davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
دليك (ثمرة)

نسرين، ورد السياج أو الدَّليك أو ثمر الورد البري هو ثمرة ملحقة لأنواع مختلفة من نبات الورد. عادة ما تكون حمراء إلى برتقالية ولكنها تراوح من الأرجواني الداكن إلى الأسود في بعض الأنواع. يبدأ الدليك في التكون بعد تأبّر الأزهار في الربيع أو أوائل الصيف وتنضج في أواخر الصيف حتى الخريف.
يتكاثر الورود بوساطة الدليك عن طريق إزالة الفقير التي تحتوي على البذور من الغلاف الخارجي والبذر تحت سطح التربة مباشرة. يمكن أن تستغرق البذور عدة أشهر لتنبت. تتطلب معظم الأنواع التبريد التنضيد، وبعضها مثل النسرين ينبت فقط بعد مرحلتين من البرد الشتوي.
تستخدم الدليك في الخبز والفطائر والمربى والفاكهة المحفوظة المرملاد والشراب والحساء والشاي والنبيذ والمشروبات الأخرى. يمكن أن يؤكل الدليك نيئًا إذا حُرِصَ على تجنب الشعر داخل الفاكهة. يتم استخدام الشعر مسحوقًا للحكة.
يُزرع عدد قليل من أنواع الورد أحيانًا من أجل القيمة التزيينية لثماره، مثل Rosa moyesii، التي تحتوي على فواكه بارزة وكبيرة الحجم على شكل زجاجة حمراء. الورد كبير الأوراق لديها أكبر الثمار من أي وردة متاحة بسهولة.
يشيع استخدام ثمار الورد البري في شاي الأعشاب، وغالبًا ما يمزج مع الكركديه. ويستخلص الزيت من البذور. حساء الدليك يحظى بشعبية خاصة في السويد. رودوميل، أحد أنواع البتع (Rohdomel)، يصنع بإضافة الدليك إليه.
يمكن استخدام الدليك أيضًا لصنع أحد أنواع البراندي الثمري التقليدي المشهور في المجر ورومانيا ودول أخرى تشترك في التاريخ النمساوي المجري. والدليك هو المكون الرئيسي للقُقْتَة المشروب الغازي الوطني لسلفنية بطعم الفواكه.
يُباع الدليك المجفف أيضًا لأغراض الحرف اليدوية والعطور المنزلية. قبائل الأنوبياك تمزج الدليك مع الرباطية ثلاثية الفصوص والكشمش المنقعي وتغليهم لتصنع شرابًا منهم.
مربب

المُربَّب أو المُربَّى أو الفاكهة المحفوظة أو الكُنفِتور (بالفرنسية: confiture) هي أي نوع من مربى الفاكهة، المرملاد، المعجون، الحلوى، الفواكه المطبوخة في شراب سميك. أصل الكلمة الفرنسية هو "Confit"، والذي يستمد من الفعل الفرنسي "Confire" والذي يعني حرفياً «المحفوظ»؛ المُربَّب هو أي نوع من الطعام المطبوخ ببطء لفترة طويلة لحفظه.
Marmelad

Мarmelad (от fr. marmelade) Şəkər tozunda bişirilən meyvələrdən ibarət ərzaqdır. Qatılaşdırıcı kimi, pektin, aqar-aqar, jelatindən istifadə edirlər. İngilisdilli ölkələrdə marmalad sitrus meyvələrinin (əsasən portağal) bişməsi kimi başa düşülür.
Sözün tarixi fransız sözü olan marmelade dan gəlir, mənası heyvadan hazırlanmış mürəbbə kimi başa düşülür. Böyük Britaniyada olan bu cür qatı portağallı mürəbbələr məşhurdur. Belə ki, bu cür məhsullara olan maraq məhs buradan gəlir. Almancadan tərcümədə isə povidlo və ya mürəbbə mənasını verir. Avropalıların bu məhsullar ilə tanışlığı Asiyaya xaç yürüşləri zamanı olmuşdur. Marmeladın vətəni Yaxın Şərq və Şərqi Aralıq dənizi sahili ölkələrdir. Meyvələri uzun müddət saxlamaq üçün onları qatılaşana kimi qaynadırdılar. Rusiya imperiyası zamanı onu meyvəli xolodeç kimi başa düşürdülər.
Artibonit (departament)

Artibonit (fr. Artibonite Department) — Haiti Respublikasının 10 departamentindən biri. İnzibati mərkəz Qonaiv şəhəridir. Sahəsi 4984 km²-dir və Qərb departamentindən sonra ölkənin ən böyük departamentidir. 2009-cu ildə əhalinin sayı 1,571,020 nəfər təşkil edirdi.
Departament 5 dairə və 15 kommunalara bölünür:
Qırmızı qarağat

Qırmızı qarağat (lat. Ribes rubrum) — bitkilər aləminin daşdələnçiçəklilər dəstəsinin motmotukimilər fəsiləsinin qarağat cinsinə aid bitki növü.
Yabanı halda Asiyada və Avropanın kölgəli, rütubətli ərazilərində yayılmışdır.
Kolun hündürlüyü 2 m-ə qədərdir. Yarpaqları 3-5 dilimli olub, uzunluğu 3-5 sm-dir. Çiçəkləri sarı-yaşılı rəngli, kasaşəkilli formalı, 5 sm uzunluğunda salxımlarda seyrək halda yerləşir. May ayında çiçəkləyir, meyvələri iyunda yetişir. Meyvələri qırmızı, turş, yumru, diametri 8–12 mm olan giləmeyvədir.
Bitki bitmə şəraitinə az tələbkar, zərərverici və xəstəliklərə davamlıdır.
Quba-Qusar, Lənkəran və digər bölgələrdə həyətyanı sahələrdə becərilir.
Yeyinti sənayesində marmelad, jele, kisel, cem, meyvə şirələri və digər konserv məmulatlarının istehsalında istifadə edilir. Qırmızı qarağatın giləmeyvələrində C vitamini vardır, mürəbbə hazırlanmasında da istifadə edilir. Meyvələrinin müalicəvi-dietik qidalanmada böyük əhəmiyyəti vardır. Onların tərkibində şəkər, üzvi turşular, mineral duzlar, giləmeyvələrində pektin maddələri vardır. Xalq təbabətində giləmeyvələri qədimdən zökəmə, qan dövranının bərpasında, baş ağrısında və yaraların sağaldılmasında istifadə edilir. Qırmızı qarağatın şirəsi soyuqdəymə xəstəliklərinə qarşı yaxşı vasitə hesab olunur.
Jele

