Transpersonální psychologie

Transpersonální psychologiejepsychologický směrzabývající se transpersonálními, transcendentními nebospirituálnímiaspekty lidské zkušenosti. Pokouší se sjednotit moderní psychologickou teorii s poznatky různých foremmystiky. Hlavními zakladateli a teoretiky transpersonální psychologie byli a jsouStanislav Grof,Christina Grof,Frances Vaughan,Roger Walsh,Abraham Maslow,Ronald David Laing,Charles Tart,Anthony Suttich,Roberto AssagioliaKen Wilber. Za předchůdce transpersonální psychologie je považovánCarl Jung.
Tento směr je však častým terčem kritiky a jeho zakladatel Stanislav Grof je také nositelem dvoubludných balvanů, cen udělovanýchČeským klubem skeptiků Sisyfoszapseudovědeckoučinnost.
Transpersonální psychologie se objevila v sedmdesátých letech 20. století mezi mnoha dalšími psychologickými směry v západnípsychologiipo ústupubehaviorismu,psychoanalýzyčihumanistické psychologiijako dominujících směrů. Tento přístup se zabývá možnostmi rozšiřovánívědomí, modely zdraví,meditacemi,psychoterapiía využitím i pro jiné obory.
Transpersonalisté uvádějí, že ostatní psychologické směry (takové jako je např. behaviorismus, psychoanalýza a humanistická psychologie) chápou člověka z významných, ale též omezených hledisek. Transpersonální vědomí je převyšuje. Život v pojmech uvedených v psychologii je ukazován jako nedostatek rozvoje člověka nebo nedostatek v uskutečňování možností, které jsou člověku dány. Transpersonální pojetí vědomí má svoje základy v archaickém, ponorném, skrytém vědomí, které se "vynořuje", prosazuje jako vědomí rozšířené.
Člověk má podle transpersonálních psychologů své já co nejvíce duchovně osvobozovat. Má rozšiřovat osobní vědomí v transcendentní perspektivě. Při meditaci je například možno projít následující zkušeností, která představově sjednocuje já s okolním prostředím: 1. tam je světlo, 2. vidím světlo, 3. světlo vidí mne, 4. světlo je ve mně, 5. já jsem světlo.
Na počátku transpersonální psychologie opomíjela svou příbuznosts mnohým, co spočívá v povaze křesťanství. Místo toho se prosazovala myšlenka, že její prvořadé zdroje tvoří hinduismus a buddhismus. V osmdesátých letech se však více objevuje i orientace typu křesťanské kontemplace. J. Hoskovec, archiv
Transpersonálnípsychoterapievyužívá kromě elementů různých humanistických psychoterapeutických směrů předevšímmeditativnítechniky, techniky práce se změněnými stavy vědomí (např.holotropní dýchání,psychedelika), jakož i metody práce s tělem (Bodywork),šamanskéa jiné spirituální techniky.
Transpersonální psychologie soustředila kromě jiného klinickou pozornost na řadu „psychoreligiózních“ a „psychospirituálních“ problémů. Psychoreligiózní problémy se vztahují k psychologickým konfliktům vznikajícím u lidí zapojených ve víře či praktikách nějaké organizovanénáboženskéinstituce (církve). K takovým problémům patří zážitky spojené skonverzínebo změnoudenominace, zintenzivněním náboženské víry nebo praktik, ztrátou víry, a zapojením se nebo naopak odchodem z náboženského hnutí nebo kultu.
Psychospirituální problémy se naproti tomu netýkají organizovaného náboženství. Týkají se obecně vztahu člověka k existenciálním otázkám či otázkám, které transcendují každodenní realitu. K takovým problémům patří psychiatrické komplikace vztahující se ke ztrátě víry, zážitkům blízkosti smrti, mystickým zkušenostem, otevření kundalini, šamanským iniciačním zkušenostem, psychickému otevření, minulým životům, stavům posedlosti, problémům v meditační praxi a odloučení od duchovního učitele.
Stanislav Grofa jeho ženaChristina(1989) popisovali proces postupného rozvíjení psycho-spirituálních kategorií v životě člověka termínem „psychospirituální vývoj“. V případech, kdy se tento proces duchovního růstu stane natolik intenzivním, že nad ním jedinec ztrácí kontrolu, může se podle nich zvrátit do tzv.psychospirituální krize. Psychospirituální krize může způsobovat vážné potíže v psychologickém a sociálním fungování člověka, včetně zvládání pracovních povinností. Jako psychospirituální krize mohou být označeny mnohé psychospirituální problémy zmíněné výše (Lukoff et.al, 1998). Kromě psychospirituálních kategorií zmiňovaných Turnerem et.al (1995) a Lukoffem et.al (1998), diskutoval Whitney (1998) možnost chápat takémániijako jednu z forem psychospirituální krize.
Vzhledem k povaze psychoreligiózních a psychospirituálních problémů, vytvořili transpersonální psychologové počátkem 90. let 20. století návrh nové diagnostické kategorie nazvané „Náboženský nebo spirituální problém“. Tato kategorie byla později zahrnuta doDiagnostického a statistického manuálu duševních poruch(DSM-IV) v kapitole „Další stavy, jež mohou být předmětem klinického zájmu“, kód V62.89 (American Psychiatric Association, 1994; Lu et.al, 1997). Podle teoretiků transpersonální psychologie, svědčí zahrnutí této kategorie o zvyšující se kulturní senzitivitě manuálu a může pomoci podpořit zvýšení porozumění mezi psychiatrií a náboženstvím, resp. spiritualitou (Turner et.al, 1995; Sovatsky, 1998). Konstrukční validita této nové kategorie byla ohodnocena Milsteinem et.al (2000).