem tuhého absolutismu, což posléze dráždilo francouzskéosvícence, kteří si osvojili silněprotiklerikálnípostoj.
Veválce o španělské dědictvíFrancie dosáhla dosazeníBourbonůna španělský trůn, zároveň se však postupně propadala do rekordní zadluženosti a ekonomického úpadku a vsedmileté válcev důsledku porážky od Británie přišla o svou koloniální říši vIndiiaKanadě(k tomu vizfrancouzsko-indiánská válka).Na oplátku Francouzi podporovaliprotibritskou vzpouru amerických kolonistů.
Úpadek říše se za následníkůLudvíka XIV.prohluboval a byl jednou z příčinfrancouzské revoluce, která propukla v roce1789útokem na věznici Bastila.Za nejvýznamnější duchovní dědictví revoluce je považovánaDeklarace práv člověka a občanapřijatá 26. srpna 1789. V praxi vedla revoluce k nahrazení absolutistické monarchiemonarchií konstituční(3. září1791) a nakonec k úplnému svržení monarchie, nastoleníprvní republikyapopravě králeLudvíka XVI.Následná intervence ze zahraničí a vlastenecky motivovaná obrana proti ní (viz téžfrancouzské revoluční války) dala Francii jeden z jejích největších symbolů, kterou je bojovná píseň zvanáMarseillaisa, jež se nakonec stala národní hymnou.Republika se však brzy propadla do spirály násilí, spory mezigirondistyajakobínyvedly kjakobínskému teroru, který organizovali předevšímMaximilien RobespierreaGeorges Danton. Danton sám se však brzy stal obětí teroru.22. srpna1795byla vyhlášenaústava roku IIIa vlády se chopilodirektorium, které popravilo Robespierra a ukončilo nejkrvavější část revoluce.
V nastalém chaosu republiku ovládl roku 1799Napoleon Bonaparte. Běhembrumairového převratu9. listopadu 1799 se stal nejprve prvnímkonzulema18. května1804se prohlásil císařem a založilprvní francouzské císařství. Rozhodl se též k mohutné expanzi za hranice. Jím vedenénapoleonské válkyzásadně ovlivnily celý evropský kontinent. Napoleon na krátkou dobu ovládl většinu Evropy, bojoval seSpojeným královstvím,Pruskem,RakouskemaRuskem, založil nová království, do jejichž čela dosadil členy své rodiny (Bonapartské Španělsko,Holandské království,Varšavské knížectví,Italské království,Rýnský spolekad.). Velký kulturní a vědecký dopad mělojeho tažení do Egypta a Sýrie.Po neúspěšnéinvazi do Ruskaa porážce vbitvě u Lipskavšak Napoleon už nebyl schopen čelit aliančním armádám a v dubnu1814abdikoval. Byl vyhoštěn na ostrovElba, odkud se mu však běhemVídeňského kongresupodařilo uniknout a opět se nakrátko zmocnit vlády (obdobíSto dnů). Definitivně poražen byl vbitvě u Waterloo.Poté došlo krestauracibourbonskéhokrálovství.
Napoleon ovlivnil Evropu i duchovně, například svým občanským zákoníkem zvanýmCode civil, jenž se jako pokrokový výdobytek udržel v mnoha částech Evropy i po Napoleonově pádu.Podobně Napoleonova expanze rozšířila do Evropymetrickou soustavu.
V roce1830vypuklačervencová revoluce, jejímž hrdinou byl předevšímAdolphe Thiers.Dala vzniknout konstituční monarchii v čele svedlejší větví Bourbonů, tzv.červencové monarchii. V témže roce francouzská vojska vstoupila doAlžírskaa založila francouzskou koloniální přítomnost v Africe, která se rychle rozšiřovala na jih od Alžíru do celé severovýchodní Afriky. V 19. a 20. století se francouzská koloniální říše značně rozšířila a stala se druhou největší na světě, zaBritským impériem. Pokrývala asi 8,6 procent povrchu planety. Červencová monarchie byla smetenaúnorovou revolucíroku 1848 a vznikladruhá republika. K největším revolučním výdobytkům únorové revoluce patřilo zrušeníotroctví,svoboda tiskua zavedení všeobecného volebního práva (pro muže).
Existence druhé republiky byla již roku 1852 ukončena zvolením dosavadního prezidenta Ludvíka Bonaparta (Napoleonova synovce) císařem pod jménemNapoleon III.Za jeho vlády došlo kvelké přestavbě Paříže, při které mj. vznikly tzv.Haussmannovybulváry.Napoleon III. zavedl Francii dokrymské války, v níž spolu se spojenci porazil Rusko, úspěšněintervenoval v Mexiku, anektovalSavojské vévodstvíaNice, avšak po prohranéprusko-francouzské válcez roku 1870 byl zajat a svržen.BismarckemsjednocenéNěmecké císařstvíodebralo Francii územíAlsaskaaLotrinska.
V roce 1871 vzniklatřetí francouzská republika, která prošla mnoha krizemi (např.pařížská komuna,Dreyfusova aféra,panamská aféra). Přinesla novou kolonizační vlnu, především vSeverní Africe. Ta měla i svou temnou tvář, jen při dobýváníAlžírska(dovršeno 1875) bylo zabito 825 000 Alžířanů.
Konec 19. století a začátek století dvacátého, éra někdy zvanábelle époquečifin de siècle, také znamenala vrchol francouzského (a evropského) kulturně-politického vlivu.Francie spolu s Německem dominovala světově vědě, čehož symbolem byla kupříkladu unikátní konstrukceEiffelovy věže(postavena 1889 prosvětovou výstavu),Pasteurovyprvnívakcíny, objevy v oblastiradioaktivityHenri BecquerelačiMarie Curie-Skłodowské, nebokinematografbratří Lumièrů. Ještě větší vliv pak měla francouzská kultura, ať už ta vysoká (Guy de Maupassant,Émile Zola,Marcel Proust,Arthur Rimbaud), nebo nízká, populární, symbolizovaná kabaretemMoulin Rougečikankánem. Vývoj světového malířství se v té době odehrával téměř výlučně v Paříži, v proslulé pařížskébohémskéčtvrtiMontmartre.
V roce 1905 byl ve Francii oficiálně ustanovensekulární stát.
Třetí republika přežila iprvní světovou válku, k jejímž hlavním aktérům Francie patřila, jakožto člentrojdohody. Tato válka vedla k dosud nejkrvavějšímu střetu se sousedním Německem. Francie tentokrát zvítězila a poversailleském mírudostala zpět Alsasko a Lotrinsko. Ovšem za cenu 1,4 milionu životů, jež představovaly čtyři procenta populace.
Meziválečná érabyla ve znamení sociálního pokroku (uzákonění dovolené, osmihodinová pracovní doba), jenž byl především dílem koaliceLidová fronta, vedenéLéonem Blumem.
Po zahájenídruhé světové válkynebyla Francie schopná účinně čelit dalšímu německému útoku. Část francouzského území, a to celý sever země včetně Paříže, byla od roku 1940okupována Německem. Na zbytku francouzského území vznikl kolaborantský, tzv.vichistický režim. V listopadu 1942 byla okupována také jižní část země. Čest Francie zachraňovalo hnutí odporu (Svobodná Francie), jemuž velel generálCharles de Gaulle.Osvobodit však museli francouzské územíAmeričanéaBritové(vizoperace Overlordaoperace Dragoon).
V celé válce Francie ztratila asi 600 000 životů, více než polovina z nich padá na vrub nacistickým represím civilistů, včetně zabití asi 80 000 francouzských Židů.Bezprostředně po válceprozatímní vládavedená de Gaullem dala volební právo ženám a založila systém sociálního zabezpečení.
Po válce vzniklačtvrtá republika. Připojila se kzápadnímu blokua byla zakládajícím členemNATO. Francie po válce zažila na jednu stranu šťastnou éru ekonomickou (tzv.Trente Glorieuses, třicet slavných let),na druhou stranu stále zřetelněji ztrácela své bývalé velmocenské postavení. Projevem toho byl i rozpad její koloniální říše. Snaha o její udržení byla provázena krvavými konflikty.Indočínská válka(1946–1954), v níž se Francouzi snažili udržetVietnam, skončila jejich drtivou porážkou (rozhodující bylabitva u Dien Bien Phu).Krátce po ní začala další válka o udržení koloniálního panství -alžírská(1954–1962). I v ní nakonec Francie prohrála (byť ústup byl způsoben především tlakem francouzského veřejného mínění, rozčileného milionem obětí na straně povstalců a zveřejněnými krutostmi francouzských jednotek).Tyto konflikty zmítaly i vnitřní francouzskou politikou, události Alžírské války například bezprostředně vedly k vytvořenípáté republiky, do jejíhož čela se postavil válečný hrdina De Gaulle. Politický systém byl pozměněn, daleko větší roli začala hrát osoba prezidenta.