Jele (fr. gelée) — kaloidli qida qarışığı (adi meyvələrdən), jelatin əlavəli (pektin, aqar), və bütün kütləni soyuduğu zaman jelatin görünüşü olur.
Jele həmçinin jelatinin buzağın ayaqlarından və başlarından hazırlanır. Şirin jele (fr. gelée), ətli jeledən fərqli olaraq (fr. l’aspic), yeməyin üzərinə tökülməsi isə rus-dilində xolodeç(soyuq) adlanır. Meyvələrdən və giləmeyvələrdən ibarət jele özündə çoxlu pektinləri birləşdirir. Onları jelatin əlavə etmədən də almaq olar çünki pektin ona xüsusi dad verir. Belə jeleləri turş almalardan hazırlayırlar. Jelenin ölçmə dərəcəsi litrdir.
Kozunak

Kozunak-Bolqarların və rumınların milli piroqu olub, Pasxa bayramında hazırlanır.
Ruslarda analoqu kuliç, ukrayınlarda isə paskadır.Əsas inqrediyentləri un, süd, şəkər tozu, kərə yağı və mayadır. Forması zövqə görə müxtəlif cür ola bilər. İçlik kimi şəkə tozu, kəsmik, marmelad, kişmiş, badam və s-dən istifadə etmək olar.
Lady Marmalade

Lady Marmalade (azərb. Ledi Marmelad‎) — 1974-cü ildə ABŞ qrupu "Labelle" tərəfindən ifa edilən sinqldır.
"Lady Marmalade" sinqlının kaver versiyası Sabrina Salerno tərəfindən 1987-ci ildə ifa edilmişdir.
"Lady Marmalade" sinqlının kaver versiyası "All Saints" qrupu tərəfindən 1998-ci ildə ifa edilmişdir.
"Lady Marmalade" sinqlının Mulen Ruj! filmi üçün kaver-versiyası 2001-ci ildə yazılmışdır.
Paddinqton Ayısı

Paddinqton Ayısı (ing. Paddington Bear) — Maykl Bond tərəfindən 13 oktyabr 1958-ci ildə yazılmış 20-dən çox əsərinin personajıdır. Öz köhnə papağı, əzilmiş çemodanı, daflkot, marmelad sevən, Perunun ən dərin və qaranlıq yerindən olan mehriban ayı — İngilis uşaq ədəbiyyatının klassik qəhrəmanına çevrilmişdir. Paddinqton kitabları 70 ad altında 30 dildə tərcümə olunub və dünyada 30-dan çox milyon nüsxə satılıb.
Maykl Bond 1956-cı ildə Milad gecəsindən əvvəl Paddinqton Ayısını Paddinqton stansiyasının yaxınlığında olan yuxarı rəfdə gördüyü və arvadına hədiyyə etdiyi tənha ayı üstündə əsaslandırmışdır. Bu ayı Bondu ilhamlandırdı və yazıçı 10 gündən sonra ilk kitabın yazmışdır. Kitab onun agenti olan Harvi Unnaya verilmiş və 13 oktyabr 1958-ci ildə HarperCollins tərəfindən "A Bear Called Paddington" adı altında nəşr olunmuşdur.
Cem

Cem - tərkibində ən azı 1% pektin maddələri, 1%-dən az olmayaraq üzvi turşu olan bütöv və ya doğranılmış meyvə-giləmeyvənin şəkər şərbətində paldaşəkilli konsistensiyaya qədər bişirilməsindən alınan qida məhsulu.
Cem bişirmək üçün turş alma, armud, heyva, gavalı, alça, ərik, şaftalı, albalı (gilənar), gilas, qara qarağat, firəng üzümü, çiyələk, moruq, üzüm, əncir, xurma və digər meyvələrdən istifadə edilir.
Cemin mürəbbədən əsas fərqi ondan ibarətdir ki, bişirilən meyvənin formasının saxlanılması vacib deyildir. Eyni zamanda cemin şirəsi mürəbbə şirəsindən fərqli jeleyəbənzər (paldalı) konsistensiyalı olub süzülmür və qeyri-şəffafdır. Cem bir dəfəyə bişirilir. Tərkibində az pektin olan meyvə-giləmeyvələrdən cem bişirdikdə ona davamlı jele əmələgətirən meyvə-giləmeyvə (heyva, bəzi sort almalar, firəng üzümü) qatmaq lazım gəlir. Cem bişirilməsi və əlavə olunan şəkərin miqdarına görə mürəbbəyə, konsistensiyasına və xarici görünüşünə görə povidloya oxşayır.
Qarağat

