Pavel Durdík

Pavel Durdík(23. května1843Hořice–17. srpna1903Jaroměř) bylčeskýlékař,cestovatelaspisovatel. Věnoval se takéetnografii, publikační a překladatelské činnosti.
Narodil se vHořicíchAloisi Durdíkovi a jeho ženě Marii.Pavlovým rodičům se narodilo celkem 15 dětí, 11 z nich se dožilo dospělosti. Pavel Durdík měl sedm bratrů a tři sestry.Rodina Durdíkova patřila mezi staré hořické rody, které se hlásily k evangelické víře. Devět z jedenácti dětí, které se dožily dospělosti, dosáhlo solidního vzdělání.V letech 1853–1861 navštěvoval gymnázium vHradci Králové. Po ukončení gymnázia studoval lékařství na pražské univerzitě. Studia úspěšně ukončil roku 1867. Poté studoval ještě krátkou dobu naLipské univerzitě.
Důležitou roli v životě Pavla Durdíka sehrála myšlenka slavjanofilství, kterou pod vlivem doznívajícího národního obrození přijal. V roce 1868 se vydal naUkrajinua doRuska. VJagotíně(uKyjeva) se stal osobním lékařem knížete Repnina. V této době započal svou publikační a osvětovou činnost. Do ruských novin psal o životě a kultuře v Čechách, články byly často kritické a útočné. Z tohoto důvodu začal publikovat pod pseudonymem A. F. Balan. Pobyt v Rusku mu umožnil poznat tamější život, díky čemuž záhy začal kritizovat myšlenkuslavjanofilství. Vzhledem k tomu, že mu v Rusku nebyl uznán lékařský diplom, musel se vMoskvěpodrobit novým zkouškám. Následně se stal ředitelem nemocnice vSerpuchověu Moskvy na statcích Orlova Davydova. V Rusku se věnoval studiu ruské literatury a umění.Přispíval články doNárodních listů,Osvětya doČasopisu lékařů českých.
Poté, co se vrátil do Čech, začal se sbližovat s vlasteneckou společností. Byl stržen zájmem o poznávání vzdálených zemí a rozhodl se cestovat. Vstoupil do holandských koloniálních vojsk v Holandské Východní Indii (dnešníIndonésie), aby zde působil jako lékař a etnograf. Z Čech odjel roku 1877 do Batávie (dnešníJakarta), kde setrval dva měsíce a poté byl poslán do Padangu na ZápadníSumatře. Odtud se dále přesunul na bojiště vAcehuna severu Sumatry. Sympatizoval s domorodci, kteří primitivními zbraněmi bránili před kolonizací svou zemi (tzv. acežsko-holandská válka). Po 18 měsících v této oblasti onemocněl Pavel Durdík silnou malárií, ze které se léčil na Západní Sumatře. Po vyléčení se znovu vrátil na bojiště. Durdík se zde věnoval i etnografii – studoval život místních obyvatel, jejich kulturu i jazyk.S obyvateli se seznamoval právě díky své profesi lékaře – poskytoval domorodcům léky, očkoval je a dával jim lékařské rady.Po ukončení služby byl odeslán na ostrovNias(u západního pobřeží Sumatry), i zde pokračoval v etnografickém zkoumání. Po necelých šesti letech se Pavel Durdík s podlomeným zdravím vrátil domů.
Po návratu žil v Praze u své sestry. Lékařské profese zanechal, neboť byl již finančně zajištěn.Místo lékařské praxe se věnoval přednášení, překladatelské a publikační činnosti a spisovatelství. Do zahraničí se vydal ještě dvakrát, a to v roce 1888 doŽenevya v roce 1894 doŠpanělska. Jednalo se o krátké pobyty.
Ke konci života se Pavel Durdík odstěhoval doJaroměře. Etnografické sbírky odkázalNáprstkovu muzeuv Praze, kde jsou uloženy dodnes. V roce 1901 ho ranila mrtvice a ochrnula mu pravá polovina těla.O dva roky později, na následky druhé mrtvice, zemřel. O úmrtí informovalyNárodní listy. Pohřben byl naOlšanských hřbitovech.
Pavel Durdík po návratu z ciziny působil jako spisovatel a překladatel. Psal především cestopisy a odborné časopisecké články. Pro tvorbu mu byly inspirací právě jeho zážitky z cest.
V 80. letech 19. století začaly vycházet Durdíkovy knihy –Pět let na Sumatře(1893),Příroda a zvířata na Sumatře(1894),U lidožroutů(1897),Manželství v tropech(1902),O domácím životě Niasovců(1884),Zápasy s býky(1895). V těchto knihách shrnul své zkušenosti a poznámky.
Jeho díla se vyznačovala vybroušeným jazykem, výbornými schopnostmi vylíčit vše potřebné, překrásné barvité obrazy z exotické přírody a popsat vlastní příhody a dobrodružství bohatého života v tropech a v cizích vojenských službách.V knihách nechyběly Durdíkovy ilustrace.
Publikoval v časopisech Osvěta,Zlatá Praha,Květy,Světozor,Lumíra Ženevské listy. V těchto časopisech publikoval své zkušenosti a zážitky z cest.
Mimo publikační činnosti se Pavel Durdík věnoval také překladatelství ruské literatury – překládal předevšímGogola,Tolstého,TurgeněvaaOstrovského. Věnoval se i překladu vybraných dramatČechovaa Gogola. S Tolstým si i dopisoval.„... výstižnými essayemi a články učinil pro literaturu ruskou v českém rouše aspoň tolik po druhé straně, co vykonal po jedné svými mistrovskými překlady.“Durdíkova překladatelská činnost se soustředila nejen na ruskou, ale i na holandskou literaturu.
Překladatelská a spisovatelská tradice nebyla v rodině Durdíků vzácností. Pavlův bratr Josef se zajímal o poezii, středem jeho zájmu byla poezie lorda Byrona. Bratr Alois byl známý jako spisovatel a překladatel poezie z ruštiny, předevšímNěkrasovaaLermontova. Bratr Petr se stal váženým překladatelem nejen z ruštiny, ale i z řečtiny.