Dějiny Afriky

Dějiny Afrikyjsou staré jako dějiny lidstva. Začínajívznikem hominidůaarchaických lidí, pokračují do doby před 350 až 260 tisíci lety, kdy se objevili první zástupciHomo sapiensa bez přerušení pokračují jako mozaika různorodých společenských astátních útvarůaž do 21. století.Nejstarší známá zaznamenaná historie sahá doStarověkého Egyptapozději také doNúbie,Sahelu,MaghrebuaAfrického rohu.
PodesertifikaciSaharyse dějinyseverní Afrikypropletly s dějinamiStředního východuajižní Evropy. Vestřední Africese v 1. tisíciletí př. n. l. přes většinusubsaharské oblastipřehnalaexpanze Bantuů, která směřovala z území dnešníhoKamerunu. Sjednotila takjazykpoužívaný ve velké části střední ajižní Afriky.
Vestředověkuse z Arábie rozšířil na západ do Egyptaislám, jehož šíření pokračovalo do Maghrebu a sahelské oblasti. Mezi největší předkoloniální státní útvary v Africe patřily napříkladŘíše Ajuuraan,království D'mt,Adalský sultanát,Alódie,Buganda,nocká kultura,Malijská říše,Songhajská říše,Beninská říše,Říše Oyo,Ašantská říše,Ghanská říše,Mossijská království,království Mutapa,království Mapungubwe,Sennarský sultanát,Konžské královstvía další. Na svém vrcholu před příchodem evropských kolonistů existovalo na africkém kontinentu odhadem více než deset tisíc různých státních a autonomních skupin s odlišnými zvyky i jazykem.
Od konce 15. století se Evropané zapojili doobchodu s otroky.Otroci zezápadní, střední a jižní Afriky byli dopravováni do zámoří.Kolonizace Afrikyběhem tzv.závodu o Afrikurychle postupovala a z přibližně 10 % v roce 1870 dosáhla na 90 % v roce 1914. Po vlně bojů za nezávislost a také kvůli oslabené pozici evropskýchmocnostípodruhé světové válcedošlo kdekolonizaci Afriky, která vyvrcholila v roce 1960, který je znám jakoRok Afriky.
Před 30 miliony let žil v oblasti dnešního městaFajjúmvEgyptěpředek člověka pojmenovanýAegyptopithecus. Zhruba před 6 až 8 miliony let se na území Afriky oddělila vývojová větev moderníchšimpanzů(Panina)alidí(Hominina).Mezi první příslušníky samostatné lidské vývojové linie po oddělení od předků šimpanzů by mohly patřit rodySahelanthropus,OrrorinaArdipithecus, jejichž zástupci byli nalezeni vČadu,KeniaEtiopii.Před 4,2 až 1,3 miliony let pak obývaly východní, střední i jižní Afriku různé druhy roduAustralopithecusa zhruba před 2,5 miliony let se objevili i první zástupci roduHomo.
První známíhominidése vyvinuli v Africe. Podlepaleontologiebyla anatomielebkyraných hominidů podobná anatomii lebkygorilašimpanzů, tedy dalších velkých lidoopů, kteří se také vyvinuli v Africe. Avšak od nich se hominidi lišili tím, že si osvojilibipednízpůsob pohybu, který jim umožnil používat horní končetiny k jiným účelům než k chůzi. To jim poskytlo zásadní výhodu a umožnilo jim osídlit jak zalesněné oblasti tak otevřenousavanuv době, kdy Afrika vysychala a savana se začala rozšiřovat i do zalesněných oblastí. K tomuto mělo dojít před 5 až 10 miliony let. Tato tvrzení jsou však kontroverzní, protože podle biologů a genetiků seHomo sapiensobjevuje posledních 70 až 200 tisíc let. Před 4 miliony let se vjižní,východníastřední Africevyvinulo několik druhů roduAustralopithecus. Ti již používali i vyráběli jednoduché nástroje. Obstarávali si také maso a stravovali se jakovšežravci.
Přibližně před 3,3 miliony let byly primitivníkamenné nástrojepoprvé použity při zpracování kořisti ulovené jinýmipredátorya k získání potravy zmršina takémorkuz jejich kostí. Při lovuHomo habilispravděpodobně nebyl schopen konkurovat velkým predátorům a stále byl spíšekořistínež lovcem. Pravděpodobně kradl vajíčka z hnízd a možná dokázal ulovit drobnouzvěřa oslabit větší kořist, zejména mláďata a staré kusy. SHomo habilisje spojovánaarcheologická kulturaOldovannazvaná podle rokleOldvuaiv severníTanzanii.
Z období před přibližně 2 miliony let pochází nález lebky připisovaný druhuHomo rudolfensis. Na tento druh však mezi vědci nepanují jednotné názory. Kromě lebky nebyly k tomu druhu přiřazeny žádné další kosterní pozůstatky, a tak odborná veřejnost vede diskuzi o jeho generické klasifikaci a platnosti a v této otázce nebylo dosaženo širokého konsensu. Část doporučuje zařazení tohoto druhu k roduAustralopithecusjiní k roduKenyanthropusa další jej považují za synonymum či poddruhHomo habilis.