Qarağat (lat. Ribes) — bitkilər aləminin daşdələnçiçəklilər dəstəsinin motmotukimilər fəsiləsinə aid bitki cinsi.
25-30 dərəcə şaxtaya və 30-40 dərəcə istiyə dözən, bol və sabit məhsul, tez bar verən qiymətli çoxbudaqlı kol bitkisidir. Qarağat üzüm kimi çoxillik meyvədir. Xəstəlik və ziyanvericilərə qarşı çox dözümlüdür. Əsasən qələm və kök vasitəsi ilə çoxalır. Qarağat mayda çiçəkləyir. Xırda yaşılımtıl çiçəkləri şivlərdə tək saplaqda yerləşir. Meyvəsi iyul-avqustda yetişir. Meyvəsi yumru və ya oval formalıdır. Meyvələrinin rəngi yaşıl, sarı, ağ, qırmızı, tünd qırmızı, qara olur. Dadı şirin, turşməzə, qabığı nazik və incətüklüdür. Çoxlu xırda toxumları vardır. Hazırda qarağatın bir çox mədəni sortları yetişdirilmişdir.
3 növə ayrılır: qara qarağat (ribes nigrum), qırmızı qarağat (ribes rubrum) və ağ qarağat (ribes aureim). Qırmızı qarağatın yayılmış sortlarından Qırmızı Versalski, Qırmızı Hollandiya, Krasnıy krest, Məhsuldar Feya, Zamok Xautona, Qırmızı çutovka və s. göstərmək olar. Ağ qarağatın sortlarından Ağ Bulonski, Ağ versalski, Ağ Hollandiya və Yuterborq misal göstərilə bilər. 150 qram qırmızı qarağatda 40, qara qarağatda isə 79-80 milliqram "C" vitamini var. Qarağat meyvələrinin tərkibində şəkərin miqdarı 16,2-18, ümumi turşunun miqdarı isə 1,8-3 faizdir. Qarağatın tərkibində 13,5% şəkər, 2% üzvi turşu, 1% pektinli maddə, 54 mq% C, 0,25 mq% P, B qrupu vitaminləri və karotin vardır. 0,2-0,7% mineral maddə vardır ki, bunun da əsasını fosfor, mis, dəmir, kalium, natrium, kalsium və maqnezium təşkil edir.
Qırmızı və ağ qarağatın tərkibində orta hesabla 6,7-8,2% şəkər, 2,6-3,8% turşu, 20-45 mq% C vitamini, 0,19-0,26% pektin maddələri, 0,24-2,38% protopektin, 0,41% pentozan, 3,88% sellüloza, 0,11% aşı və boya maddəsi, 0,20-0,91% azotlu maddələr vardır. Azərbaycanda 2 növü yabanı halda bitir. Lənkəran, Şəki, Zaqatala rayonlarının meşəliklərində yayılmışdır. Həmçinin həyətyanı sahələrdə də kifayət qədər əkilib, becərilir.
Qarağat təzə halda yeyilir, mürəbbə, konfityur, kompot, jele, marmelad, konfet və karamel üçün içlik və şərab hazırlamaq üçün sərf edilir. Qış üçün qarağatı qurudur, sirkəyə qoyur və əzib şəkərlə 1:2 nisbətinə qarışdırırlar.
Džem

Džem je rosolovitá hmota s kousky ovoce nebo s celými drobnými plody. Vyrábí se z čerstvého vyzrálého ovoce, které se lisuje, vaří a zahušťuje cukrem. Obvyklé množství cukru činí 1/3 až 2/5 obsahu, obsah ovoce musí být minimálně 35 %. Používá se např. na chléb s máslem.
České označení je počeštěná forma anglického slova jam, jak v podobě podstatného jména tak slovesa, mj. ve významu zahustit (zřejmě od zahuštění cukrem při přípravě). Slovo marmalade v angličtině označuje jen pochutiny z citrusových plodů (jam pak pro ostatní ovoce); od roku 2004 smi podle směrnice EU být počeštěné slovo marmeláda používáno jen pro odpovídající výrobky. Směrnice EU z roku 2024 to mění a džem a marmeláda se stávají synonyma.
Džem lze snadno připravit téměř z jakéhokoliv ovoce. Příprava je velmi jednoduchá. Ovoce omyjeme, případně odpeckujeme a nakrájíme na kousky. Poté smícháme s cukrem nebo s cukrem a komerčním želírovacím přípravkem, uvedeme směs k varu a vaříme dokud nezhoustne (s komerčními želírovacími přípravky cca za 5 minut). Ještě před naplněním džemu do sklenic bychom měli provést tzv. želírovací zkoušku. To znamená, že horký džem kápneme na talířek a pokud vzorek džemu ztuhne (cca za 5 min), znamená to, že ztuhne i zbytek džemu nebo marmelády. Pokud si přejeme, aby hmota ztuhla více, zamícháme do horké směsi kyselinu citrónovou (1 - 2 zarovnané lžičky). Poté želírovací zkoušku opakujeme. Z uvařeného džemu je také před plněním do sklenic dobré sebrat vzniklou pěnu, bublinky vzduchu v ní obsažené totiž mohou poškodit vzhled a trvanlivost zavařeniny.
Kvalita džemu je zpravidla dána kvalitou a podílem ovocné složky. U některých průmyslově vyráběných džemů je z důvodů cenových tlaků podíl cukru daleko vyšší než podíl ovocné složky. Někteří výrobci u džemů deklarovaných jako jahodové či borůvkové nahrazují originální ovoce levnějšími jablky a do výrobku přidávají dochucovadla.
Džem obsahuje minimálně 35 % ovoce. Jestliže je ve směsi 45 % ovoce, je označován jako džem výběrový nebo džem extra.
Zavařenina

Zavařenina je výrobek z rozvařeného a zahuštěného ovoce. Nejčastěji jde o marmelády nebo džemy, přičemž tato slova lze chápat jako neúplná synonyma ke slovu zavařenina.
Jako zavařeniny jsou označovány jakékoli ovocné směsi. Historie zavařování sahá pravděpodobně již do starověku. První marmelády jsou doloženy již se starověkého Říma. Dnes je zavařování velmi populárním způsobem uskladnění ovoce.
Lucie Vondráčková