De Gaulle volil často nečekanou a osobitou politiku (stažení se z vojenské části NATO,zahraniční politika „všech azimutů“,výrobajaderné zbraně). Část společnosti však neuspokojila, čehož projevem byla v roce 1968 vzpoura zvanápařížský květen, která měla i generační charakter. Ačkoli byla rozdrcena, z dlouhodobého hlediska se řada jejích požadavků prosadila (sexuální revoluce, práva žen, dekriminalizacehomosexuality,ekologicképožadavky).Gaullistickéstrany přesto ve francouzské politice dominovaly až do začátku 21. století, pocházeli z nich prezidentiGeorges Pompidou,Jacques ChiraciNicolas Sarkozy, které střídali u moci občas socialisté (François Mitterrand,François Hollande).
Francie stála u kořenů evropského integračního procesu aEvropské unie, jež vznikla roku 1993. V posledních desetiletích dvacátého století se Francie znovu zapojila do NATO a smířila se s Německem, s nímž vytváří dlouhodobě tandem, jenž Evropské unii dominuje a tlačí na prohloubení integrace. Tomuto tandemu se někdy říká „francouzsko-německý motor“.Francie byla v čele států podporujících vznik a rozšířeníměnové unie. Cílem francouzské politiky je prohloubit společnou zahraniční politiku EU a její obranu. V referendu o přijetíSmlouvy o Evropské ústavěvšak 55 % francouzských občanů hlasovalo proti.
K problémům Francie počátku 21. století patří především nezvládnuté přistěhovalectví (zejm.Arabůamuslimůze severu Afriky), a z něho plynoucíislámský fundamentalismus, jehož nejviditelnějším projevem bylyteroristické útoky v Paříži v listopadu 2015, při nichžislamistézabili 130 lidí.Šlo o nejtragičtější útok na francouzské půdě od druhé světové války. Problém menšin, které odmítají přijmout evropský kulturní model, dlouho ve Francii artikulovala zejména radikální pravice reprezentovaná nejprve Národní frontou a pozdějiNárodním sdruženímMarine Le Penové, ovšem od 20. let 21. století je to rovněž velké téma prezidentaEmanuela Macrona.Nástup centristy Macrona byl také příznakem rozpadu bipolárního politického systému ve Francii - socialisté byli zcela marginalizováni a také gaullisté se jen obtížně vkliňují do souboje lepenistů a macronistů.
Francouzská vlajka je tvořena listem o poměru stran 2:3, se třemi svislými pruhy – modrým, bílým a červeným.
Francouzský státní znak, jako oficiálnístátní symbolv současnosti neexistuje. Ale například na francouzskýchkonzulátechapasechje možno spatřit neoficiální státní znak. Tento emblém (nejde o znak, nerespektujeheraldickápravidla) nemá žádný právní status.
Francouzská hymna jerevolučnípíseňLa Marseillaise[la marsejéz] (českyMarseilleská píseň). Píseň složil důstojníkClaude Joseph Rouget de Lislev noci z 25. na 26. dubna1792jako pochod pro francouzské jednotky hájící východní hranice země proti rakouským intervenčním jednotkám. Původně se proto jmenovalaChant de guerre de l'Armée du Rhin(českyBojová píseň rýnské armády). Nový název dostala 30. července, kdy doPařížeza zpěvu této písně dorazily vojenské posily dobrovolníků zMarseille.
Největší část území Francie (metropolitní Francie) se nachází vzápadní Evropě, kde hraničí na severovýchodě sBelgií(délka hranic 620 km) aLucemburskem(73 km), na východě sNěmeckem(450 km) aŠvýcarskem(572 km), na jihovýchodě sItálií(515 km) a na jihu seŠpanělskem(649 km),Andorrou(56,6 km) aMonakem(4,5 km). Francouzská republika je tvořena i tzv.zámořskou Francií, která sestává z území vSeverníaJižní Americe(kde máFrancouzská Guyana673 km dlouhou hranici sBrazíliía 520 km seSurinamem), vIndickémaTichém oceánu,Karibiku(ostrovSvatý Martinje rozdělen na francouzskou anizozemskoučást hranicí o délce 10,2 km) aAntarktidě. (suverenita deklarovaná v Antarktidě nebyla uznána většinou jiných zemí — vizAntarktický smluvní systém).
Evropská část Francie zaujímá plochu 543 965 km². Na severu a západě je krajina rovinatá s mírným vlněním, na zbytku území převážně pahorkatá a hornatá. Vefrancouzských Alpáchse nachází nejvyšší bod západní EvropyMont Blanc(4 810 m). Další hornaté kraje země zahrnujíPyreneje,Centrální masív,Jura,Vogézy,Armorický masivaArdeny. Největšími francouzskými řekami jsouLoira,Rhône(pramenící veŠvýcarsku),Garonna(veŠpanělsku),Seinaa část tokuRýnu. Loira je zároveň také nejdelší francouzskou řekou.
Kromě hlavního městaPaříže, v jejíž aglomeraci žije přes 12 milionů lidí, jsou největšími městyMarseille,Lyon,Toulouse,Nice,Nantes,Štrasburk,Montpellier,Bordeaux,Lille,Rennes.
ÚstavaPáté republikybyla schválena 28. srpna 1958. Výrazně posílila autorituvýkonné mocive vztahu kparlamentu. V minulosti měl parlament značné možnosti, jak premiéra a vládu sesadit, což ústava roku 1958 omezila, takže během existence páté republiky padl premiér pouze jednou, v roce 1962. Na druhou stranu ústava páté republiky oslabila vládu na úkor prezidenta.
Francie jezastupitelská demokracieapoloprezidentská republika. Podle ústavy jefrancouzský prezidentvolen přímo na období pěti let (původně sedm let). Prezidentská rada zabezpečuje regulérní fungování moci lidu a kontinuitu státu. Prezident jmenujepředsedu vlády, předsedá kabinetu, velí ozbrojeným silám a uzavírámezinárodní smlouvy. Prezident předsedu vlády jmenuje, ale nemůže odvolat, může jen požádat o jeho rezignaci. Premiéra, i celou vládu, může odvolatNárodní shromáždění(dolní komorafrancouzského parlamentu). Poměr toho, co rozhoduje předseda vlády a co prezident, často závisí na tom, zda jsou ze stejné politické strany. Pokud ano, prezident může působit jako faktická hlava vlády, zatímco předseda vlády je jen jeho zástupcem. V opačném případě dává ústavní konvence premiérovi primát ve vnitřních záležitostech, zatímco prezident dominuje v zahraničních záležitostech. Taková situace, kdy je prezident nucen spolupracovat s premiérem, který je politickým protivníkem, se ve Francii nazývácohabitation(soužití).Premiér nemusí v Národním shromáždění žádat o vyslovení důvěry, ale zvyklost je taková, že to udělá.
Národní shromáždění(Assemblée Nationale) je dolní komorouparlamentu. Jeho členové jsou voleni přímo na pětileté období a všechna křesla jsou volena v jediných volbách. Národní shromáždění má právo rozpustit vládu a tím tedy většinová volba Shromáždění určuje rozhodovánívlády. Senátoři jsou vybíráni volební akademií na dobu devíti let a jedna třetinaSenátuse mění každé tři roky (počínaje rokem 2007). Legislativa Senátu je omezená; pokud se tyto dvě komory neshodují v nějakém bodě (s výjimkouústavních práv), Národní shromáždění má poslední slovo. Vláda má silný vliv na utváření programu Parlamentu.
Francie je zakládajícím členemEvropské uniea to velikou měrou definuje francouzskou zahraniční politiku. 29. května 2005 Francie odmítla v referendu ratifikováníEvropské ústavy, když přibližně 55 % obyvatel vyslovilo své „ne“. Francie je členemSPC(Sekretariát Pacifické komunity, Secretariat of the Pacific Community) a COI (Komise Indického oceánu, Indian Ocean Commission). Francie je vedoucím členemMezinárodní organizace frankofonie(La Francophonie, International Organisation of Francophonie), která sdružuje 51 francouzsky mluvících států.
Ve Francii sídlíOrganizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj,UNESCO,Mezinárodní úřad pro míry a váhyaInterpol.
Do roku 1790 se Francie dělila naprovincie, které byly změněny naregiony. Od poslední reformy v roce 2016 je regionů 18. Ty jsou dále děleny do 101departementů, které jsou očíslovány (podle pořadí v abecedě), což má následně význam např. prosměrovací číslanebopoznávací značky aut. 13 regionů leží v evropské části Francie (France métropolitaine), z nichž jeden tvoříKorsikase zvláštním statutem (collectivité territoriale), a zbylých pět je tvořeno vždy jen jedním departmentem a bývají tak označovány jakozámořské departementyazámořské regiony(Départements et régions d'outre-mer, zkratka DOM-ROM, jmenovitě se jedná oRéunion,Mayotte,Francouzskou Guyanu,MartinikaGuadeloupe).