Přibližně před 1,8 miliony let se poprvé objevil v afrických fosilních záznamechHomo ergaster. Z něho se přibližně před 1,5 miliony let vyvinulHomo erectus. Někteří z raných zástupců těchto druhů měli stále poměrně malé mozkovny a používali primitivní kamenné nástroje podobně jakoHomo habilis.Mozekse postupně zvětšoval aHomo erectusnakonec vyvinul složitější technologii kamenných nástrojů zvanouacheuléen. Zástupci tohoto druhu byli pravděpodobně prvními lovci, naučili se rozdělávat oheň a byli prvními hominidy, kteří se rozšířili mimo africký kontinent. Osídlili většinuEurafrasiea možná se z něj později vyvinul iHomo floresiensis. Mezi vědci se objevily názory, že prvním dominantním hominidem, který opustil Afriku, bylHomo georgicus. Ten je však většinou vědců považován za ranou formuHomo erectus.
Podle fosilního záznamu se druhHomo sapiensobjevili v Africe přibližně před 350 až 260 tisíci lety. Mezi nejstarší známé zkameněliny tohoto druhu patří nálezy z lokalityJebel IrhoudvMarokustaré asi 300 až 315 tisíc let,úlomeklebky z FlorisbaduvJihoafrické republicestarý asi 260 tisíc leta nálezy z lokalityOmo KibishvEtiopiistaré asi 200 tisíc let.Na základě těchto nálezů vědci odhadují žeHomo sapiensmohl vzniknout před 350 až 260 tisíci lety sloučením populací z východní a jižní Afriky.
Nejranější důkazy obehaviorální modernitějsou datovány do africkéstředí doby kamenné. Behaviorální modernita je spojována se vznikemHomo sapiensa s jeho ranou formou. Z tohoto období byly v Africe nalezeny důkazy abstraktního myšlení, rozšíření strategie získávání potravy a další „moderní“ chování pocházející zejména z jižní, severní a východní části Afriky. Například jeskyněBlombosv Jihoafrické republice je známá nálezem obdélnýchokrovýchdesek s vyrytýmigeometrickými vzory. Podle několika datovacích technik bylo jejich stáří určeno na 75 až 100 tisíc let.Nádoby ze skořápekpštrosíhovejce s vyrytými geometrickými vzory staré 55 až 65 tisíc let byly objeveny na archeologickém nalezištiDiepkloof rock shelterv Jihoafrické republice.Korálky a další osobní ozdoby staré až 130 tisíc let byly nalezeny v Maroku. Řada korálků stará okolo 75 tisíc let byla objevena i v jeskyni Blombos.
Specializované projektilové zbraně byly nalezeny na různých místech Afriky a jsou datované do střední doby kamenné. V jihoafrických lokalitách, jakojeskyně Sibudu, byly nalezeny kostěné a kamenné hroty šípů. V Sibudu byla objevena také raná kostěná jehla. Tyto nálezy jsou staré 60 až 70 tisíc let.Z naleziště Katanda pochází kostěnáharpunastará asi 90 tisíc let.Existují také důkazy staré přibližně 164 tisíc let o systematickém tepelném zpracování křemičitého kamene pro zvýšení jeho schopnosti tvořit úštěpy. Tyto stopy byly nalezeny v jihoafrické lokalitěPinnacle Point, kde se také před asi 72 tisíci let běžně vyrábělymikrolity.Rané projektilové zbraně měly kamenné hroty a jednalo se o charakteristický nástrojHomo sapiens. Kamenné hroty oštěpů nebo vrhacích kopí byly objeveny v roce 2013 také na etiopském nalezištiGademottaa jsou staré přibližně 279 tisíc let.
V roce 2008 byla v jeskyni Blombos nalezena dílna na výrobu okrové barvy stará asi 100 tisíc let. Podle provedené analýzy byla ve dvou velkých mušlích vyráběna a skladována zkapalněná směs bohatá na pigment. Analýza také prokázala, že k výrobě byl používán okr,dřevěné uhlí, kost, brusné kameny a otloukače. Dochované důkazy svědčí o mentálním procesu, kterým se výrobci řídili, neboť získávali a kombinovali suroviny z různých zdrojů. Také svědčí o používání pyrotechnologie k usnadnění extrakce tuku z kosti, pravděpodobné používání receptu na výrobu sloučeniny a používání mušlí pro míchání a skladování suroviny pro další použití.Moderní chování, jako je výroba kostěných nástrojů a šípů a používání okrového pigmentu je na území Keni doloženo z období před 67 až 78 tisíci lety.
Rozšiřování existenčních strategií například o lov velké zvěře a následná rozmanitost typů používaných nástrojů patří mezi znaky behaviorální modernity. Na řadě jihoafrických nalezišť bylo prokázáno, že se rané společnosti spoléhaly na vodní zdroje, kde získávalyměkkýšearyby. Zejména v Pinnacle Point jsou doklady o využívání mořských zdrojů již před 120 tisíci lety, možná v reakci na sušší podmínky ve vnitrozemí.Vybudování závislosti na předvídatelných zdrojích měkkýšů mohlo například vést ke snížení mobility a umožnit vznik složitého sociálního systému a symbolického chování. Důkazy o rybolovu byly objeveny i v jeskyni Blombos či na lokalitě Site 440 vSúdánu.Tafonomickézměny na rybích kostech z jeskyně Blombos byly interpretovány jako odchyt živých ryb, který byl zjevně záměrným lidským chováním.