Lucie Vondráčková (* 8. března 1980 Praha) je česká zpěvačka, divadelní, filmová a dabingová herečka a textařka.
Vystudovala hudebně-dramatický obor na pražské konzervatoři a úspěšně zakončila i studium kulturologie na Filozofické fakultě UK diplomovou prací „Tradice české pohádky v československé kinematografii“ (Mgr., 2005). Titul doktor filozofie získala obhajobou práce „Pohádky v československé kinematografii“ (PhDr., 2006).
Poprvé se před kamerou objevila ve svých devíti letech. Její úplně herecké začátky spadají do roku 1991, kdy hrála v seriálu Ludvíka Ráži Území bílých králů, později v seriálu Václava Vorlíčka Arabela se vrací aneb Rumburak králem Říše pohádek.
V roce 1992 se stala moderátorkou pořadu pro děti a mládež Marmeláda a o rok později vydala své první stejnojmenné album Marmeláda.
Zlomovým rokem v její herecké kariéře se stal rok 1992, kdy dostala malou roli v Národním divadle ve hře Saténový střevíček s Libuší Šafránkovou. V Divadle Rokoko ztvárnila během osmi let např.: Shakespearovu Julii, Aňu ve Višňovém sadu, Johanku z Arku ve Skřivánkovi, Mary Warrenovou v Čarodějkách ze Salemu, Alici ve hře Na dotek a další. V divadelním spolku Kašpar hrála trojroli Anny, královny Markéty a písaře v Richardu III. V muzikálu Excalibur ztělesňovala Morganu. Její muzikálovou rolí byla například i Hanka ve Starcích na chmelu (Divadlo Milénium) nebo Karin v muzikálu Touha (Divadlo Kalich).
Hrála ve třech filmech režiséra Juraje Jakubiska – Nejasná zpráva o konci světa (1997), Post Coitum (2004) a Bathory (2008).
Věnuje se i dabingu a práci v rozhlase (Polepšovna na konci vesmíru, Hra snů, Bouřka, O Rubáškovi), za kterou získala ocenění Neviditelný herec 2011.
V letech 2009, 2010, 2012, 2013 a 2014 zvítězila v divácké anketě TýTý v kategorii zpěvačka.
Od roku 2010 se věnovala hraní převážně v Kanadě v anglickojazyčných filmech, například ve snímcích The Last Holiday, Joan of Arc anebo Hotel Limbo. Je členkou kanadské herecké asociace ACTRA.
V roce 2024 byla jednou ze soutěžících 13. řady televizní taneční show StarDance …když hvězdy tančí. Spolu se svým partnerem Lukášem Bartuňkem původně vypadli v 8. kole, ale po odstoupení Patrika Hartla ze zdravotních důvodů se vrátili a skončili na třetím místě.
CD – Marmeláda * Rok 2060 * Atlantida * Malá mořská víla * Mayday * Boomerang * Pelmel * Fénix * Dárek * Oheň * Duety * Růže
CD – Marmeláda * Atlantida * Malá mořská víla * Boomerang * Pelmel * Fénix * Dárek * Oheň * Duety *
Ocenění od firmy Tommü Records za 300 000 prodaných nosičů u tohoto vydavatelství.
Pochází z muzikantské rodiny, její otec Jiří Vondráček je herec, zpěvák, matka Hana Sorrosová je textařka, teta Helena Vondráčková zpěvačka české pop music.
Z manželství s Tomášem Plekancem má dva syny Matyáše a Adama. Starší Matyáš Plekanec se narodil 4. prosince 2011 v kanadském Montrealu, 23. června 2015 se narodil druhý syn Adam. Dne 6. srpna 2018 manželé Plekancovi oznámili rozvod po 7 letech manželství. V září 2019 se manželé v Kanadě rozvedli.
Povidla

Povidla jsou potravina kašovité konzistence, vyráběná v Čechách, na Moravě, v Haliči (Polsku), na Slovensku a v Rakousku ze sladkého ovoce, nejčastěji ze švestek či hrušek.
Na rozdíl od marmelád a džemů se povidla tradičně vyrábějí bez přídavku cukru vařením ovoce až do zahuštění nebo vypékáním na pekáči. Původně se pro výrobu povidel používalo ovoce sušené. V některých oblastech se do švestkových povidel při vaření přidávaly zelené vlašské ořechy včetně slupek.
Ovoce k výrobě povidel by mělo být zcela dozrálé, případně též už přešlé prvními nočními mrazíky, aby byl vyšší přirozený obsah cukrů.
Povidla se používají jednak přímo jako sladká pomazánka na chleba či jiné pečivo, jednak jako sladká náplň do pečiva (buchet, koláčů, šátečků aj.) a dalších pokrmů (např. kynutých knedlíků). Jejich užívání bylo hojnější v minulosti, kdy trvanlivá povidla představovala jeden z mála způsobů, jak dlouhodobě uchovávat ovoce.
Slovo povidla nebo povidlí je v češtině doloženo od 14. století (Klaretův slovník) a vyskytuje se i v polštině (powidła) a v ukrajinštině (povydlo). Ze slovanských jazyků je převzala rakouská němčina (Powidl). Podle Machkova etymologického slovníku patrně souvisí se staroindickým pavitra, čistý, a původně znamenalo vyčištěnou případně cezenou šťávu; Rejzek však slovo odvozuje od slovesa vít, povidla jsou tedy něco, co vzniklo vitím, mícháním vařené ovocné šťávy.
Jiří Vondráček (skladatel)

Jiří Vondráček (* 7. ledna 1951 Chrudim) je český skladatel, muzikant a režisér. Na svém kontě má množství hitů, jako například Máš chuť majoránky, Strach, Copacabana, Kdo tě má rád, Aprílové počasí, Láska na100 let atd.
Jako hudební skladatel spolupracoval s významnými českými textaři např. Zdeňkem Rytířem, Zdeňkem Borovcem, Pavlem Vrbou, Michalem Horáčkem, Michaelem Žantovským, Lucií Stropnickou (roz. Borovcovou), Janem Fischerem, nebo Vladimírem Čortem. Se svou ženou, textařkou Hanou Sorrosovou, vytvořili umělecký tandem. Alba, která během dvaceti let vyprodukovali jako tým pro svou dceru, zpěvačku Lucii Vondráčkovou, sbírají ocenění v podobě zlatých a platinových desek. Společně i samostatně napsali také několik písniček pro Helenu Vondráčkovou, Petra Kocmana, Karla Gotta a další interprety. Je znám také jako člen kapel Marsyas, Turbo a v poslední době Vokobere. Vystudoval herectví na pražské DAMU, Lidovou konzervatoř, ale dal přednost hudbě.
Svoji práci střídal před kamerou i za kamerou. Jako režisér a scenárista vytvořil stovky pořadů pro děti (Kečup a Marmeláda, Minimaxi) a napsal scénáře k Českému Slavíkovi, nebo pořadu na Nově Novamba. Také podporoval tehdy začínající Lucii Bílou a ve svém pořadu Hyde park dával prostor kapelám a zpěvákům všech žánrů. Má dvě děti (Lucii a Davida).
V současné době se kromě vlastní umělecké činnosti věnuje produkování CD, režírování klipů, již pět let vytváří s Denisou Markovou hudební pořad Karavana na Country rádiu, kde představují nové písničky známých i méně známých skupin a interpretů. 22 let byl předsedou Svazu autorů a interpretů se kterým prosadil hudební hitparády Českou 12 a Folkaparádu na ČRO2 a CRO Region. 20 let spolupracuje na přípravě legendárního festivalu Porta.
Pomazánka

