Victor Hugo

Victor-Marie Hugo[ygo] (26. února1802Besançon–22. května1885Paříž) bylfrancouzskýbásník,prozaik,dramatik,esejistaapolitik, vrcholný představitelromantismu.
Victor Hugo byl třetím synemJosepha Léopolda Sigisberta HugaaSophie Trébuchetové. Narodil se v roce1802vBesançonua žil ve Francii po většinu svého života. Jeho bratři byliAbel Joseph Hugo(nar. 1798) aEugène Hugo(nar. 1800).
Doba dětství Viktora Huga byla poznamenána politickými zvraty.Napoleonbyl prohlášen císařem, když byly Victoru Hugovi dva roky, abourbounská monarchiebyla obnovena před jeho třináctinami. Opačné politické a náboženské názory, které měli Hugovi rodiče, zobraz­ovaly ideologické síly, které se přely o nadvládu ve Francii celý jeho život: Hugův otec byl vysoce postavenýdůstojníkv Napoleonově armádě. Bylateistickýrepublikán, který považoval Napoleona za hrdinu; jeho matka byla extrémníkatolickároyalistkaa podle některých domněnek byla milenkougenerálaVictora F. de Lahorieho, popraveného v roce1812za spiknutí proti Napoleonovi. Jelikož byl Hugův otec důstojník, rodina se často stěhovala a Victor se při cestování hodně naučil. Na cestě doNeapoleviděl rozlehléalpské vrcholky, velkolepě modréStředozemní mořeaŘímv době oslav. Ačkoliv mu bylo pouze šest let, uchoval si tento půlroční výlet pevně v paměti.
Sophie následovala svého muže doItálie(kde Léopold sloužil jakoguvernérpro­vincieblízko Neapole) aŠpanělska(kde se ujal tří španělských provincií). Nespokojená s neustálým stěhováním, které vyžadoval vojenský život, a faktem že její manžel nesdílel její katolickou víru, Sophie se rozhodla nakrátko opustit Léopolda v roce 1803 a usadit se v Paříži. Od té doby dominantním způsobem řídila Hugovu výchovu a vzdělání. V důsledku toho Hugova první díla v poezii a próze odrážela ještě její vášnivé oddánívířeakráli. Teprve později, během událostí vedoucích krevoluciv roce 1848, začal Hugo odporovat své katolické royalistické výchově a místo toho se stal stoupencemvolnomyšlenkářstvía přívržencemrepubliky.
V r. 1819 založil Victor Hugo se svým bratrem Abelem čtrnáctideníkLe Conservateur littéraire(vycházel do roku 1821), ve kterém otiskoval literárněkritické stati a divadelní recenze. Přes monarchistické zaměření časopisu se v něm již začal zabývat otázkami svobody ducha a s tím spojeného svobodného vyjadřování umělce. Také druhý bratr Victora Huga, Eugène, se pokoušel o literární dráhu, byl však sužován duševní nemocí a zemřel ve věku 37 let.
Mladý Viktor se zamiloval doAdèle Foucherovése kterou se proti vůli své matky tajně zasnoubil. S Adèle se oženil (1822) až poté, co zemřela jeho matka v roce1821. Jejich první dítěLéopold(1823) zemřelo jako nemluvně. Hugovy další děti bylyLéopoldine(1824),Charles(1826)François-Victor(1828) aAdèle(1830). Hugo vydal svůj první románHan z Islandu(Han d'Islande) roku1823a druhý, o tři roky později,Veliký Jargal(Bug-Jargal) roku1826. Mezi roky1829a1840vydal pět básnických sbírek (Les Orientales,1829;Les Feuilles d'automne,1831;Les Chants du crépuscule,1835;Les Voix intérieures,1837; aLes Rayons et les ombres,1840), které upevnily jeho reputaci jako jednoho z největších básníků tehdejší doby.
Krize v osobním životě spisovatele nastala v roce 1833, kdy jeho manželka Adèle navázala milostný poměr s jeho dobrým přítelem, kritikem Sainte-Beuvem. Ve stejném roce se Victor Hugo seznámil s herečkou Juliettou Drouetovou (vlast. jménem Julienne Gauvainová), která se stala jeho milenkou, dobrovolnou sekretářkou a společnicí na cestách. Přestože v jeho životě byly ještě další ženy, tento vztah trval padesát let, až do její smrti. Provázela ho i po dobu jeho pozdějšího exilu, ne vždy však bydleli spolu pod jednou střechou. Victor Hugo jí věnoval mnoho svých básní a ona mu napsala velké množství dopisů. Jejich milostná korespondence vyšla knižně s názvemLettres à Juliette Drouet 1833–1883: le livre de l'anniversaire par Victor Hugo et Juliette Drouet1964.
Autor byl zdrcen, když jeho nejstarší dcera Léopoldine tragicky zahynula v roce1843, krátce po své svatbě. Utopila se nešťastnou náhodou i se svým manželem při projížďce na lodi v jezeřeSeine à Villequier. Viktor Hugo byl zrovna na cestách a dozvěděl se o Léopoldině smrti z novin. Svůj šok, zděšení a žal popsal ve své básniÀ Villequier. Později napsal mnoho básní o jejím životě a smrti, nejslavnější pravděpodobněDemain, dès l'aube, ve které popisuje návštěvu jejího hrobu. I po mnoha letech se ve svých dílech snažil vyrovnat se ztrátou milované dcery tím, že vyjadřoval nejen zármutek truchlícího otce, ale i soucit s bolestí všech trpících např. ve sbírce básníLa Pitié suprême1879.