Departmenty se dále rozdělují na 342arrondisementů, do kterých se nevolí žádnézastupitelstvoa které mají smysl pouze pro zařazení a administraci. Arrondisementy se člení na 2054kantonů, ale ty opět slouží jen k administraci a rozdělení voličů. Poslední článek tvoříobce, kterých je ve Francii 36 700. Obce jsou samosprávné s voleným zastupitelstvem (obecní rada).
Původně měly arrondisementy i kantony určité pravomoci a vlastní zastupitelstva, v případě městských obvodů tento stav skončil rokem 1940 díky vládě veVichya definitivně odstraněn založenímČtvrté republikyv roce 1946. V případě kantonů tomu tak bylo mnohem dříve.
Kromě 18 regionů a 101 departmentů pod francouzskou suverenitu spadajíNová Kaledonie,Wallis a Futuna,Francouzská Polynésie,Clippertonův ostrov,Saint Pierre a Miquelon,Svatý Bartoloměj,Svatý MartinaFrancouzská jižní a antarktická území. Teritoria vPacifikunadále používajífrankjako svou měnu, i když byla v Evropě nahrazena eurem.Polynéský frankmá však kursvázanýna euro.
Francouzskéozbrojené sílymohou být rozděleny do čtyř skupin:
Do armády se může vstoupit v 17 letech. OdAlžírské války o nezávislostbyla branná povinnost omezena a úplně zrušena byla roku 1996Jacquesem Chiracem
Francii se v oblasti výdajů na vojenskou obranu v Evropské unii vyrovnají jenNěmeckoaSpojené království. Francie ročně utratí na armádu, letectvo a vojenské námořnictvo bezmála 50 mld.dolarů,což je 2,6 %HDP(podle statistikNATOz roku 2003) a v absolutních číslech třetí místo na světě zaUSAaČínou. Spolu se Spojeným královstvím platí 40 % z celkových výdajů na obranu celé EU. Francie je jedním z pěti států světa, které vlastníjadernéitermojaderné zbraně.
Ekonomika Francie kombinuje rozsáhlé soukromé společnosti (přibližně 2,5 milionu registrovaných) se společnostmi se značnou měrou intervencevlády. Vláda si ponechala velký vliv na klíčové segmenty sektorů infrastruktury, což znamená, že rozhoduje v otázkáchželeznice,energetiky,letectvíatelekomunikace. Tento stav byl výhodný asi do 90. let, v posledních letech vláda pomalu odprodává své podíly ve společnostechOrange (France Télécom),Air France, stejně jako pojišťovny, banky a zbrojní průmysl.
Francie je členem skupinyG7. Francouzská ekonomika je 5. největší ekonomikou na světě.V roce 2002 úplně přestala používat svou historickou měnufrancouzský franka v rámciEvropské měnové unieužívá společnou měnueuro.
Podle údajůOECDza rok 2007 je Francie 5. největší exportér výrobků na světě poNěmecku,Číně,USAaJaponsku.Je šestý největší dovozce výrobků za USA, Německem, Čínou,Spojeným královstvíma Japonskem.
Dále podle statistiky OECD byla v roce 2007 Francie na třetím místě v získávání přímých zahraničních investic. S téměř 158 miliardamiUSDzahraničních investic se Francie zařadila za USA (237,5 mld. USD investic) a Spojené království (185,9 mld. USD).Na druhou stranu francouzské společnosti investovaly ve stejném období 224,6 miliard USD v zahraničí, což zařazuje Francii na třetí místo žebříčku největších zahraničních investorů po USA (333,2 mld. USD) a Spojeném království (229,8 mld. USD).
Francie je také druhou nejvíce produktivní zemí v OECD (nepočítajeNorsko, kde jsou hodnoty zvýšeny uměle tržbami zropy, aLucembursko, kde velkými offshorovými investicemi bank). V roce 2003 byl průměrnýhrubý domácí produktna jednu hodinu práce 47,2 USD.
Francie se stala v prvním čtvrtletí roku 2019 v absolutních číslechnejzadluženějšízemí eurozóny.Její veřejný dluh činil téměř 100 % HDP.
Mezi příklady technologické vyspělosti francouzského průmyslu patří mj.vysokorychlostní vlakyTGV(výrobcem společnostAlstom) a letadlaAirbus. K největším firmám patří i národní letecký dopravceAir France. Tradičně je rozvinutý automobilový průmysl, k nejproslulejším značkám patříRenault,PeugeotaCitroën.Michelinje druhým největším světovým výrobcem pneumatik. Mocností je Francie v oblasti módy, kosmetiky a luxusního zboží (Christian Dior,Louis Vuitton,Chanel,Lacoste,L'Oréal,LVMH,Cartier,Boucheron, Givenchy,Hermès,Chloé,Le Coq Sportif,Guerlain,Sephora,Yves Rocher). Vývojářská společnostUbisoftdala světu například herní klasikuAssassin's Creed.Carrefourje druhým největšímmaloobchodnímřetězcem na světě. Petrochemickým gigantem jeTotal, farmaceutickýmSanofi. Největšími francouzskými bankami jsouBNP Paribas,Crédit LyonnaisaSociété Générale(vlastní i českouKomerční banku), pojišťovnouAxa. V potravinářství hraje velkou roli společnostDanone, v telekomunikacíchOrange, v médiíchVivendi, elektrotechniceSchneider Electric.
Železničnísíť Francie, která k roku 2008 spojuje 29 473 km,je nejdražší železniční sítí v západní Evropě a spravuje ji společnostRFF. Po Německu jde o druhou nejrozsáhlejší železniční síť v západní Evropě.Vlakyosobní dopravy provozuje společnostSNCF. Mezi vysokorychlostní vlakové spojení ve Francii patříThalys,EurostaraTGV, které za komerčního využití na vysokorychlostních tratích dosahují rychlosti 270–320 km/h.Eurostar, společně sEurotunnel Shuttle, spojuje Francii se Spojeným královstvím přesEurotunel. Francie má železniční spojení do všech sousedních států, kroměAndorry. Vnitrostátní spojení je také velmi dobře rozvinuté a nachází se zde také několikpodzemních železnicatramvají, které doplňují autobusovou dopravu.
Ve Francii se nachází přibližně 893 300 kilometrů funkčních vozovek.Dálniční síťměří přibližně 12 000 kilometrů. Nejsou zde pravidelné registrační poplatky, čidaně, ale za použití dálnic se vybírámýtné, kromě blízkosti velkých obcí. Na novém trhu s automobily převládají národní značky, jakými jsouRenault(27 % ze všech aut prodaných v roce 2003),Peugeot(20,1 %) aCitroën(13,5 %).Přes 70 % nových prodaných aut v roce 2004 bylo nanaftový pohon, což je znatelně více než těchbenzínovýchaLPG.Ve Francii se také nachází nejvyšší most na světě -viadukt Millaua několik důležitých mostů, napříkladPont de Normandie.
V Francii se nachází přibližně 477letišťa přistávacích ploch.Největším a nejdůležitějším letištěm jeletiště Charlese de Gaullapoblíž Paříže, které je také centrem francouzských národních aerolinek –Air France.
Ve Francii se nachází 10 většíchpřístavů– největší z nich vMarseille.
Už od pravěku byla Francie křižovatkou obchodu, migrace obyvatelstva a invazí. Ve starověku území Francie obývaliKeltové(GalieaBretaň) a Aquitánci (Baskicko), později se zde usazovaliŘímanéaGermáni(Frankové, Vizigótové, Burgunďané a Vikingové). Tyto kmeny a národy se mezi sebou po staletí mísily a výsledkem je dnešní populace. Kromě dávných dob zde byla ještě vlna migrace v 19. století a to hlavně lidí těchto národností :Belgičané,Italové,Španělé,Portugalci,Poláci,Arméni, aŽidézVýchodní EvropyaMaghrebu. Od 60. let 20. století se do Francie stěhujíArabové,Berbeři, černoši zAfrikya Karibiku,Číňanéa Vietnamci. Do Francie se vracejí také francouzští kolonisté z Alžírska a dalších bývalých kolonií tzv.Černé nohy.
Zjišťovat rasu, etnickou příslušnost a náboženství při sčítání lidu je zákonem zakázáno. Je ale odhadováno, že 40 % francouzské populace má předka, který pochází z nějakémigračnívlny, což dělá z Francie etnicky nejrůznorodější zemi v Evropě (úroveň je srovnatelná např. sUSAčiKanadou). Dále jsou známa data z testování novorozenců nasrpkovitou anémii, které se provádí pouze u osob s původem v rizikových oblastech mimo Evropu. Podle těchto údajů bylo v roce201234 % novorozenců nebílých, což představovalo zvýšení z 27 % v roce2006.