Pomazánka je v gastronomii směs, která se maže na chleba, pečivo nebo toasty a může se použít také na obložené chlebíčky. Jejím základem je obvykle tvaroh nebo jiný tuk (například máslo), do něhož se přimíchají další ingredience – kromě potraviny, které obvykle dají konkrétní pomazánce název a charakteristickou chuť (například křen v případě křenové pomazánky) se často jedná o sůl, různé druhy zeleniny nebo na malé kousky nakrájený salám.
Ochsenauge

Ochsenaugen (česky Volské oči) nebo též Vogelnestli (česky Ptačí hnízda) jsou sladké pečivo vyráběné ve Švýcarsku a Německu. Základem tohoto pečiva je kolečko vykrojené z jemné hnětýnky z křehkého těsta vyválené na tloušťku asi 3 mm. Na vykrájená kolečka se nanese cukrářským pytlíkem se zdobící špičkou ve tvaru hvězdy prstenec z mandlové hmoty. Ta je směsí mletých mandlí, cukru, vaječných bílků a případně citronové kůry. Hmota se nanáší tak, aby ozdobný okraj vykrojeného kolečka byl po upečení vidět. Mandle bývají někdy nahrazeny lískovými oříšky. Po upečení a řádném vychladnutí se doprostřed prstence z mandlové hmoty nalije marmeláda a nechá se ztuhnout. Někdy jsou používány marmelády jednodruhové, jindy vícedruhové, čímž se dosahuje barevného efektu (červená, žlutá nebo zelená marmeláda), kdy má každé volské oko jinou barvu.
Pečení je někdy z důvodu dosažení lepších vlastností mandlového prstence (například z důvodu použití menšího množství cukru) rozděleno do dvou fází. V první fázi je předpečeno vykrojené kolečko z křehkého těsta. Po vychladnutí je na něj aplikován prstenec z mandlové (lískooříškové) hmoty, který se nechá do druhého dne zaschnout. Poté se vše upeče. Tím je prstenec na povrchu křupavý a uvnitř vláčný.
Mango

Mango je tropické ovoce, plod mangovníku. Patří do rodu Mangifera, který zahrnuje 69 botanických druhů a přes 1000 odrůd tohoto ovoce. Není znám jeho přesný původ, ale má se za to, že mango pochází z jižní a jihovýchodní Asie. V Indii, Barmě, na Srí Lance, v Pákistánu a Bangladéši byly nalezeny fosilie staré 25 až 30 milionů let. Jeho název pochází z malajálamského māṅṅa, které si později portugalští obchodníci upravili na manga. Je výtečným zdrojem vitaminů A, C, beta karotenu, draslíku a vlákniny. Obsahuje málo tuku a sodíku. Plody jsou různé barvy, velikosti i tvaru. Největší plody mohou vážit až 2 kg.
Tabulka udává dlouhodobě průměrný obsah živin, prvků, vitamínů a dalších nutričních parametrů zjištěných v plodech manga.
Mermelada de arándano rojo

La mermelada de arándano rojo (en sueco lingonsylt, en noruego tyttebærsyltetøy, en estonio pohlamoos y en finlandés puolukkahillo) es un alimento básico de la gastronomía escandinava.
Debido a que los arándanos rojos son abundantes en las regiones boscosas del interior, y a que la mermelada es fácil de preparar, se conserva bien y es una fuente abundante de vitamina C, siempre ha sido muy popular en todo tipo de platos tradicionales como el kroppkakor, el pitepalt, la torta de patata, el kåldolmar y la morcilla. Actualmente se sirve tanto como mermelada, por ejemplo con panqueques gruesos hechos al horno, y como relish con platos de carne como las albóndigas suecas, el estofado de ternera, las recetas de casquería y en algunas regiones incluso con arenques fritos. También se ha usado a menudo sobre el puré de patata y las tradicionales gachas de avena, a veces con canela y quizá un poco de azúcar o sirope.
La mermelada de arándano rojo de calidad se prepara solo con arándanos, azúcar y, opcionalmente, una pequeña cantidad de agua. Las variedades más baratas se rebajan con manzana y pectina. El ácido benzoico natural​ de los arándanos hace innecesario el empleo de conservantes. La mejor mermelada se prepara fresca mezclando simplemente los arándanos con azúcar, sin cocer, llamándose rårörda lingon o rørte tyttebær (‘arándanos rojos crudos-removidos’).
La mermelada de arándano rojo ha sido popularizada fuera de Escandinavia por los conocidos establecimientos de IKEA, donde se vende dentro de las tiendas de productos de alimentación típicos suecos.
Mermelada de coco

La mermelada de coco o kaya (en malayo, también seri kaya; en tagalo matamis sa bao, matamis na bao o kalamay-hati; en min del sur 咖吔, ka-iā) es un alimento untable, concretamente una crema de fruta, consumida principalmente en el sureste asiático y elaborada a partir de coco y azúcar.
El kaya, también llamado sri kaya (de la palabra malaya para ‘rico’, por su color dorado) o mermelada de coco y huevo, es una mermelada hecha con leche de coco y huevo de pato o gallina, que se aromatiza con hoja de pandano y se endulza con azúcar. Procede del sureste asiático, probablemente de Indonesia o Malasia, como indican sus ingredientes tropicales (la leche de coco o santan y la hoja de pandano). El kaya es dulce y cremoso, están disponibles en versiones marrón dorada y verde según la cantidad de pandano y el grado de caramelización del azúcar. Como con otras mermeladas, suele untarse en tostadas para obtener la tostada de kaya, que se toma para desayunar pero puede disfrutarse todo el día.
El kaya se usa como cobertura para varios postres, incluyendo el pulut taitai o pulut tekan, una receta hecha de arroz glutinoso dulce teñido de azul con flor de conchita azul (bunga telang), y el pulut seri muka, un postre parecido pare teñido de verde con hoja de pandano. También se usa con arroz glutinoso para elaborar kuih seri kaya.
La mermelada de coco filipina se hace con nata de coco (la primera y segunda prensada de carne de coco rallada) y azúcar o melaza. Se toma a menudo sobre una tostada y se emplea para elaborar kalamay.
La sangkhaya (en tailandés สังขยา, săngkhàyăa) es un dulce parecido pero menos pegajoso y con una textura más parecida a una crema. A veces se llama crema de coco y se usa para elaborar sangkhaya fakthong (en tailandés สังขยาฟักทอง, săngkhàyăa fákthong; en lao sangkhaya maryu), kabocha sangkhaya o crema de calabaza, khao niaw sangkhaya (tailandés: ข้าวเหนียวสังขยา, khâao nĭaw săngkhàyăa), arroz glutinoso con sangkhaya y maphrao sangkhaya (tailandés: สังขยามะพร้าว, mápráao săngkhàyăa), sangkhaya servida en un coco. La sangkhaya es uno de los muchos postres basados en la cocina portuguesa introducida por Maria Guyomar de Pinha en el Reino de Ayutthaya.
Mermelada Bar-le-Duc