V roce 2018 byly nakeňskélokalitě vOlorgesailienalezeny stopy po rané behaviorální modernitě datované do období před zhruba 320 tisíci lety. Byly zde nalezeny doklady o dálkovém obchodu například sobsidiánemči o používánípigmentu. Tyto důkazy jsou přibližně stejně staré jako nejstarší známé fosilieHomo sapiens.V roce 2019 byly v Adoumě v Etiopii nalezeny další důkazy o raných komplexních projektilových zbraních starých 80 až 100 tisíc let.
Před asi 50 až 65 tisíci lety expanzíHomo sapienszapočala kolonizace planety moderními lidmi.Do roku 10 000 př. n. l. seHomo sapiensrozšířil téměř do všech částíEurafrasie. Jeho rozšíření je doloženo lingvistickými, kulturními agenetickýmidůkazy.Nejčasnějším fyzickým důkazemastronomickéaktivity je pravděpodobnělunární kalendářnacházející se nakosti z Ishanga. Tato kost je datovaná do období mezi lety 23 000 až 18 000 př. n. l. a objevena byla na územíKonžské demokratické republiky.Původně vědci předpokládali, že válčení během většiny pravěké historie lidstva neexistovalo a vzešlo až ze složitějších politických systémů v důsledkusedentismu,zemědělstvíja podobně.Ovšem nález ostatků 27 jedinců, kteří zemřeli v důsledku úmyslného útoku jiné skupiny přibližně před 10 tisíci lety a byly objeveny na lokalitěNatarukv Keni naznačují, že historie mezilidských konfliktů je mnohem delší.
Okolo roku 16 000 př. n. l. se lidé z oblastiEtbajživili sbíráním ořechů, trávy a hlíz. Mezi lety 13 000 až 11 000 př. n. l. začali lidé sbírat divoké obilniny. Tato činnost se rozšířila do západní Asie, kde lidé domestikovalipšeniciaječmen. V letech 10 000 až 8 000 př. n. l. se vseverovýchodní Africepěstovala pšenice a ječmen a chovaly seovcea hovězí dobytek zjihozápadní Asie. Fáze mokrého klima v Africe vytvořila zEtiopské vysočinyhorský les. Lidé zomotské jazykové skupinydomestikovali v letech 6 500 až 5 500 př. n. l. rostliny z roduEnsete. Okolo roku 7 000 př. n. l. obyvatelé Etiopské vysočiny domestikovalioslaa kolem roku 4 000 př. n. l. se domestikovaný osel rozšířil do jihozápadní Asie. Lidé hovořícíkušitskými jazykyse částečně odvrátili odpastevectvía mezi lety 5 500 až 3 500 př. n. l. domestikovali dva druhy z čeledilipnicovitýchEragrostis tefaEleusine coracana.
Během 11. tisíciletí př. n. l. byla vynalezena v Africekeramikaa nejstarší její nálezy pochází přibližně z roku 9 400 př. n. l. z centrálníhoMali.Brzy se rozšířila po celé jižníSahařeaSahelu.Vestepícha savanách Sahary a Sahelu v severozápadní Africe lidé mluvícínilosaharskýmiamandejskými jazykyzačali mezi lety 8 000 až 6 000 př. n. l. sbírat a domestikovatdivoké proso,Oryza glaberrimaačirok.Později byly sbírány a domestikovány i tykve,vodní melouny,skořec obecnýabavlna. Začali také odchytávat divoký dobytek a drželi jej v kruhových výbězích a postupně jejdomestikovali.Také vyráběli keramiku a stavěli kamenná sídliště nalezená například v částečně opuštěné vesniciTichitnebo v městečkuOualata. Obě tyto lokality leží vMauritánii. Hlavní činností lidí žijících u mnohavodních tokůajezer, která vznikala následkem zvýšeného množstvísrážekse stalorybaření. Lidé k němu tehdy používaliharpunys kostěným hrotem.
Vzápadní Africetoto období zvýšeného množství srážek vedlo k rozšíření plochy pokrytédeštným pralesema zalesněnou savanou odSenegalupoKamerun. V letech 9 000 až 5 000 př. n. l. lidé mluvícínigerokonžskými jazykydomestikovalipalmu olejnouarafii. Byly také domestikoványfazole černé okoa rod z čeledibobovitýchVigna. Následně byla domestikována iokraakolový ořech.Většinujižní AfrikyobsadiliPygmejovéaKhoisanové, kteří se zabývalilovem a sběrem. Jsou také autory některých z nejstarších příkladůskalního umění.
V oblasti Sahary se po tisíce let střídala období pouští s obdobími savan. Toto střídání bylo způsobeno změnamiprecese zemské osy, při otáčení kolemSlunce, což měnilo polohu severoafrického monzunu. Když je severoafrický monzum nejsilnější, roční srážky a následná vegetace v oblasti Sahary narůstá, což má za následek vznik tzv. „zelené Sahary“. U relativně slabého severoafrického monzunu je situace opačná. Snížení ročních srážek a méně vegetace má za následek fázi saharského cyklu známého jako „pouštní Sahara“. Podle tohoto cyklu je Sahara posledních několik tisíc let pouští a za přibližně 15 tisíc let by se měla opět zazelenat.