Od 19. století byl historický vývoj populace Francie velmi atypický oproti zbytku Západního Světa. Na rozdíl od zbylé Evropy nemá Francie zkušenosti se silným populačním růstem v 19. století a na počátku 20. století. Na druhou stranu v druhé polovině 20. století zažila mnohem většípopulační explozinež kterýkoliv jiný evropský stát.
Na přelomu čtyřicátých a padesátých let 20. století přicházely do Francie především italské pracovní síly. Do konce roku1962se jejich počet zvýšil na 630 000. V roce1945byl založen Státní migrační úřad, jehož činnost spočívala v náboru a zprostředkování zahraničních pracovních sil. V šedesátých letech 20. století se prostřednictvím dvoustranných smluv seŠpanělskem,Portugalskem,Jugosláviía zeměmi bývalých kolonií, tj.MarokemaTuniskem, silněji rozvinula snaha o najímání pracovní síly z jižní a jihovýchodní Evropy a také zeseverní Afriky. V polovině padesátých a šedesátých let 20. století dosáhl počet úředně hlášených cizinců (bez Alžířanů) 2,3 milionu. V letech prudkého rozvoje se imigrace vymkla kontrole. Migranti přicházeli stále častěji spontánně nebo na osobní výzvy. Ztráta kontroly nad imigrací na přelomu šedesátých a sedmdesátých let 20. století a zvýšený nárůst nelegálních pracovních poměrů vedly k tomu, že došlo k omezování možností jak přiblížit způsoby zprostředkování práce a pracovní či bytové možnosti minimálním sociálním požadavkům.
Nelegální práce a vysoká nezaměstnanost vedly ke stupňování napětí mezi domácími obyvateli a imigranty, především severoafrickými, ale také mezi jednotlivými etnicko-kulturními skupinami přistěhovalců. Počátkem osmdesátých let 20. století začalo docházet k otevřeným vzpourám a pouličním bitkám s policií. Ukončení náboru pracovních sil změnilo charakter imigrace, který se projevil zvýšeným příchodem dalších rodinných příslušníků především z mimoevropských oblastí (ze severní Afriky aTurecka). V polovině devadesátých let 20. století odvozovalo svůj původ z celkového počtu 55 milionů Francouzů asi 18 milionů alespoň částečně od rodičů nebo prarodičů pocházejících ze zahraničí.
Podle článku 2 ústavy je úředním jazykem Francie francouzština,románský jazykodvozený zlatiny. Dále je používánaněmčinaaarabština. V zámořských území existujíkreolské jazyky na bázi francouzštiny(např.antilská kreolština,guaynštinačiréunionská kreolština).
Tradičně dominantní římskokatolická země se znatelným protiklerikálním vlivem. Svoboda náboženství je dána ústavou; inspirace pochází zeVšeobecné deklarace lidských práv. Dominantní koncept vztahu mezi veřejnou sférou a věřícími zabezpečuje, že vláda a vládní instituce (jako například školy) by neměly zasahovat do věcí víry a stejně takcírkevby se neměla žádným způsobem angažovat v politické činnosti.
Vláda samotná neudržuje statistiky o víře svých občanů. StatistikyThe World Factbookukazují následující čísla: Římskokatolickékřesťanství83–88 %,islám5–10 %,protestantismus2 %,židovské náboženství1 %. Žijí zde též velmi početné menšiny miafyzitních Arménů z Arménské apoštolské církve (cca 300-500tisíc), a také desetitisícové komunity rumunských, ruských, ukrajinských, běloruských a gruzínských pravoslavných (mnohdy jde o potomky uprchlíků před komunistickými diktaturami z těchto zemí ve 20. století). Avšak podle průzkumu z roku 2003 považuje 41 % lidí existenci boha za vyloučenou, 33 % se považuje spíše zaateistya 51 % lidí o sobě řeklo, že jsoukřesťané.
Na počátku 20. století žilo ve Francii mnoho lidí na venkově a řídili se podle křesťanských tradic. Během tohoto století nastalo ale mnoho změn: došlo k vylidnění venkova a mnoho lidí se odvrátilo od křesťanství. To vedlo k mnoha změnám ve společenských zvycích.
Mnoho mladýchmuslimůve Francii čelí vysoké nezaměstnanosti, která na předměstích Paříže dosahuje přes 50 %,a na jejich komunitu mají stále větší vliv radikální islamističtísalafisté.Podle analýzy z roku 2016 zavedení islámského právašaríapodporuje 72 % francouzských muslimů a 35 % muslimů ve Francii považuje za ospravedlnitelné použití násilí na ochranu víry.
Přírodnía technické vědy mají ve Francii mimořádnou tradici. Zvláště v 18. a 19. století Francouzi v oblastiexaktních věddominovali.Louis Pasteurobjevilvakcínyprotisněti slezinnéavzteklině.Marie Curie-Skłodowská, vědkyněpolskéhopůvodu působící ve Francii, objevilaradiuma techniku děleníradioaktivníchizotopů.Auguste a Louis Lumièrovévynalezlikinematograf.Denis PapinvynalezlPapinův hrneca položil základy pro průmyslové využitípárya tedy vynálezparního stroje.Antoine Lavoisiervyvrátilflogistonovouteorii hoření a založil tak moderníchemii.Blaise Pascaljiž v roce 1642 sestrojil první mechanickýkalkulátor.André-Marie Ampèrevybudoval základyelektrodynamiky.Gaspard-Gustave de CoriolisobjevilCoriolisovu sílu, a způsobil tak revoluci vmeteorologii.Léon Foucaultproslul sestrojenímFoucaultova kyvadlav pařížskémPantheonu, kterým ukázal, žeZeměje v důsledku své rotaceneinerciální vztažnou soustavou.Louis Daguerrevyvinul první praktickou metodufotografování, další krok na cestě k moderní fotografii udělalNicéphore Niépcesvouheliografií.Charles-Augustin de Coulombzaložilelektrostatiku.Joseph Fourierobjevilskleníkový efekt.AstronomPierre Gassendiroku 1631 jako první pozorovalpřechod MerkurupřesSlunce.Pierre-Simon Laplaceje autoremmlhovinové hypotézy, doposavad nejvlivnější teorie ovzniku hvězda jejichplanetárních soustav.Nicolas Appertvyvinul metodukonzervace potravin.BiologJean-Baptiste Lamarckzformuloval první ucelenouevoluční teorii(lamarckismus).Louis BraillevytvořilBraillovo písmopronevidomé.„Otcemakustiky“ se stalMarin Mersenne.Georges Cuvierpočal srovnávat soudobé živočišné druhy sfosiliemia založil tak modernípaleontologii. ArcheologJean-François Champollionzaložilegyptologii.Charles Messiersestavil průlomovýMessierův kataloga objevilkrabí mlhovinu.Joseph Louis Gay-Lussacvýznamně posunul výzkumplynů.Urbain Le Verrierpropočítal přesnésouřadniceosmé planetysluneční soustavy–Neptunu.Nicolas Léonard Sadi Carnotbyl zakladatelemtermodynamiky.Georges Louis Leclerc de Buffonse jako jeden z prvních vědců pokusil o exaktní odhadstáří Země, a to pomocí měření doby zchladnutí železné koule.Augustin-Jean Fresnelzdokonalil vlnovou teoriisvětla,Siméon Denis Poissonnaopak teorii korpuskulární.François Aragoodhalil mnoho zákonitostí vztahuelektrického prouduamagnetismu.Nicolas-Louis de Lacaillepojmenoval 14 z 88souhvězdí.Jean-Baptiste Biotdokázal existencimeteoritůa studovalpolarizaci světla.Jean-Martin Charcotzaložil vědecký výzkumhypnózyahysterie. Průkopník experimentální medicínyClaude Bernardvyložil fungovánínervového systému,slinivky břišníajater.John James Audubonobjevil mnoho nových druhů ptáků.Joseph Marie Jacquardvynalezl děrnými štítky programovatelný mechanický stav.Jacques-Yves Cousteauje legendou výzkumu (a také ochrany) oceánů.
Ve 20. a 21. století získali Francouzi také řadu vědeckých Nobelových cen, zafyzikuGérard Mourou,Serge Haroche,Albert Fert,Claude Cohen-Tannoudji,Georges Charpak,Pierre-Gilles de Gennes,Louis Néel,Alfred Kastler,Louis de Broglie,Jean Baptiste Perrin,Antoine Henri BecquerelaPierre Curie, zachemiiJean-Pierre Sauvage,Yves Chauvin,Jean-Marie Lehn,Luis Federico Leloir,Frédéric Joliot,Irène Joliot-Curie,Paul Sabatier,Victor GrignardaHenri Moissan, zafyziologiiJules A. Hoffmann,Luc Montagnier,Françoise Barré-Sinoussi,Jean Dausset,Roger Guillemin,François Jacob,Jacques Monod,André Lwoff,André Frédéric Cournand,Charles Nicolle,Charles Richet,Alexis Carrel,Alphonse Laveran.