La mermelada Bar-le-Duc es una mermelada o jalea de fruta muy bien considerada compuesta originalmente de grosellas enteras con semillas selectas, típicamente blancas o alternativamente rojas. El nombre alude al lugar de origen de la receta, la ciudad francesa de Bar-le-Duc. Desde la primera referencia documentada a la jalea en 1344 se usa ocasionalmente el nombre mermelada Lorraine, ya que la ciudad de Bar-le-Duc queda dentro de las fronteras de la antigua provincia de Lorraine.
Servida habitualmente como acompañamiento de caza, untada sobre pan o con fuagrás, se considera un alimento de lujo con un nivel parecido al del caviar de beluga, aludiéndose a él coloquialmente como caviar Bar. El producto típico es una mermelada, con bayas enteras intactas dentro de un sirope claro. Se necesitan unas 200 bayas para obtener un tarro de 85 gramos, que cuesta unos 15€ en Bar-le-Duc. Existen referencias notables en los registros históricos sobre su consumo por parte de personalidades tales como Alfred Hitchcock, Victor Hugo y María I de Escocia.
Confitures À La Lorraine comercializa una de las poquísimas variantes artesanas que siguen en el mercado, La confiture de Groseilles de Bar le Duc. La preparación manual tradicional implica que los epepineuses retiren las semillas de las bayas usando plumas de ganso para extraerlas sin dañar la carne de los pequeños frutos. Comercializadas a veces bajo el mismo nombre, y con un coste y calidad sensiblemente inferiores, pueden hallarse en el mercado jaleas endulzadas hechas con puré de grosella cernido.
Mermelada (Haití)

Mermelada (en francés: Marmelade, y en criollo haitiano: Mamlad) es una comuna de Haití que está situada en el distrito de Mermelada,​ del departamento de Artibonito.​
Villa de la colonia francesa de Saint-Domingue, durante la Revolución haitiana, fue tomada en julio de 1793 por las tropas españolas lideradas por Toussaint Louverture.​
Está formado por las secciones de:​
Los datos demográficos contemplados en este gráfico de la comuna de Mermelada​​​ son estimaciones que se han cogido de 2009 a 2015 de la página del Instituto Haitiano de Estadística e Informática (IHSI).
Mermelada (EP)

Mermelada es el primer EP de la banda de Power pop, Somos Mermelada.
El 5 de diciembre de 2013 el EP fue eliminado definitivamente de la web en espera del próximo álbum de Somos Mermelada, "Deux", que contendría tres versiones nuevas de tres canciones del mismo: "Fotocarnet", "Días" y "Martes y Llueve".
Mermelada de rosas

La mermelada de rosas (en árabe: مربى الورد‎, romanizado: murabbā al-ward) es una mermelada hecha de pétalos de rosa tradicional de la región del Hiyaz, oeste de la península arábiga, y más particularmente de las villas de Taif y Medina. Ambas ciudades son famosas por su producción de rosales.​ También se produce tradicionalmente en Alepo, en Siria, donde sus habitantes elaboran igualmente la mermelada, e incluso en Casablanca, Marruecos.​ Se usa una variedad autóctona de Oriente Medio llamada rosa de Damasco (Rosa × damascena), con la cual también se produce comúnmente agua de rosas.
En la medicina popular hiyazí, la mermelada de rosas es usada para tratar dolores de garganta, estomacales, fortalecer la inmunidad del organismo y prevenir resfriados.​
Las flores se cosechan al final de la primavera y se les retiran los pétalos, que se cuecen en una olla con abundante azúcar, agua y jugo de limón. A menudo se deja reposar toda una noche para que el azúcar absorba el néctar de las rosas. Se cuece a fuego lento hasta formar el almíbar y espese, hasta obtener la textura propia de la mermelada.​
Mermelada (banda)

Mermelada fue un grupo musical español de Rock y Rhythm and blues, que se formó en torno a 1977, y estuvo en activo hasta 1994.
Su nombre original fue Mermelada de Lentejas y su líder fue Javier Teixidor. Aunque fueron contemporáneos de la mayor parte de los grupos de Rock urbano,​ su estilo, estética y sonido eran muy diferentes de los que caracterizaban al "Rollo"; estando mucho más cerca del Rock'n'roll clásico y, sobre todo, del rhythm and blues eléctrico y peleón. Hasta el punto de que, en sus primeros discos, se hace evidente la influencia de los británicos Dr. Feelgood.​ En ese sentido, y junto a otras bandas como Burning o Tequila podrían ser vistos como una especie de antecesores directos de la Movida madrileña. De hecho, llegaron a tocar en el Concierto homenaje a Canito, suministrando el equipo de amplificación de dicho concierto. Pero nunca formaron parte del movimiento (precisamente por ser anteriores cronológicamente).​
Su primer álbum Coge el tren (1979) fue incluido en la lista de «Los 100 mejores discos de la historia del pop español» elaborada por Efe Eme​ y también listado en el libro introductorio a la música popular española de 201 discos para engancharse al pop/rock español (2006).​
Tras su disolución, Javier Teixidor continuó su carrera musical con la formación en 1997 de J. Teixi Band, banda de rhythm and blues y soul; con notable influencia de la música negra americana.​
Inicialmente denominados Mermelada de lentejas, en 1978 editaron su primer sencillo (Dame la botella y Marta) con el sello Chapa.
Rebautizados como Mermelada desde 1979, ese año publican dos nuevos singles y su primer álbum Coge el tren que contiene tanto temas propios como versiones. A finales de ese año entra en el grupo como bajista Jorge Lafuente sustituyendo a Daniel Montemayor durante dos años.
Tras sacar a la luz el álbum A punto en 1981,Javier Encinas y Antonio Yenes son sustituidos por Antonio Melgar y Juan Carlos Camacho firman nuevo contrato con la dioscográfica MR y editan Confianza (1983). A partir de 1985, y ya con Discos Victoria, editan sus siguientes tres álbumes.Volverían a grabar tres nuevos LP.
El 4 de agosto de 2017 fallece su batería Antonio Yenes.
Macaron d'Amiens