Těsně před desertifikací Sahary byli lidé obývající oblasti ležící jižně odEgyptav oblastníSúdánuplnohodnotnými účastníkyneolitické revolucea žili usedlým až polokočovným způsobem života s využíváním domestikovaných rostlin a zvířat.Předpokládá se, žemegalitynalezené vNabta Playajsou příklady prvních známýcharcheoastronomickýchzařízení na světě, která jsou zhruba o tisíc let starší nežStonehenge. Sociokulturní složitost pozorovaná v Nabta Playa a vyjádřená různými úrovněmi autority ve společnosti mohla dát základ pro vznik strukturyneolitickéspolečnosti jak v Nabtě tak ve staroegyptskéStaré říši.Do roku 5 000 př. n. l. se Afrika dostala do suché fáze a oblast Sahary postupně vysychala. Populace se přesouvala ze saharské oblasti všemi směry, a to i k údolíNiludo oblasti pod druhýmnilským kataraktem, kde se trvale nebo polokočovně usadila. Došlo k velké klimatické recesi, která zmírnila silné a vytrvalé deště ve střední a východní Africe.
Rané důkazy o tavbě kovů, a toolova,mědičibronzu, pochází ze 4. tisíciletí př. n. l.Egypťané tavili měď již vpředdynastickém obdobía bronz se v Egyptě aNúbiizačal používat nejpozději kolem roku 3 000 př. n. l.Núbie se v té době stala hlavním zdrojem mědi azlata.V předdynastické době se v Egyptě zpracovávalo i zlato astříbro.Nezávisle na vývoji v údolí Nilu také lidé zpohoří AïrvNigerutavili v letech 3 000 až 2 500 př. n. l. měď. Používali metodu, která je jedinečná pro tento region, což nasvědčuje, že nebyla donesena zvenčí. Kolem roku 1 500 př. n. l. byla tato metoda zdokonalena.
V 1. tisíciletí př. n. l. dosáhlozpracování železado oblasti severozápadní Afriky, do Egypta i Núbie.Zangato a Holl zdokumentovali ve své práci důkazy o zpracováníželezaveStředoafrické republicea vKamerunu, které mohou být datovány do období mezi lety 3 000 až 2 500 př. n. l.Asyřanépoužívající železné zbraně vytlačili Núbijce z Egypta v roce 670 př. n. l. Poté se v údolí Nilu rozšířilo používání železa.
Zpracování železa v západní Africe se datuje do období kolem roku 2 500 př. n. l. Nálezy pochází z oblasti Egaro ležící západně od nigerského Termitu. Do období okolo roku 2 000 př. n. l. bylo datováno zpracování železa v jihovýchodníNigérii.Doklady o zpracování železa ve střední Africe se datují do 3. tisíciletí př. n. l.Znalost zpracování železa v oblasti mezi Čadským jezerem aVelkými africkými jezeryse vyvinula mezi lety 1 000 až 600 př. n. l. V západní Africe se začalo železo zpracovávat okolo roku 2 000 př. n. l. Vnocké kultuřese zpracování železa objevuje nejpozději v 6. století př. n. l. Archeologické lokality s nálezem tavicích pecí astruskybyly objeveny v oblastiNsukkav jihovýchodní Nigérii. Z lokalityLejjajsou datována do období kolem roku 2 000 př. n. l. a v místěOpido období okolo roku 750 př. n. l.
Ve starověku se civilizace rozvíjely především na území severní Afriky a byly výrazně propojeny sestarověkým Orientem. To platilo především pro říšeNúbie(městaMeroe,Napata,Kerma) astarověký Egypt. Nejmocnější říší byl Egypt, který existoval s proměnlivým vlivem na tehdejší civilizace od období 3300 př. n. l. až do roku 343 př. n. l. Egypt byl první státní formou na území Afriky. Jeho základy byly položeny na území Horního Egypta, kde bylo založenoCenejské království, které dobylo území Dolního Egypta a vytvořilo ucelený státní útvar.Ve 3. tisíciletí př. n. l. navázal Egypt obchodní spojení s východoafrickou zemíPunt.
Během období řecké kolonizace (7. stol. př. n. l.) vznikly na území severní Afriky kolonie, napříkladNaukratis,KyrénaneboApollonia. Tyto kolonie daly vzniknout oblastiKyrenaika(část dnešní Libye). V severozápadní části Afriky vznikaly městské státyFéničanů, jako napříkladKartágo. Pozdější civilizací bylo i východoafrickéAksumské království, které ve 4. století n. l. přijalokřesťanství, jako první africký stát.V 6. století n. l. křesťanství přijala i etnika žijící v Núbii (koptovéa etiopové) a jejich víra dala vzniknoutkoptské církviaetiopské církvi.
Od roku 146 př. n. l. byla území Egypta a přímořské severní Afriky (berberskékrálovstvíNumidie, Kartágo či území kmeneLibu) postupně dobytaŘímanya vznikla římskáprovincie Afrika. V 5. století n. l. se toto území stalo provinciíByzantské říšea v 7. století důsledkemislámské expanzeprovincií Arabské říše (zatímco Egypt byl Araby dobyt již roku 641,Maghrebaž kolem roku 690).
Na územíSaheluvznikla městaTichit(Dhar Tichitt) aWalata, jako zakládající centra obchodní transsaharské cesty. Město Tichit bylo později (ve 4. stol. n. l.) začleněno doGhanské říše. Okolo roku 300 př. n. l. bylo založeno městoDjenné.
Území subsaharské Afriky bylo v tomto období civilizačně velice rozvinuté a od roku 300 n. l. zde začaly vznikat státní útvary počínaje říšíWagadu. Zpracováníželeza, bylo známo již od 6. stol. př. n. l. kultuřeNok. Současné archeologické výzkumy naznačují, že zpracování železa bylo v oblasti subsahaské Afriky známo již od 1000 př. n. l.Ve starověku také začala migrace protoBantuůa pozdějiBantuůna území západní a jižní Afriky.