Významná je francouzskámatematickáškola. Již v 16.-17. století razili francouzští matematici jakoFrançois Viète,Abraham de Moivre,Pierre Louis MaupertuisneboPierre de Fermatcestu celému oboru.Évariste Galoispoložil základy moderníalgebryateorie grup.Gaspard Mongeje otcemdeskriptivní geometrie,Jean-Victor Ponceletprojektivní geometrie.Jean le Rond d'Alembertposunul studiumdiferenciálních rovnic.Charles Hermitedokázal, žeEulerovo číslojetrascendentní. Jeho žákHenri Poincarézaložilalgebraickou topologii.Augustin Louis Cauchybyl průkopníkemmatematické analýzy. MatematikAdrien-Marie Legendrevýznamně přispěl ke studiupolynomů. Ústřední postavou matematiky 20. století bylHenri Lebesgue.Průlomy v bádání oLieových grupáchučinilÉlie Cartan. K významným matematikům 20. století nutno počítat iJacquese Hadamarda. PrestižníFieldsovu medailizískali matematiciLaurent Schwartz,Jean-Pierre Serre,René Thom,Alexander Grothendieck,Alain Connes,Pierre-Louis Lions,Jean-Christophe Yoccoz,Laurent Lafforgue,Wendelin WerneraCédric Villani.Abelovu cenuobdrželYves Meyer.
V oblastihumanitníchasociálních vědsi Francouzi dlouhodobě udržují ještě mnohem větší vliv. JižscholastičtífilozofovéJean Buridan,Pierre AbélardaMikuláš Oresmebyli velmi uznávaní.Michel de Montaignezaložil žánreseje. Francouzi stáli u samého zrodu moderní filozofie - za její zakladatele bývají někdy považovániJean-Jacques RousseauaRené Descartes. K tzv.osvícencůmpatřiliVoltaire,Denis DiderotčiCharles Louis Montesquieu. Na přelomu 19. a 20. století zpochybnil dědictví osvícencůHenri Bergson. K významným představitelůmfenomenologiepatříEmmanuel Lévinas,Paul RicoeuraMaurice Merleau-Ponty. VNietzschehostopách ve Francii šelGeorges Bataille. Odmarxismuk islamismu se dostalRoger Garaudy. NaFreudazcela originálně navázalJacques Lacan.Jungovskéinspirace mělGaston Bachelard. Z křesťanských pozic se s moderní vědou originálně vyrovnávalPierre Teilhard de Chardin. Oba klíčoví mysliteléexistencialismu,Jean-Paul SartreaAlbert Camus, byli Francouzi. Podobné je to u postmodernismu, kde jsou otciJean BaudrillardaJean-François Lyotard. Za nejvýznamnějšífeministickoufilozofku bývá považovánaSimone de Beauvoir. Nejcitovanějšími filozofy konce 20. století byli představitelé tzv.poststrukturalismua dekonstruktivismu:Michel Foucault,Jacques DerridaaGilles Deleuze. Marxistické ingredience k jejich dílu přidávaliLouis AlthusseraAlain Badiou, o feministické se zasloužilaJulia Kristeva. Ideologem extravagantníhosituacionismubylGuy Debord.
Také francouzskásociologickáškola je silná, Francouzi byli ostatně dva ze zakladatelů sociologie:Auguste ComteaÉmile Durkheim. Důraz na data do sociologie vneslPierre Guillaume Frédéric le Play. Mezi jejich nástupci vyniklPierre Bourdieunebo sociolog vědyBruno Latour.Claude Lévi-Straussje zřejmě nejslavnějšímkulturním antropologemvšech dob.Ferdinand de Saussureje zakladatelemsémiotiky.Roland Barthesjejím významným představitelem. Dějinypolitologiese sotva obejdou bezAlexise de Tocqueville,Gustava le BonačiRaymonda Arona. Významným politickým filozofem byl jižJean Bodin, autor teoriesuverenity.Raným politologem byl iNicolas de Condorcet, který jako vůbec první použil termínuzastupitelská demokracie. K nejvlivnějším historikům, zejména svou interpretací Francouzské revoluce, patříAdolphe Thiers. Zakladatelem prosluléškoly AnnalesbylFernand Braudel. K prvním literárním teoretikům patřilNicolas Boileau-Despréaux.François Quesnaybyl hlavní představitel prvníekonomickéškolyfyziokratůa tvůrce prvního modelu ekonomického koloběhu, tzv. ekonomické tabulky.Nobelovu cenu za ekonomiizískaliJean Tirole,Maurice Allais,Gérard DebreuaEsther Duflová. V posledních letech se velmi rychle stal jedním z nejcitovanějších ekonomůThomas Piketty.
Systém francouzského vzdělání je vysoce centralizovaný, organizovaný a rozvětvený. Dělí se na tři části:
Primární a sekundární vzdělání je převážně veřejné (soukromé školy také existují jako celonárodní síť jednotlivých primárních a sekundárních katolických škol), zatímco akademické vzdělání je otázkou státních i soukromých škol.
Pařížská univerzita, zvaná většinou Sorbonna podle svénejvýznamnější, původně teologické koleje, byla nejstarší univerzitou ve Francii, založenou okolo roku 1150, patrně čtvrtou nejstarší v Evropě (datum vzniku nejstarších univerzit je většinou dosti nejisté).Ve středověku byla centrem evropské vzdělanosti, působili zdeTomáš Akvinský,Albert Veliký,Svatý Bonaventura,Erasmus Rotterdamský,Mistr Eckhart,Ignác z Loyoly,Jan Kalvín, později třebaHenri Bergson,Jean-Paul Sartre,Claude Lévi-StraussneboJacques Derrida. V roce 1968, po studentských nepokojích, byla univerzita rozbita na menší části a ve své původní podobě už neexistuje. Roku 2018 byla sloučením několika institucí založenaSorbonne Université, výzkumná univerzita, která svůj původ odvozuje od založení sorbonnské koleje. PodleŠanghajského žebříčku(k roku 2021) je ovšem v současnosti nejkvalitnější francouzskou vysokou školouUniverzita Paris-Saclay, výzkumná univerzita založená roku 2019 (13. celosvětově). Následují zmíněná Sorbonne Université (35.),Univerzita Paris sciences et lettres(38.),Université de Paris(73.),Aix-Marseille Université(101.-150.),Université Grenoble-Alpes(101.-150.) aUniversité de Strasbourg(101.-150.).V minulosti byla za prestižní vzdělávací instituci považována také napříkladÉcole Normale Supérieure.
Nejvýznamnější neuniverzitní vědeckou institucí v zemi jeCentre national de la recherche scientifique(CNRS). Bývá označováno za největší výzkumnou evropskou instituci vůbec. Vyvinulo například vakcínu protihepatitidě typu B. VNature Indexu(za rok 2020), který hierarchizuje veškeré vědecké instituce podle počtu článků v časopiseNature, se umístilo na 4. místě na světě (zaČínskou akademií věd,HarvardemaSpolečností Maxe Plancka).Velkou tradici má takéPasteurův ústavzaložený roku 1887, který kontroluje výskyt infekčních onemocnění na celém světě a radíSvětové zdravotnické organizaciv otázkáchepidemiía pandemií.
Francouzská kultura je ovlivněna rozdílností a posledními vlnamiimigrace. Francie hrála po celá staletí velmi důležitou roli jako kulturní centrum celé Evropy v čele s Paříží. Mnoho architektonických stylů západní civilizace vzniklo ve Francii; většinavýtvarnýchstylů novověku se zrodila v pařížské umělecké komunitě. Systematickou propagací francouzské kultury a francouzského jazyka v zahraničí se zabýváInstitut français.
Francouzské umění existovalo společně s německým, až do rozděleníFranské říše, pod názvem „karolinské umění“. Vlastní vývoj zaznamenalo v11. stoletís šířenímrománského slohu. Přibližně od roku 1100 se datuje rozkvětarchitekturya sochařství spojeného převážně s regionemProvence, kde bylo stavitelství silně ovlivněnořímskoukulturou. O padesát let později se střediskem umění stává sever země, tedy oblastNormandie, převážněBurgundsko. Zde se objevují počátkygotiky. První ryze gotickou stavbou jeBazilika Saint-Denisu Paříže. Od13. stoletíje již umělecká tvorba spojena s Paříží a oblastíÎle-de-France, odkud se gotika rozšířila do celé Evropy. Nejvýznamnějšími francouzskými památkami tohoto slohu jsoukatedrály(hlavně v městechPaříž,Remeš,Chartres,Amiensaj.),vitrážea sochařská díla.