Roku1845vstoupil Hugo do politiky a byl jmenován senátorem, v horní komoře se vyslovoval pro návratLudvíka Bonaparta, po rozpuštění senátu (1848) úspěšně kandidoval do parlamentu. Ačkoliv byl zprvu politickým stoupencemNapoleona III., brzy vystupoval jako jeho odpůrce a jako zastánce liberálníhosocialismu. V důsledku převratu provedeného Napoleonem III. v roce1851byl nucen odejít do exilu, ve kterém žil téměř dvacet let. Krátce pobýval vBruselu(1851) poté vJersey(1852–55) a nakonec zamířil na menší ostrovGuernsey(1855–70). Zde také prožil další osobní tragédii se svoji krásnou, ale psychicky labilní nejmladší dcerouAdèle, která ho doprovázela do vyhnanství. Po útrapách, spojených s nešťastnou láskou (muž, kterého milovala, věřila mu a za nímž odjela až do daleké Kanady, ji veřejně odmítl), u ní naplno propukla vážná duševní nemoc. Po návratu do Francie žila až do své smrti v zařízeních pro duševně nemocné.
Přestože Napoleon III. prohlásil všeobecnou amnestii v roce1859, Hugo zůstal v exilu do té doby, než byl Napoleon III. donucen vzdát se trůnu po porážce Francie vprusko-francouzské válce. DoPařížese za bouřlivých oslav vrátil až roku1870v době, kdyFranciebyla poraženapruskýmivojsky, a přiklonil se k ideálůmKomuny.
Předtím, než se Hugo mohl natrvalo usadit ve Francii, naposledy uprchl do Guernsey (1872–73) poté, co zažilobléhání Paříže(1870–71). Roku1875se stal senátorským delegátem a brzy na to senátorem. Roku1881byl znovu zvolen senátorským delegátem a roku1882se znovu stal senátorem; psal další různorodá díla, z nichž řada byla vydána až po jeho smrti.
Victor Hugo zemřel roku1885v Paříži jako velký a uznávaný francouzský národní básník. V den jeho pohřbu byl vyhlášenstátní smutek. Je pochován vpařížském Panthéonu.
Na jeho památku byla zřízena dvě muzea: jedno v domě, kde žil na ostrově Guernsey, a druhé v jeho bytě vpaláci RohannaPlace des Vosges.
Victor Hugo je autorem klasicistníchbásníaromantickýchdramatarománů, v nichž mísil postupyčerného románuse zásadamiromantismua částečně ikritického realismu. Ve své tvorbě spojovalsnové,filosofické,politickéalyrickéoblasti, mísil tragično a komično, krásu a ošklivost, vznešenost a grotesknost a z pozice humanisty se nadčasově dotkl řady sociálních problémů světa.
Dva romány Victora Huga bylykatolickou církvízařazeny naIndex zakázaných knih:
Poznámka:V knize Francouzská a italská dramatická tvorba na moravských a slezských divadelních scénáchje uvedeno, že roku 1886 měla v Národním divadle v Brně premiéru hra Victora Huga Tajnosti pařížské, aneb Noční rejdy v černé noci, která je divadelní adaptací románuEugèna Suea. Odpovídající záznam je i v České národní bibliografii.Podleje však autorem hryFrédéric Gaillardet.
Victor Hugo psal poezii lyrickou, epickou, milostnou i satirickou. Jeho poezie překvapuje dokonalostí veršované formy, barvitostí obrazu a líčení nálad. K nejvýznamnějším autorovým básnickým sbírkám patří:
vydané po smrti autora
Souborná vydání děl Victora Huga vycházela především ve třech nakladatelstvích
O překlady poezie Victora Huga do češtiny se nejdříve zasloužil básník Jaroslav Vrchlický
Victor Hugo byl velkým milovníkem hudby, miloval skladateleChristopha Willibalda GluckaaCarla Marii von Webera. Například vBídnícíchse zmiňuje o sboru lovců z Weberovy operyEuryanthea označuje ho za„možná nejkrásnější kousek hudby, jaký byl kdy složen“. Velmi obdivovalLudwiga van Beethovenaa také skladatele 16. a 17. století, jakoGiovanniho PalestrinuaClaudia Monteverdiho, což v jeho době nebylo úplně obvyklé. S dvěma velkými skladateli se Hugo také přátelil, a to sHectorem BerliozemaFranzem Lisztem.
Dramata Viktora Huga se stala inspiracíGiuseppe Verdimu. Podle jeho dramaHernani, na libreto Francesca Marii Piaveho, složilVerdinejprve operuErnani. Hugovo dramaKrál se bavíje pak stala předlohoujedné z Verdiho nejslavnějších a nejčastěji uváděných oper,Rigoletta. Zhudebněna byla později i další Hugova díla včetně básní. Uvádí se, že vzniklo přes tisíc hudebních kompozic inspirovaných Hugem, z toho přes sto oper.Podle Hugových předloh napsali operyJules Massenet,Alexandr Dargomyžskij,Amilcara Ponchielli,Arthur Goring Thomas,Franz Schmidta další.Hugovy romány jsou známé i z mnoha adaptací filmových, divadelních či muzikálových jako v případě muzikáluBídníciClaude–Michela Schönberga.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuVictor Hugona anglické Wikipedii.