V období od zhruba 500 n. l. do 1500 n. l. lze mluvit o samostatném vývoji Afriky či o africkém středověku. V severní Africe se reformovaly staré říše a vzniklo napříkladEtiopské císařství(12. století). V 7. století došlo k masivní arabské migraci do severní Afriky a mezi 7. a 9. stoletím jižně podél Rudého moře. Důsledkem islámské expanze došlo v Egyptě a Núbii k rychlé arabizaci, ale jen k pozvolnéislamizaci. V Maghrebu byl postup Arabů pomalejší a docházelo zde naopak k rychlé islamizaci, ale pomalé arabizaci. Berbeři dlouho odmítali arabskou nadvládu a v 11. století dynastieAlmorávidůzcela ovládla západní část severní Afriky (dnešní Maroko a jih Španělska). Po nich nastoupily další berberské dynastieAlmohadové,Marínovci,Vattásovci. Arabové se v této oblasti dostali k moci až v 16. století s nástupem dynastieSaadů(po nich již nastoupiliAlaouite, kteří vládnou Maroku dodnes. Od 10. století se ze západu severní Afriky (jejich hlavním městem byloMahdia, ležící v dnešním Tunisku) rozpínal arabskýFátimovský chalífát(vyznávající učeníIsmá'ílíja), který postupně ovládl severní Afriku,LevantuaHidžáz. Ve 12. století se nadvlády nad severní Afrikou znovu chopili blízkovýchodní Arabové pod velenímkurdskédynastieAjjúbovcůa ve 13. století byl ustavenMamlúcký sultanát.Mezi 13. a 14. století proběhla druhá vlna arabské migrace, tentokrát na území dnešních státůSúdánaČad.V 15. a 16. století severní Afriku dobyliOsmané.
V této historické etapě vznikla na území subsaharské Afriky celá řadě nových státních útvarů. Epicentra zrodů států v subsaharské Africe lze seřadit do pěti oblastí: 1) Oblast dnešního Súdánu, Sahelu aSenegalu(Ghanská říše(rozmach v 6. stol.), říšeKanem(9. stol.), říšeTekrúr(9. stol.),říše Mali(11. stol.),Songhajská říše(15. stol.), říšeBagírmi,WadajaWolof(všechny 14. stol.)). 2) Oblast meziříčí řekLimpopoaZambezi(královstvíMutapači Monomotapa (15. stol.)). 3)Konžská pánev(Konžské království(14. stol.), státyLumbůaLundů(15. stol.)). 4) Pásmoguinejskéhopobřeží (říše Ojoneboli říšeJorubů(15. stol.) a městské státyAkanů,FonůčiEweů(12. až 15. stol.). 5) OblastVelkých jezer(královstvíBuňoro-Kitara(15. stol.),Buganda(14. stol.),Rwanda(15. stol.)).V jižní Africe bylo prvním státem královstvíMapungubwe, které existovalo mezi 11. a 12. stoletím. Po jeho pádu v regionu dominovalo královstvíVelké Zimbabwe.
Zatímco severní Afrika byla Evropanům známa již od starověku, objevování subsaharské Afriky začalo až v 15. století v tzv.Věku zámořských objevů. Evropané se soustředili především na vytváření přístavů a obchodních stanic v přímořských částech Afriky. Objevování vnitrozemí bylo v této době ponechánoarabským obchodníkům s otroky. Historici odhadují, že arabský obchod s otroky znamenal odvlečení až 18 milionů Afričanů z území navazujících na transsaharskou cestu. Evropané do vnitrozemí pronikli až v 19. století. Nicméně do obchodování s otroky se zapojili již v období raného novověku. Odhady hovoří, že mezi 15. a 19. stoletím Evropané zajali a přes Atlantik odvezli mezi 7 a 12 miliony Afričanů. Cílovou destinací byly hlavněKaribikaUSA. Nicméně zájem o nové otroky v 19. století již upadal a obchod s nimi přestával být výnosný. Tomu dopomohly i nové zákony zakazující otroctví (například ve Spojeném království v roce 1833 s výjimkami a roku 1843 zcela, v USA r. 1863 apod.). Do poloviny 19. století bylo Evropany iniciováno a podepsáno padesát dohod s lokálními africkými vládci o zákazu obchodování s otroky. VMauritánii, kde bylo otroctví zrušeno v roce 1981, žije stále až 800 000 lidí votroctví, téměř čtvrtina obyvatel země.
Mezi lety 1881 a 1914 proběhl tzv.Závod o Afriku, kdy si evropské dobové mocnosti rozdělily 90 % území Afriky (do roku 1870 přitom zabraly pouze 10 % území). V roce 1914 byly jedinými dvěma nezávislými státyEtiopieaLibérie. Diplomatická dohoda o rozdělení Afriky byla dohodnuta naBerlínské konferenci(1884–85). Hlavními kolonizátory bylyFrancouzská republika,Britské impériumaPortugalské království. Svůj podíl však získaly iBelgické království,Italské královstvíaNěmecké císařství.
Africké státy tím přešly do plné správy evropských mocností, které do území nasadily vlastní správce, úředníky a vojáky. V koloniích zaváděly své úřední jazyky, měny, místní názvy a zvyky. Většinu kvalifikované práce mohli vykonávat jen Evropané, kteří se rovněž stali vlastníky většiny půdy a zdrojů. Ekonomiky kolonií navázaly výhradně na své vlastní trhy. Na dříve pestře rozdělených kmenových a etnických celcích vznikaly ohromné koloniální správní celky (vizbelgické,britské,francouzské,německé,italské,španělskéneboportugalskékolonie).