S nástupemrenesanceztrácí Francie výsadní postavení nejen v oblasti umění. Typické je přejímání vzorů z Itálie. Gotika se dále drží pouze vBurgundskujakopozdní gotika. Nejvýznamnějším uměleckým skvostem této doby je zřejmězámek ve Fontainebleau, kde se projevil vliv pozdní renesance amanýrismu. Známé jsou izámky na řece Loiře(Blois,Chambord),zámek Montsoreau,zámek ChenonceauneboLucemburský palácv Paříži. Během rozvojebarokav17. stoletíse díky podpoře francouzských králů dostává do Francie řada umělců, kteří tvoří opět model umění pro celou Evropu. Tento standard si Francie udržela až do pozdního18. století, kdy vládlorokoko. Centrálními osobnostmi malířského rokoka ve Francii byliAntoine Watteau,François BoucheraJean-Honoré Fragonard.Klasicismusreprezentují malířiFrançois GérardaNicolas Poussinnebo architektFrançois Mansart. Klasicistními portréty, mj. známým Napoleonovým, proslulJean Auguste Dominique Ingres. Neoklasicismus zosobniliJacques-Louis Davida takéCamille Corot. V éře romantismu se prosadilEugène DelacroixaThéodore Géricault, klíčovými realisty byliGustave Courbet,William-Adolphe Bouguereau,Jean-François Millet,barbizonská škola. Později iHonoré Daumier, jehož dílo rovněž dalo impulz ke vzniku moderního umění.
V moderním umění je velmi důležitá francouzskásecese(art nouveau) a to hlavně v architektuře (vchodymetra v Paříži,Hector Guimard). Vzniká mnoho malířských směrů v čele simpresionismem(Édouard Manet,Auguste Renoir,Claude Monet,Camille Pissarro,Edgar Degas,Henri de Toulouse-Lautrec,Berthe Morisotová), proti kterému se v roce 1880 postavilPaul Cézannese svým osobitým stylem. Tzv. neoimpresionismus představujíGeorges SeurataPaul Signac. MalířPaul Gauguindále rozvíjel malbu s důrazem na plošnost a jasné ohraničení jednotlivých barevných polí. Tento styl byl dále rozvíjenskupinou Nabisafauvisty(Henri Matisse,André Derain,Maurice de Vlaminck). V sochařství vynikáAuguste Rodin(hra světla) aAristide Maillol(ženský akt).
Rok1907se nese v duchu založeníkubismuGeorges BraquemaFernand Légerem(kubismus převádí předměty na geometrické prvky). Dalšími směry této doby jsoudadaismusasurrealismus(inspirace psychoanalýzouSigmunda Freuda, hlavní otázkynevědomí).Konceptualismusreprezentuje zejménaMarcel Duchamp. Jakýmsi protipólem avantgardních experimentátorů je klasiknaivního malířstvíHenri Rousseau. Ke konci druhé světové války se do popředí dostáváabstraktní uměnídíkyPařížské škole(École de Paris) aakčnímu umění.Jean Dubuffetzavedl do malby používání netradičních materiálů jako sádra, dehet nebo štěrk. Vznikáop-arts hlavním představitelemVictorem Vasarelym. K novějším směrům patřilnouveau réalisme(nový realismus) apop art(Yves Klein,Arman,César Baldaccini). V 80. a 90. letech se Francie ztotožňuje s charakterem soudobého umění např. proudy jakoland art,body art,minimalismusakonceptualismus(Christian Boltanski),neoexpresionismusad. Proslulými moderními architekty byliGustave Eiffel,Eugène Viollet-le-Duc,Jean Nouvel, neboChristian de Portzamparc, autor sídlaCité de la musique, nebo budovy Lucemburské filharmonie.
Především jako ilustrátor získal uznáníGustave Doré. Králem karikatury 19. století bylHonoré Daumier.Henri Cartier-Bressonpatří ke klasikům žurnalistické fotografie.
Francouzská literatura vznikla jako pokračování latinsky psané literatury. Nejstarší písemnou památkou jsou tzv.Štrasburské přísahyz roku842. V průběhu dějin zaznamenala francouzská literatura bouřlivý rozvoj a určovala po mnoho století světový trend. Mnoho literárních směrů 20. století má svůj původ ve Francii (např.dadaismus,kubismus,surrealismus). Díky uvolněnějšímu prostředí zde mohlo vzniknout spousta děl, která byla jinde zavrhována (např. v USA dílaHenryho Millera). Svůj vliv nezapře ani v dnešní době.
Molièreje klasikem světového dramatu, v poezii hraje stejnou roliFrançois Villon, v dětské literatuřeAntoine de Saint-Exupéry, ve sci-fiJules Verne, v erotické literatuřeMarkýz de SadečiOctave Mirbeau, nejslavnějším bajkařem jeJean de la Fontaine,François Rabelaisbyl zakladatelem žánru románu,Michel de Montaignežánru eseje.
Krom Molièra patří do učebnic světového dramatu iJean Racine,Pierre Corneille,Edmond RostandčiPierre Beaumarchais. Z moderních dramatiků zejménaJean AnouilhčiJean Genet.Alfred Jarrypředstavil svébytnou podobudramatu absurdního.
I v próze se celosvětově proslavila hned celá série jmen:Guy de Maupassant,Alexandre Dumas starší,Victor Hugo,Honoré de Balzac,Stendhal,Gustav Flaubert,Émile Zola,Anatole France.Charles Perraultovlivnil celoevropskou kulturu sesbíráním nejslavnějších lidových pohádek,Chrétien de Troyesrozpracovánímartušovskélegendy. Francouzi milují poetická dílaMarcela Pagnola. Ke klasikům bývají řazeni téžFrançois-René de Chateaubriand,George Sandová,Alfred de Musset,Théophile Gautier,Alphonse Daudet,Prosper Mériméeči kontroverzníLouis-Ferdinand Céline. Za základní stavební kámen světové moderní prózy je považováno díloMarcela Prousta.Alain Robbe-Grillet,Michel Butor,Marguerite DurasováčiClaude Simonzaložili tzv.nový román.Romain Rolland,André Malraux,Françoise SaganováčiRobert Merlevsadili naopak na klasické vyprávění.Henri Barbusseproslul především demaskováním hrůz první světové války. K nejuznávanějším současným romanopiscům patříMichel Houellebecq.
Prototypem básníka byl dlouhoPierre de Ronsard. Ikonickými postavami poezie se stali také tzv.Prokletí básníci:Charles Baudelaire,Paul VerlaineaArthur Rimbaud. Francouzská poezie však neztratila sílu ani ve 20. století – většina se vydala cestou avantgardních experimentů, někteří u nich zůstali jakoAndré BretončiGuillaume Apollinaire, někteří se vrátili ke klasické skladbě jakoPaul EluardčiLouis Aragon, jiní byli klasickému verši věrni vždy jakoJacques Prévert. Zcela zvláštní, „hermetickou“ či „neoklasicistní“ linii reprezentujíStéphane MallarméaPaul Valéry. Všestrannými talenty, kteří krom literatury zasáhli i do mnoha jiných oborů, byliJean CocteauaBoris Vian.
Krom některých uvedených získaliNobelovu cenu za literaturutéžPatrick Modiano,Jean-Marie Gustave Le Clézio,Saint-John Perse,François Mauriac,André Gide,Roger Martin du Gard,Frédéric Mistral,Jean-Paul Sartre,Albert CamusaSully Prudhomme. K nejprestižnějším francouzským literárním cenám patříGoncourtova cena.
Francie byla dlouhou dobu považována za centrum evropského umění a hudby. Země se chlubí širokým spektrem tradiční lidové hudby, ale i hudbou přinesenou imigranty z Afriky, Latinské Ameriky a Asie. Co se týče klasické hudby, pochází z Francie několik legendárních skladatelů, stejně tak jako v dnešní době řada umělců hrajícíchrock,hip hop,techno,funkapop. Francie se také považuje za zemiklarinetu.
Nejslavnějšími francouzskými skladateli vážné hudby jsouJean-Baptiste Lully,Claude Debussy,Georges Bizet,Jacques Offenbach,Hector BerliozaMaurice Ravel. Důležitými jmény jsou téžCamille Saint-Saëns,Jean-Philippe Rameau,Erik Satie,Charles Gounod,Jules Massenet,Francis Poulenc,Olivier MessiaenaAdolphe Adam.
V oblasti filmové hudby patří k nejoceňovanějším autorůmMaurice Jarre. V moderní populární hudbě se Francouzi dlouho snažili konkurovat svým osobitým žánrem –šansonem. Uznání světa v něm získali zejménaÉdith Piaf,Charles Aznavour,Gilbert Bécaud,Yves Montand,Mireille Mathieu,DalidačiJuliette Gréco.