Le macaron d'Amiens est une spécialité culinaire à base de pâte d'amande, d'œufs et de miel (parfois additionnée de confiture d'abricot, d'extraits de vanille) dont la renommée remonte au XVI siècle.
Le macaron devint une spécialité culinaire de la ville d'Amiens dès le XVI siècle.
Le macaron d’Amiens connaît aujourd'hui un grand succès en France, comme en témoigne le Grand Prix de France des Spécialités régionales obtenu en 1992, lors du Salon international de la Confiserie.
Ces douceurs d’Amiens n'ont pas la consistance des macarons traditionnels faits à base de meringue ; ils ressemblent plutôt à des palets bretons dans la forme.
Plusieurs confiseries amiénoises et des environs perpétuent cette recette traditionnelle.
Confiseur

Le confiseur est, depuis le XIX siècle, un artisan spécialisé dans la confiserie, fabrication de produits comestibles dont le sucre est un composant essentiel — à l'exclusion des confitures, gelées et marmelades — et qui en fait éventuellement le commerce. Relèvent donc de son art toutes sortes de friandises sucrées et les bonbons.
Il lui appartient de peser ou mesurer les divers ingrédients, avant de les mélanger à la main ou à l'aide d'un agitateur électrique, et de régler la température du mélange pendant la cuisson, d'étirer ou mouler le produit éventuellement à l'aide de machines, et le recouvrir si nécessaire de chocolat, de sucre ou d'autres substances.
Dans la restauration et l'hôtellerie, le chef confiseur est le cuisinier chargé des fantaisies en pâtisserie (gâteaux spéciaux, pièces montées, pâtisseries fines, bonbons, etc.).
Le métier de confiseur est souvent couplé à d'autres activités proches : chocolatier, glacier, pâtissier.
Le terme confiseur apparait en 1600 dans le Théâtre d’Agriculture et mesnage des champs, d'Olivier de Serres. Son sens est alors différent.
Le confiseur était l'artisan qui préparait des mets confits, non seulement dans le sucre, mais dans d'autres ingrédients aussi, selon des pratiques ancestrales qui utilisaient le sel et le vinaigre (pour le concombre ou le pourpier, par exemple), des sauces comme la glace de viande, du vin, de l'eau-de-vie ou des matières grasses (pour les sardines, le canard, etc.). Le confiseur était donc celui qui confectionnait des conserves.
Nicolas Appert fut ainsi un confiseur renommé qui tint son magasin pendant plus de quinze ans, rue des Lombards, à Paris.
Une loi du 22 juillet 1791, sur la salubrité des comestibles, réglemente les substances utilisées pour colorier les confiseries. On ne devra employer, pour colorier les bonbons, que des substances végétales, à l'exception de la gomme-gutte et de l'orseille,
Rigolette

La rigolette ou Rigolette nantaise est une confiserie élaborée à Nantes, en France. Plus tendre que le berlingot nantais, c'est une coque de sucre cuit renfermant une marmelade de fruit.
En 1902, l'épicier Charles Bohu a l'idée de commercialiser dans son magasin au n 26 de la rue de la Marne une confiserie plus tendre que le berlingot. Un nouveau bonbon, fait d’une coque de sucre tiré, fourrée d'une confiture de fruits, qu'il baptise « rigolette », du nom de sa chatte facétieuse, lui-même inspiré du bouffon de l'opéra éponyme de Giuseppe Verdi, Rigoletto.
Le succès de cette friandise onctueuse est tel qu'en 1930 le magasin est transformé en confiserie, avec sa façade de mosaïque bleu et or signée Isidore Odorico, qui fait elle aussi partie du patrimoine nantais.
Ces confiseries ont conservé leur forme originale : une fine coque de sucre garnie de pulpe de fruit givrée, ce qui apporte une certaine douceur à la fois croquante et fondante.
Les Rigolettes se déclinent en cinq parfums à la véritable pulpe de fruits sélectionnés : ananas, cassis, citron, framboise, mandarine. Mais les Rigolettes Nantaises se dégustent aussi dans leurs nouvelles saveurs fondantes : caramel au beurre salé, chocolat praliné, ainsi que d'autres spécialités de saison.
Zeste

Le zeste est la partie extérieure, colorée et parfumée des agrumes. Le péricarpe de ces fruits est composé de deux couches superposées : la couche externe ou épicarpe, également nommée « flavedo », est le zeste ; la couche interne, blanche, est le mésocarpe, également nommé « ziste », ou encore « albédo » (du latin albedo, « blancheur »).
Pour prélever le zeste d'un fruit, on peut utiliser un zesteur, une râpe, un épluche-légumes, ou un couteau. Souvent, l'albédo est supprimé car il est amer chez certaines espèces d'agrumes, chez le cédrat (Citrus medica) s'il est consommé cru. Dans diverses préparations, l'albédo est volontairement conservé et son amertume atténuée par trempage dans l'eau froide, pour la préparation de zestes confits par exemple, ou par passage dans l'eau chaude (blanchiment).
Les kumquats ont un zeste doux.
Le zeste s'utilise frais ou sec, cru ou cuit.
En pâtisserie, il apporte le gout caractéristique des agrumes pour les tartes au citron, les gâteaux, les biscuits, les puddings, les chocolats (orangettes), les sorbets. En confiserie, on le confit au sucre pour en faire de l'orangeat ; on en fait aussi de la confiture d'orange ou de la marmelade.
En cuisine salée, il intervient dans les sauces (canard à l'orange), dans les tajines, dans les salades. Il peut aussi être confit au sel. Dans les boissons, ce sont les zestes d'orange amère qui ont fait la renommée des alcools et liqueurs comme le Cointreau ou le Grand Marnier, ainsi que des vermouths. Les zestes d'agrumes sont fréquemment ajoutés aux thés, comme le Earl Grey, qui contient du zeste de bergamote.
Les caisses d'agrumes (à l'exception des pomélos, pamplemousses et citrons verts) commercialisés dans l'Union européenne doivent mentionner le ou les traitements post-récolte qu'ils ont reçus, obligation confirmée par un jugement du tribunal de l'UE dans l'affaire T-481/11 - Espagne / Commission.
Crème de marrons