Od začátku 20. století probíhal proces dekolonizace. V roce 1910 získala, jako první koloniální stát, jistou podobu nezávislostiJihoafrická unie. Do roku 1961 však zůstávala britskýmdominiem. V roce 1961 byla vyhlášenaJihoafrická republika(JAR) a potvrzena plná nezávislost na Spojeném království. Nicméně již od roku 1948 v JAR platil rasově-segregační režimapartheidu, který původní obyvatelstvo uzavíral ve vyhrazeném území tzv.bantustanůa nepřiznával jim stejná politická práva jako evropskému obyvatelstvu země. Režim padl až v roce 1994.
V získávání nezávislosti následovaly:Egyptské království(1922) aKyrenaika(1949). První tři státy byly původně koloniemi Spojeného království, které se kolonií začalo zříkat nejdříve. V 50. letech získaly nezávislost státy:Libyjské království(1951),Súdán(1956),Tunisko(1956),Maroko(1956–1958),Ghana(1957) aGuinea(1958). Nejvíce států získalo nezávislost roku 1960 –Rok Afriky, kdy získalo nezávislost dalších 14 států. V 60. letech se tedy svých nároků musely vzdát i ostatní koloniální velmoci. Nejdéle si své kolonie drželo Portugalsko, a to až do 70. let, kdy je neochotně pustilo až po krvavých válkách.
Od 50. let 20. století se nespokojené nálady v podmaněných státech a oslabení evropských mocností podruhé světové válceobrátily v řadu bojů za nezávislost. Mnoho z nich se proměnilo do regulérních válek, například:povstání Mau MauvKeni(1952–1960),Alžírská válka(1954–1962),portugalská koloniální válkaaangolská válka za nezávislost(1961–1974),válka za nezávislost Namibie(1966–1990) a další. Války obvykle vedly k vyhlášení nezávislosti a k nedemokratickým režimům afrického nacionalismu. V logice bipolárního světastudené válkyse nové režimy musely přimknout k jedné z velmocíUSAxSSSR. Vzhledem k nenávisti k bývalým kolonizátorům ze západní Evropy nové režimy raději volily ekonomickou a vojenskou spolupráci se SSSR podmíněnou přechodem ksocialismu. Úpadek SSSR v 80. letech 20. století vedl, často tytéž vládce, kteří dříve hlásali socialismus, k příklonu k západním státům a navázání obchodních styků se západními investory.
Kvůli rozvráceným ekonomikám odstřiženým od evropských trhů, odlivu kvalifikovaných pracovníků, svárům mezi různorodými etniky uzavřenými v koloniálních hranicích a dalším problémům se dekolonizované země často propadaly do ozbrojených konfliktů a občanských válek, mimo jiné šlo o následující konflikty, které nezřídka vypukly ihned po ukončení válek za nezávislost:občanská válka v Rhodesii(1964–1979),nigerijská občanská válka(1967–1970),občanská válka v Angole(1975–2002),občanská válka v Čadu, (1979–1982)občanská válka v Mosambiku(1976–1992),občanská válka ve Rwandě(1990–1993), jež vyústila vgenociduetnikaTutsiů,první(1955–1972) adruhá súdánská občanská válka(1983–2005),občanská válka v Somálsku(1991–...),první(1996–1997) adruhá válka v Kongu(1998–2003),první(2002–2007) adruhá občanská válka v Pobřeží slonoviny(2010–2011),konflikt v Dárfúru(2003–...),válka v deltě Nigeru(2004–...) a další. Od roku 2010 seNigériea okolní státy potýkají s vlnou teroristických útokůislamistickéskupinyBoko Haramvyznávajícíwahhábismusasalafíju.
Od roku 2010 otřásá arabskou severní Afrikou vlna protestů, povstání a revolucí zvanáArabské jaro. Politické otřesy v regionu vedly k odstoupení či svržení hlav států v Egyptě, Libyi a Tunisku. V Libyi vzápětí vypuklaobčanská válka(2011), která vedla k pádu dosavadního režimuMuammara Kaddáfího, a následně dalšíobčanská válka(2014–...) mezi čtyřmi stranami soupeřícími o moc.
V 80. letech 19. století si evropské mocnostirozdělili téměř celou Afriku. Jedinými nezávislými státy zůstaloEtiopské císařstvíaLibérie. Evropské mocnosti svým africkým koloniím vládly až do doby po druhé světová války, kdy v Africe čím dál více sílila podporanacionalismu.
Vzhledem ke skutečnosti, že většina afrického kontinentu byla pod koloniální správou evropských mocností, byly světové války významnými událostmi v dějinách Afriky. V obou světových válkách se také na africkém kontinentu bojovalo. Ještě vícetotální válkaovlivnila většinu afrických regionů tím, jakým způsobem byla válkou zasažena koloniální správa, například v otázce odvodů daní či přidělování zdrojů. Vprvní světové válceproběhlo na africkém území několik válečných kampaní, včetnětažení v Togolandu,tažení v Kamerunu,tažení v jihozápadní Africeavýchodoafrického tažení. V každé z těchto kampaní se spojenecké síly, především britské, ale také francouzské, belgické, jihoafrické a portugalské, snažily vytlačit Němce ze svých afrických kolonií. V každém z těchto bojů byly německé síly ve výrazné menšině a díky spojenecké námořní převaze byly odříznuty od posil a zásobování. Spojenci nakonec dobyly všechnyněmecké kolonie. Německým silám ve východní Africe se po celou dobu války dařilo oddalovat kapitulaci, ačkoliv po roce 1917 nebyly již schopné udržet žádné ze svých území. Po první světové válce správu nad bývalými německými koloniemi v Africe převzalaFrancie,BelgieaBritské impérium.