Do historierokenroluse zapsalJohnny Hallyday.Serge Gainsbourgse stal symbolem eroticky nabitého popu. V klasickém globálním popu se Francouzi prosazují méně, v posledních letech se to podařiloVanesse Paradis,AlizéečiNolwenn Leroy. Zdaleka nejvíce se to však podařilo klávesistovi a skladateliJean-Michel Jarrovi. V oblastielektronické hudbyse prosadil též DJDavid Guetta.
Maurice BéjartčiMarius Petipabyli proslulýmibaletnímichoreografy.
Velkou tradici má francouzské filmové umění,Georges Mélièsstál u jeho samého zrodu. Režiséři60. let 20. stoletíJean-Luc GodardaFrançois Truffautpatří ke klasikům světového filmu. K tzv.Nové vlně(Nouvelle Vague) krom nich patřili též režiséřiClaude Chabrol,Alain ResnaisaEric Rohmer. Navazovali přitom na originální tvůrce předchozích dekád, jakými byliJean RenoirčiJacques Tati.Oscaramají krom výše uvedenýchMaurice Cloche,René Clément,Marcel Camus,Serge Bourguignon,Claude Lelouch,Bertrand Blier,Régis Wargnier,Richard Dembo,Michel HazanaviciusčiJean-Jacques Annaud. Annaud je mj. tvůrce slavných snímkůJméno růžeaSedm let v Tibetu.Luc Bessonpracuje vHollywoodu. Tomuto filmovému centru dokázali Francouzi, jako jedni z mála na světě, v 60.-80. letech 20. stoletíkonkurovat, zejména v žánrukomedie.
Francouzský film měl a má herecké hvězdy světového formátu:Louis de Funès,Jean Gabin,Jean-Paul Belmondo,Alain Delon,Brigitte Bardotová,Gérard Philipe,Yves Montand,Lino Ventura,Michel Piccoli,Catherine Deneuve,Jean-Louis Trintignant,Jean Rochefort,Gérard Depardieu,Pierre Richard,Jean Marais,Philippe NoiretčiJeanne Moreau. Ve30.a40. letech 20. stoletíse v Hollywoodu proslavilaClaudette Colbertová. V 50. letech se dokázali prosadit takéSimone SignoretováčiFernandel. Ještě mnohem dříve vytvořilaSarah Bernhardtováprototyp herecké a filmové hvězdy. V posledních letech už se světový věhlas francouzským hercům získává hůře. V některých případech je k tomu zapotřebí angažmá v Hollywoodu – důkazem jsou biografie hereček a herců jako jsouSophie Marceau,Isabelle Adjani,Juliette Binoche,Audrey Tautou,Marion Cotillard,Jean DujardinčiJean Reno.
Navzdory jistému ústupu ze slávy točí Francie stále nejvíce filmů v Evropě a je zemí, kde americká filmová produkce získává nejmenší procento příjmů z promítání (okolo 50 procent, proti tomu například v Německu je to 77 procent).Francie je také stále ještě druhým největším vývozcem filmů na světě, po Spojených státech.
Filmový festival v Cannes, založený roku 1946, patří k největším filmovým událostem světa. Jeho hlavní cenaZlatá palma(Palme d'or), udělovaná od roku 1955, patří k nejprestižnějším oceněním ve světovém filmu. Nejdůležitější francouzskou národní filmovou cenou jeCésar, uděluje se od roku 1976.
Francouzská kuchyněje charakteristická svou velikou rozmanitostí. Je označována za jeden z nejvíce kultivovaných a elegantních stylů vaření na světě. Mnoho nejlepších světovýchšéfkuchařůjakoTaillevent,François Pierre La Varenne,Marie-Antoine Carême(zakladatelhaute cuisine),Auguste EscoffierneboPaul Bocusebyli mistry této kuchyně. Francouzské způsoby vaření ovlivnily bezmála celou Západní Evropu a mnoho kulinářských škol užívá francouzskou kuchyni jako základ všech ostatních forem evropského vaření. V listopadu roku 2010 byla francouzskágastronomiepřidána naseznam nemateriálního světového kulturního dědictví UNESCO. I pojemrestauracemá francouzský původ (avšak ve forměrestaurant).
Ve Francii vznikly mnohé kuchařské postupy (marinády,suflé,tapenáda,bešamelová omáčka,hranolky). Ke známým francouzským specialitám patřífoie gras(ztučnělá játra vodních ptáků). Oblíbenými surovinami jsoulanýže,žampiony,hlíva ústřičná,mušle,ústřice. Slavným pokrmem jekohout na víně(coq au vin). Pro ostatní Evropany jsou dosti exotickými specialitami žabí stehýnka (grenouille) ašneci(escargot). Do celého světa se rozšířil lehký sladký rohlíkcroissant, který Francouzi často snídají s kávou, stejně jakobagetanebopalačinky(crêpe). K regionálním specialitám patří alsaskýšukrut, lotrinský slaný koláčquiche, nebohovězí po burgundsku(boeuf bourguignon). V Provence má původ rybí polévkabouillabaissa, v celé Francii je milovánacibulačka. Okolo Nice vznikl zeleninový pokrmratatouille, v Gaskoňsku konfitovaná kachna (confit de canard). Nejoblíbenějším francouzským sendvičem jecroque monsieur. Známými francouzskými dezerty jsoucrème brûlée, obrácený koláč (tarte tatin) nebomakronky.
Specifickou roli ve francouzské gastronomii hrají sýry.Ve francouzskýchAlpáchse vyrábí sýrbeaufort, v krajiAveyronplísňový sýrroquefort, vNormandiibyl vynalezencamembert, v oblastiSeine-et-Marnesýrbrie. ZBurgundskapocházídijonská hořčice.
Významnou úlohu v celé francouzské kultuře hraje vinařství. Celosvětově proslulé ješampaňské víno- šumivé, sekundárně kvašené víno z oblastiChampagne-Ardenne. Některé odrůdy byly vyšlechtěny přímo ve Francii, napříkladsauvignon. Velmi ceněna jsou rovněž červená vína z oblastiBordeaux,burgundské víno(chardonnay,pinot noir), nebobeaujolais(viz téžVinařské oblasti ve Francii).
Ale známé jsou i jiné francouzské alkoholické nápoje, z Normandie pochází pálenka z jablekcalvados, z Alp likérChartreusea zGaskoňskamožná nejstarší brandy světa zvanéarmaňak. Ze západní Francie (z okolí městaCognac), pochází zvláštní typ brandy, světově známýkoňak, k nejznámějším jeho značkám patříHennessy.
Velkou tradici mají také francouzské kavárny. Francie dala světu téžMichelinova průvodce, nejprestižnějšího knižního průvodce po světových restauracích, který systémem hvězdiček oceňuje ty nejkvalitnější.André Michelinvydal první tuto publikaci již roku 1900, hodnocení hvězdičkami vzniklo roku 1926. Dlouho byly hodnoceny jen restaurace evropské, po roce 2005 průvodce zahrnul i velká města mimo Evropu.
Významným kulturním jevem ve Francii jemóda, a to od 17. století, kdy se králLudvík XIV.rozhodl být ochranitelem a určovatelem krásy a stylu. V 19. století vznikla v Paříži tzv.haute couture. A i dnes je Paříž, spolu sLondýnem,MilánemaNew Yorkem, jednou z největších světových módních metropolí. Vzniklo zde několik proslulých módních (a kosmetických) domů, založených osobnostmi jakoCoco Chanel,Christian DiorneboHubert de Givenchy.Revoluci v módním průmyslu způsobilYves Saint Laurent, když se rozešel se zavedenými normami haute couture a vsadil naprêt-à-porter(konfekční módu všedního dne).V mnohém ho následovala další generace návrhářů jakoJean-Paul Gaultier,Christian LacroixneboSonia Rykielová. Francie je též světovým lídrem ve výrobě parfémů a jiné kosmetiky (L'Oréal,Yves Rocher). KorporaceLVMHsdružuje mnoho známých značek, kosmetických i módních, například značkuLouis Vuitton, proslulou výrobou luxusních kabelek.
Nejpopulárnějším sportem ve Francii je fotbal. Dalšími populárními sporty jsoucyklistika(ve Francii se každoročně pořádá světoznámáTour de France),ragby,lehká atletika,automobilový sport(Grand Prix FrancievMagny-Cours,24 hodin Le Mans) a tenis (French Openv Paříži). Nejhranějším sportem ve Francii jepétanque. Různé formy pétanque jsou hrány přibližně 17 miliony Francouzů.Federation Française de Pétanque et Jeu Provençaleviduje 480 000 licencovaných hráčů. Další známou hrou, která pochází z Francie, jestolní fotbal. Mezi Francouzi je velmi populární, což dokazují četnými vítězstvími na světových šampionátech.
