Indonéština

Indonéština(bahasa Indonesia) je úřední jazykIndonésie. Indonéština je upravenou podoboumalajštiny. Oficiálně byla úředním jazykem stanovena při vyhlášení nezávislosti Indonésie v roce 1945, i když úředním jazykem ji vyhlásila již Přísaha indonéské mládeže z roku 1928.
Indonésie je čtvrtou nejlidnatější zemí na světě. Ačkoliv indonéština není rodným jazykem většiny Indonésanů, její znalost mezi nimi dosahuje téměř 100 %. Většina Indonésanů mluví kromě indonéštiny i dalšími regionálními jazyky nebo místními nářečími (např.javánštinou,sundštinouaj.) VeVýchodním Timoru, který byl v letech 1975–1999 indonéskou provincií, je indonéština uznána ústavou jako jeden ze dvou pracovních jazyků (tím druhým jeangličtina) spolu s úředními jazykytetumštinouaportugalštinou.
Indonéštinu lze do jisté míry považovat zaotevřený jazyk. V průběhu století indonéštinu obohacovala slova z cizích jazyků, např. zesanskrtu,čínštiny,arabštiny, perštiny,portugalštiny,nizozemštinyaangličtiny, a to především prostřednictvím obchodních kontaktů a mezinárodních médií.
Vzhledem k této povaze indonéštiny se někteřídomnívají, že postrádá dostatečnou odbornou slovní zásobu. Jiní lingvisté však tuto domněnku považují za nesprávnou, jelikož většina přejatých slov má i domácí ekvivalent. Například slovoasimilasi(z nizozemského slovaassimilatie) může indonéština vyjádřit slovempenggabungan. Mnoho slov, která označují moderní vynálezy, předměty nebo myšlenky, často dostane poindonéštěnou podobu (např.počítačse řeknekomputer, z anglickéhocomputer), i když i některé z těchto výrazů mají indonéský ekvivalent (např.mobilní telefonmůže být buďpon-sel/ telepon seluler(z anglickéhocellular-telephone),HP(vyslovováno há-pé, což je zkratka z anglickéhohandphone) nebotelepon genggam(doslova „telefon, který se drží v ruce“). Používání domácích a přejatých slov v indonéštině je stejně běžné (podobně jako v angličtině).
Mnoho aspektů indonéské gramatiky je v počátečních fázích výuky poměrně jednoduchých, což z indonéštiny činí jeden z nejsnadnějších jazyků ke studiu.V indonéštině se slovesa nečasují, neexistují koncovky množného čísla, členy, zájmena třetí osoby nerozlišují mezi rody. Indonéština nenítonální jazykjako např.čínština,thajštinanebovietnamštinaa používá latinku, což přispívá k snazšímu studiu.
Nepřítomnost časů je v indonéštině nahrazena používáním modálních slov a příslovcí času, která určují, kdy se činnost vyjádřená slovesem odehrává. V indonéštině dále existuje poměrně složitý systém předpon a přípon, které mění význam slov.
Indonéština je standardizovanou variantoumalajštiny, která se na indonéských ostrovech po staletí používala jakolingua franca. Indonéština získala status úředního jazyka v roce 1945 po vyhlášení nezávislosti Indonésie. Inspirací bylaSumpah Pemuda, Přísaha mládeže, z roku 1928.
Vzhledem ke svému původu je indonéština ve své standardní podobě vzájemně srozumitelná se standardní malajštinou vMalajsii(bahasa Malaysia). Přesto je mezi oběma jazyky dost rozdílů ve výslovnosti, pravopise, přízvuku a slovní zásobě. Tyto rozdíly vznikly jednak kvůli odlišné historii (Indonésie byla jako nizozemská kolonie více ovlivněna nizozemštinou, na rozdíl od anglického vlivu v Malajsii), jednak kvůli vlivu regionálních jazyků (především javánštiny) na indonéštinu.
Indonéština plní v Indonésii roli sjednocovacího jazyka. Je mateřským jazykem více než 40 milionů obyvatel Indonésie (zejména obyvatelJakartya okolí a rostoucí měrou i dalších velkých měst jako Medan či Palembang), kde dochází k intenzivnímu interetnickému mísení a indonéština je pak hlavním komunikačním médium etnicky smíšených rodin, avšak nejméně 250 milionů obyvatel Indonésie ji používá jako každodenní dorozumívací jazyk. V zemi, kde se mluví více než 700 různými jazyky, je používání „správné“ indonéštiny (bahasa Indonesia yang baku dan benar) praktickou nezbytností pro komunikaci mezi všemi obyvateli souostroví. Znalost „spisovné“ indonéštiny se mezi obyvateli Indonésie značně liší, zejména v závislosti na prostředí, odkud pocházejí.
„Spisovná“ indonéština se v běžné komunikaci objevuje velmi zřídka. Používá se hlavně v knihách a časopisech, mluví se jí v televizi a rozhlase. Při běžném hovoru je indonéština ovlivněna regionálními a místními jazyky, z nichž do ní pronikají nejen jednotlivá slova, ale i gramatické jevy. Výsledkem pak je vytvoření „regionálních indonéštin“, se kterými se cizinec setká při návštěvě Indonésie. Porozumění je pak dále ztíženo používáním slangu ve městech.
Nizozemskákolonizace po sobě zanechala v indonéštině památku v podobě slov jakopolisi(policie),kualitas/kwaliteit(kvalita),wortel(mrkev),kamar(pokoj),rokok(cigareta),korupsi(korupce),kantor(kancelář), neboresleting(zip). Dalším jazykem, který indonéštinu ovlivnil, je portugalština, která byla od 16. do počátku 19. století spolu s malajštinoulingua francaobchodu v oblasti indonéského souostroví. Z portugalštiny indonéština převzala slova jakoserdadu(voják),meja(stůl),boneka(panenka),jendela(okno),gereja(kostel),bendera(vlajka) neboMinggu(zdomingo= neděle). Z čínštiny pocházejí slova (s uvedením hokkienské / mandarínské výslovnosti)pisau(匕首 bǐshǒu – nůž),loteng, (楼/层 = lóu/céng – [horní] patro),mie(麵 > 面 mi'àn – nudle),lumpia(潤餅 (Hokkien = lūn-piáⁿ) – loempia), a dokonce i slangové výrazyguaalu(z hokkienského 'goa' 我 a 'lu/li' 你 – ve významu 'já' a 'ty'). Původ v sanskrtu mají slovakaca(sklo, zrcadlo),raja(král),manusia(lidstvo),bahasa(jazyk) neboagama(náboženství). Slova arabského původu jsou napříkladk(h)abar(zprávy),selamat/ salam(pozdrav) nebokamus(slovník).
Indonesistikase jako samostatný studijní obor vyučuje na Ústavu asijských studií (ÚAS)Filozofické fakulty Univerzity Karlovy.Indonéská studia se zaměřením na cestovní ruch jako studijní obor se vyučuje na Katedře asijských studií (KAS)Filozofické fakulty Univerzity Palackého.  K předním českým indonésistům náležíZorica Dubovská,Michaela BudimanaTomáš Petrů.
Otčenáš (modlitba Páně):