Po první světové válce koloniální mocnosti nadále upevňovaly svoji kontrolu nad svými africkými koloniemi. V některých oblastech, zejména v jižní a východní Africe, se velkým populacím osadníků úspěšně dařilo prosazovat přenesení dalších správních záležitostí na kolonie, na tzv. domácí vládu bílých osadníků. V mnoha případech byly osadnické režimy vůči africkému obyvatelstvu tvrdší a měly sklon vnímat domorodce spíše jako hrozbu pro svou politickou moc na rozdíl od koloniálních režimů, které se obecně snažily kooperovat s místním obyvatelstvem na ekonomické produkci.Velká hospodářská krizesilně ovlivnila nesoběstačnou africkou ekonomiku, neboť většina africké produkce byla určena pro západní trh. Jak se na konci 30. let 20. století zvyšovala poptávka, došlo i k oživení africké ekonomiky.
Afrika se stala jedním z prvních míst, které ve 30. letech 20. století zažilofašistickouúzemní expanzi. Itálie se pokusila odobytíEtiopského císařstvíjiž v roce 1890, ale neuspěla a Etiopie získala nezávislost. Etiopie ležela mezi dvěma italskými koloniemi, a toItalským SomálskemaEritreoua v říjnu 1935 byla opět napadena italskými jednotkami. S drtivou převahou obrněných jednotek i letectva obsadily italské síly v květnu 1936 hlavní město Etiopie,Addis Abebua fakticky se prohlásily za vítěze. Etiopie byla poté sloučena s dalšími koloniemi do italské kolonie nazvanéItalská východní Afrika.
Afrika je velký kontinent, který měl během druhé světové války velký strategický význam.Severní Afrikase stala dějištěm významných britských a amerických operací proti italským a německým jednotkám. Vevýchodní Africeprobíhalo velké britské tažení proti Itálii. Geografická poloha poskytovala hlavní dopravní cesty spojující americké jednotky s regiony ležícími naStředním východěa veStředomoří. Hojně byla využívaná i námořní trasa kolem jižní Afriky, přestože to znamenalo o čtyřicet dní delší cestu, která však umožňovala vyhnout se nebezpečné suezské oblasti. Touto cestou často putovaly i americké dodávky v rámcizákona o půjčce a pronájmumířící doSovětského svazu. Vnitrozemské dálkové silniční a železniční spojení usnadnilo britské válečné úsilí na kontinentu.
Jihoafrická unieměla statusdominiaa byla do značné míry samosprávným územím. Další britská území v Africe byly pod správou koloniálních úřadů, většinou těsně spolupracujících s místními náčelníky a králi. Italské državy byly cílem úspěšných britských vojenských kampaní.Belgické Kongoa dvě další belgické kolonie byly hlavními vývozci. Z hlediska bohatství afrických kolonií ovládali Britové nejbohatší části Afriky a hojně využívali nejen jejich geografické polohy, ale i pracovní sílu apřírodní zdroje. Civilní koloniální úředníci vynaložili zvláštní úsilí na modernizaci africké infrastruktury, podporu zemědělství, integraci koloniální Afriky v rámci světové ekonomiky a také na nábor více než půl milionu vojáků.
Před druhou světovou válkou Británie připravila pouze několik plánů na využití Afriky, ale po vypuknutí války rychle vytvořila místní velitelskou strukturu. Armáda zřídila West Africa Command, které rekrutovalo 200 tisíc vojáků. V září 1941 bylo zformováno i East Africa Command, které mělo podpořit přetížené Middle East Command. East Africa Command rekrutovalo 320 tisíc vojáků, kteří pocházeli hlavně zTanganiky,UgandyaKeni. Britské královské námořnictvo vytvořilo South Atlantic Command se základnou vSieře Leone, které se stalo jedním z hlavních shromaždišť konvojů. RAF Coastal Command podnikalo v západní Africe hlavní operace zaměřené na lov ponorek Převoz letadel ze Severní Ameriky a Británie byl hlavní misí Western Desert Air Force. Během války navíc byly zformovány menší lokální velicí jednotky.