Francouzi několikrát pořádaliolympijské hry:letnív letech1900a1924v Paříži azimnív roce1924vChamonix,1968vGrenoblea1992vAlbertville. Roku2024se budou letní olympijské hry znovu konat v Paříži.Pierre de Coubertinbyl klíčovou postavou při obnovování tradice olympijských her na konci 19. století.Francie se zúčastňuje olympijských her již od těch prvních v Athénách roku1896, kde získala pět zlatých. K roku 2018 činil počet zlatých medailí na letních i zimních olympiádách 248, což Francii řadilo na páté místo v historické tabulce národů.V cyklistice Francouzi historickou tabulku dokonce vedou (mj. díky jménům jakoPaul Masson,Robert Charpentier,Daniel Morelon,Florian RousseaučiFélicia Ballangerová). Nejúspěšnějším francouzským olympionikem je biatlonistaMartin Fourcade, který vybojoval pět zlatých a dvě stříbrné.Čtyři zlaté mají šermířiChristian d'OriolaaLucien Gaudin. Tři nejcennější kovy si z olympiády odvezli běžkyně na krátkých tratíchMarie-José Pérecová, legendární sjezdařJean-Claude Killy, nebo vodní slalomářTony Estanguet. Vynikající bilanci tří individuálních medailí mají i sjezdařkaMarielle Goitschelováa meziválečný vzpěračLouis Hostin.
Francouzská fotbalová reprezentacedvakrát vyhrálamistrovství světa(1998,2018), dvakrát získala stříbro (2006,2022) a dvakrát bronz (1958,1986). Dvakrát též triumfovala namistrovství Evropy(1984,2000). Jediný francouzský klub,Olympique Marseille, dokázal vyhrát nejprestižnější evropskou klubovou soutěž,Ligu mistrů.Paris St. Germainzvítězil vPoháru vítězů pohárů. Na těchto úspěších se podílela řada osobností. Generaci 50. let dominovaliRaymond Kopa(Zlatý míč 1958) aJust Fontaine(nejlepší střelecMS 1958). Té z 80. let zejménaMichel Platini(Zlatý míč 1983,1984,1985),Alain GiressečiJean Tigana. Největšími hvězdami 90. let byliZinedine Zidane(Zlatý míč 1998),Jean-Pierre Papin(Zlatý míč 1991),Eric CantonačiThierry Henry. Pilíři mužstva, jež triumfovalo na mistrovství světa v Rusku roku 2018, byliN´Golo Kanté,Antoine GriezmannaKylian Mbappé.
Od 90. let 20. století Francouzi zažívají sérii úspěchů v házené.Mužský týmdvakrát vyhrál olympijský turnaj (2008,2012) a šestkrátmistrovství světa(1995,2001,2009,2011,2015,2017),ženskýdvakrát vyhrálsvětový šampionát(2003,2017).Nikola Karabatićbyl třikrát zvolennejlepším házenkářemsvěta (2007, 2014, 2016).Stejného ocenění se mezi ženami dostaloAllison Pineauové.Thierry Omeyerbyl zvolen nejlepší házenkářským brankářem všech dob.
Francouzská mužská basketbalová reprezentacezažívá po roce 2000 nejlepší éru své historie, v roce2013vyhrálamistrovství Evropy, na olympijských hrách brala stříbro (2000), na světovém šampionátu bronz (2014).Největší osobností této éry jeTony Parker, který byl již dvakrát (2007, 2013) vyhlášen nejlepším basketbalistou Evropy (v anketěEuroscar).Antoine Rigaudeauje členem síně slávyMezinárodní basketbalové federace.Podobný vzestup zažil v novém tisíciletí ženský basketbal, Francouzky poprvé vyhrály mistrovství Evropy (2001,2009)a získaly stříbro na OH (2012).Symboly tohoto vzestupu jsou hráčky jakoSandrine GrudaováneboCéline Dumercová, jež byly obě vyhlášeny nejlepšími basketbalistkami Evropy. Členkou síně slávy FIBA jeJacky Chazalonová.
Takévolejbalistése ve 21. století vyšvihli mezi světovou špičku a vyhráliolympiádu(2020) ievropský šampionát(2015).
Světovou tenisovou jedničkou i vítězkou Wimbledonu bylaAmélie Mauresmová.Wimbledon vyhrála iMarion Bartoliová.Mary PierceovávyhrálaAustralian Opena domácí grandslam naRoland Garros, v tom druhém ji dokázal napodobitYannick Noah.Suzanne Lenglenovábyla hvězdou tenisového pravěku, získala dvě olympijská zlata (1920) a 21 grandslamových titulů.
Alain Prostje čtyřnásobným mistrem světaFormule 1.Sébastien Loebdrží rekord v počtu titulůmistra světa v závodech rallye, pronásledován svým krajanemSébastienem Ogierem.Johann Zarcoje dvojnásobnýmmistrem světa v závodech silničních motocyklů. K legendárním profesionálním cyklistům patřiliJacques Anquetil,Bernard HinaultneboLouison Bobet.
Francie patří k turisticky nejzajímavějším cílům. V roce 2012 ji kupříkladu navštívilo 83 milionů turistů, což bylo nejvíce na světě (s odstupem následovaly mnohem větší země Spojené státy a Čína). Zdaleka nejpopulárnější turistickou atrakcí jeEiffelova věžv Paříži, která se stala symbolem celé Francie. Každoročně si ji přijede prohlédnout přes 6 milionů návštěvníků jak z tuzemska tak ze zahraničí. Byla postavena v letech 1887 až 1889 a až do roku 1930 byla s výškou 300,6 metru nejvyšší stavbou světa. Dnes měří včetně antény na vrcholu 324 metrů. Je pojmenována po svém konstruktéroviGustavu Eiffelovi.Druhou nejnavštěvovanější památkou ve Francii jezámek Versailles, v letech 1682–1789 sídlo francouzských králů. Z dalších architektonických památek přitahují nejvíce pozornostiPont du Gard, antickýakvaduktv jižní Francii ležící asi 25 km severovýchodně od městaNîmes, pařížskýVítězný oblouk, který dal postavitNapoleon Bonapartena paměť svého vítězství vbitvě u Slavkova, klášter naMont-Saint-Michelv Normandii, gotická kapleSainte-Chapellev Paříži (součást komplexuJustičního paláce) nebo pevnostCarcassonne.V hlavním městě jsou to dále chrámyNotre DameaSacré-Cœur, či známé bulváry jakoBoulevard Saint-MichelneboAvenue des Champs-Élysées(kde se nachází iElysejský palác, rezidence francouzských prezidentů). Mimo metropoli pakkatedrála v Chartres,klášter Vézelay,katedrála v Amiens,klášter Fontenay,klášter Saint-Savin-sur-Gartempe,katedrála v Remešinebokatedrála v Bourges. Velký zájem budí i muzea a galerie.Louvreje nejnavštěvovanějším muzeem na světě a třetím největším na světě.Mnoho milovníků kultury míří však i do galerie moderního uměníCentre Georges Pompidou, doMuzea Orsay, kde lze nalézt unikátní sbírku francouzských impresionistů, a doMusée du quai Branly, které se specializuje na neevropské umění. Dalšími významnými institucemi jsou technické muzeumCité des sciences et de l'industriea přírodopisné muzeumMuséum national d'histoire naturelle. VInvalidovněse nachází, mimo jiné, ivojenské muzeum. Francie disponuje také řadou historických hradů a zámků:Château du Haut-Kœnigsbourg,zámek ve Fontainebleau,zámek Amboise,zámek Ussé,zámek Villandry,zámek Chenonceau,zámek Montsoreau,zámek Chantilly, zámekVaux-le-Vicomte. Mnoho turistů míří také do zábavního parkuDisneyland Paris. Za letními radovánkami pak míří turisté z celého světa naFrancouzskou Riviéru(Côte d'Azur).Ve Francii lze rovněž nalézt řadu významných míst pro věřící a křesťanské poutníky, vede tudy značná částSvatojakubské cesty. Mnoho poutníků míří i do městečkaLurdy, spojeného s nejznámějším mariánským zjevením, klíčovým místem zde jeSvatyně Panny Marie Lurdské, která byla zapsána, jako mnoho dalších výše jmenovaných památek, na seznamsvětového dědictvíUNESCO. Zápisu se dočkaly krom toho i antické památky vArlesaOrange,královské solné doly v Arc-et-Senans, historická centraAvignonu,Le Havru,BordeauxaLyonua proslulé jeskynní malby vLascauxa vChauvetově jeskyni. Z přírodních památek je to například skalní masivMonte Perdido.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuFrancena anglické Wikipedii.