Před rokem 1939 byly vojenské posádky v celé Africe malé a většinou složené z bělochů, kteří ale s výjimkou Jihoafrické unie tvořili méně než dvě procenta místní populace. Jakmile vypukla válka, byly zformovány nové africké jednotky, a to především armádní. Noví rekruti byli většinou dobrovolníci, kteří se hlásili většinou díky úzké spolupráci s místními kmenovými vůdci. Během války vojenský žold vysoce přesahoval mzdu běžných domorodých civilistů, zvláště když se započítaly i příspěvky na bydlení, jídlo a ošacení. Nejvyšší počet místních mužů byl součástí konstrukčních jednotek, nazývanýchPioneer units, ve kterých sloužilo více než 82 tisíc vojáků. V menším měřítku provedlo nábor i letectvo a námořnictvo. Dobrovolníci především prováděli strážní službu a konstrukční práce, v menší míře pak byli zapojeni do bojových akcí. 80 tisíc mužů sloužilo naStředním východě. Vojáci byli vycvičeni podle evropských standardů, byli podrobeni i značné dávce propagandy a získaly i školení v organizaci a velení. Tyto znalosti se po roce 1945 ukázaly jako zásadní pro formování nacionalistických hnutí a hnutí za nezávislost. Během války došlo k menším epizodám nespokojenosti mezi domorodým obyvatelstvem, ale žádná neměla vážný charakter.Již před válkou byl v Jihoafrické unii afrikánský nacionalismus, ale proněmecký jihoafrický premiér byl v roce 1939 nahrazenJanem Smutsem. Ten byl nadšeným stoupencem Britského impéria. Jeho vláda úzce spolupracovala sLondýnema vycvičila 340 tisíc dobrovolníků (z nichž bylo 190 tisíc bělochů nebo bělošských míšenců alespoň z jedné třetiny).
Již v roce 1857 založili Francouzi dobrovolnické jednotky z černošských vojáků pocházejících ze subsaharské Afriky, nazývanétirailleurs senegalais. Ty sloužily během vojenských operací v celéFrancouzské koloniální říši, včetně 171 tisíc vojáků sloužících běhemprvní světové válkya 160 tisíc vojáků sloužících během druhé světové války.Okolo 90 tisíc z nich se staloválečnými zajatciNěmců. Veteráni těchto jednotek hráli ústřední roli v poválečném hnutí za nezávislost francouzských kolonií.
Během druhé světové války úřadyFrancouzské Západní Afrikyvyhlásily věrnostvichistickému režimu, stejně jak to učiniloFrancouzské Kongo. Jednotky Vichistické Francie porazily invazi silSvobodné Franciedo Francouzské Západní Afriky a to ve dvou bitvách o Dakar v červenci a vzáří 1940. Gabon přešel pod správu Svobodné Francie pobitvě o Gabon, která se odehrála ve dne 27. října až 12. listopadu 1940, ale Francouzská Západní Afrika zůstala v rukou vichistického režimu až do listopadu 1942. V listopadu 1942 se vichistické síly pokusily vzdorovat drtivému vylodění spojenců v severní Africe v rámcioperace Torch. Vichistický admirálFrançois Darlanvšak náhle změnil stranu a boje skončily.Spojenci svěřili Darlanovi velení francouzských severoafrických jednotek výměnou za podporuFrancouzské Severní Afrikyi Francouzské Západní Afriky. V prosinci 1942 byl Darlan zavražděn a dvě frakce Svobodných Francouzů vedenéCharlesem de GaullemaHenrim Giraudem, se utkaly o moc. Nakonec zvítězila de Gaullova frakce.
Vzhledem k tomu, že Německo ztratilo všechny své africké kolonie již po první světové válce, nebojovaly německé jednotky na africkém území až do 10. června 1940. Do doby, kdy seItálie připojila k válcea získala kontrolu nadLibyí. Popádu Francie25. června 1940 byla většina francouzských kolonií v severní a západní Africe ovládána vichistickou vládou, ačkoliv po svedených bitvách mezi vichistickými jednotkami a jednotkami Svobodné Francie, padla značná část střední Afriky do rukou Svobodné Francie.
Během tažení v Západní poušti se italské síly pokoušely z Libye obsadit Egypt ovládaný v té době Brity. Současně vevýchodoafrickém taženíobsadily italské sílyBritské Somálskoa některé britské základny v Keni a vKondominiu Anglo-egyptském Súdánu. Když italské snahy o dobytí Egypta, včetně klíčovéhoSuezského průplavu, neuspěly, nebyli Italové schopni obnovit dodávky doItalské východní Afriky. Bez schopnosti získat posily a obnovit zásobování a v obklíčení spojeneckými državami, byla Italská východní Afrika dobyta v roce 1941 především britskými a jihoafrickými jednotkami. Ani v severní Africe se Italům vojensky nedařilo a brzy museli požádat o pomoc Němce. Ti do Afriky vyslali značnou sílu pod velením generálaErwina Rommela. S německou pomocí získaly síly Osy v severní Africe převahu a dvakrát se pokusily porazit britskou obranu uEl Alameinu, ale ani jednou neuspěly.
Na konci roku 1942 se spojenecké síly, především Američané a Kanaďané, vylodily v severní Africe v rámci operace Torch. Vylodily se na území ovládaném vichistickou Francií a francouzské vichistické síly se zpočátku po vylodění postavily spojeneckým jednotkám na odpor. Ale nakonec po třech dnech boje ustaly. Otevření této druhé fronty pomohlo uvolnit německý tlak na Brity bránící Egypt. Britské jednotky tak mohly začít Němce tlačit na západ, aby se setkaly s jednotkami, které se vylodily vMaroku. Obsazením Tuniska běhemtuniského taženív květnu 1943 skončilaválka v Africe. Poté se jediné další významné vojenské operace druhé světové války odehrály ve francouzské koloniiMadagaskar, kam v květnu 1942 vpadly britské jednotky, aby tak znemožnily lodím sil Osy využívat místní přístavy. Spojenci se obávali i využití místních přístavůjaponským námořnictvem, které při svém postupu dosáhlo východní části Indického oceánu. V listopadu 1942 se francouzská posádka na Madagaskaru vzdala.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůHistory of Africana anglické Wikipedii aHomo rudolfensisna anglické Wikipedii.