La crème de marrons est une crème inventée en 1885 par l'industriel Clément Faugier qui cherchait à récupérer les brisures des marrons glacés créées accidentellement lors de la production.
Les débris de marrons glacés sont récupérés et reconfiturés avec des châtaignes épluchées et cuites (et de la vanille).
La crème de marrons est donc une confiture de châtaignes aux débris de marrons glacés et à la vanille.
Aujourd'hui elle est plus souvent obtenue après un long pétrissage des marrons (variété de grosses châtaignes non cloisonnées, à ne pas confondre avec le toxique marron d'Inde) et ne contient pas forcément des marrons glacés.
La marque Crème de marrons de l'Ardèche a été déposée en 1924.
Il faut d'abord obtenir une purée de châtaignes. Les châtaignes entières mais entaillées sont bouillies pendant dix minutes, puis égouttées, et enfin épluchées y compris la seconde peau. Elles sont ensuite recuites durant une quinzaine de minutes, et passées au mixeur. Un sirop à base d'eau, de sucre et de vanille est préparé séparément, par concentration à faible ébullition. Lorsque la consistance semi-épaisse du sirop est atteinte, la crème de marrons est ajoutée au sirop pendant encore une dizaine de minutes de cuisson, afin d'obtenir la couleur et la consistance désirée. La couleur est d'autant plus marron-foncé qu'il y a de sucre et d'autant plus beige-clair qu'il n'y en a pas (purée de châtaignes).
La recette originale de la crème de marrons de l'Ardèche est celle de Clément Faugier datant de 1882 :
La majorité des producteurs artisanaux ardéchois n'incorporent pas de sirop de glucose, ni de brisures de marrons glacés.
La crème de marrons se mange au naturel, mélangée à du fromage blanc ou sur des crêpes, des galettes de sarrasin ou des pancakes ; mais de nombreuses recettes l'utilisent comme ingrédient : glaces, tartes, charlottes, macarons, ainsi que des plats salés.
La quantité de purée de marrons utilisée doit être au minimum de 38 %.
Durant l'occupation allemande en France (1940-1945) le rationnement était sévère, et la France livrée au pillage au profit de l'Allemagne et principalement de la Wehrmacht. Mais les Allemands ne se préoccupèrent pas de la valeur nutritive de la châtaigne ardéchoise.
L'industriel Clément Faugier a eu l'idée de continuer sa production en contournant les tickets de rationnement : Il préparait la crème de marrons qu'il commercialisait en pharmacie sous le nom de "Génovitine" (qu'il faisait passer pour un fortifiant) et qui était délivrable avec l'ordonnance d'un médecin . La Génovitine n'était autre que de la crème de marron additivée de quelques excipients inoffensifs.
Pour les habitants des grandes villes dont la situation alimentaire est bien plus dure que celle des paysans des campagnes, c'était un réconfort apprécié, en particulier pour les enfants et adolescents en pleine croissance.
Maison de commerce « Siou fils et Cie »

La Maison de commerce « Siou fils & C » est une entreprise de confiserie russe qui a existé de 1855 à 1918 à Moscou.
En 1853, un entrepreneur français de 25 ans, Adolphe Sioux se rend dans l'Empire russe et trouve un emploi dans une petite entreprise de parfumerie. Après un certain temps, il décide de créer sa propre entreprise. Le 24 novembre 1855, il ouvre, avec sa femme Eugénie, une confiserie avec un petit atelier à Moscou sur la rue Tverskaïa. C'est la naissance de l'une des plus grandes maisons de commerce de Russie.
Des confiseries sont produites dans les caves de la maison, et un magasin est ouvert à l'étage. Se souvenant de son premier métier, Adolf ouvre en 1861 un département parfumerie de la Maison de commerce portant son nom, « A. Siou et C ». Ses trois fils, Louis, Charles et Adolphe le jeune, font leurs études dans des universités de France, d'Allemagne et de Russie, et servent dans l'armée française. Ils rentrent en Russie dans les années 1870 et commencent à travailler dans l'usine de leur père. En 1881, les fils renomment la maison de commerce « Siou fils & C ». Le 1 octobre 1884, une usine équipée des dernières technologies de l'époque est construite pour l'entreprise florissante selon le projet de l'architecte Oscar Didio.
Peu à peu, la production augmente, les frères commencent à acquérir des parcelles voisines, l'une d'elles était avec un grand étang, où, selon le projet du même architecte, un nouveau bâtiment d'usine a été construit sur pilotis, en 1896 - un bâtiment résidentiel pour les employés avec une boutique, et en 1902 - une confiserie. Au début du XX siècle, la maison de commerce Siou Fils et C fabriquait une gamme de produits fort diversifiée, l'usine comptait 20 ateliers : chocolat, cacao, café, caramel, monpensier, fruit, confiture, marmelade, guimauve, confiserie, nougat, sapho, dragée, pastilles à la menthe, biscuit, gaufre, pain d'épice, gâteau, bonbons, crème glacée. Les magasins de Siou Fils & C sont présents dans les endroits les plus fréquentés de la capitale : Arbat, Tverskaïa, Ilinka, Kouznetski Most, Miasnitskaïa ; et après Moscou, ils sont apparus à Saint-Pétersbourg, Kiev et Varsovie. L'entreprise avait son propre parc de transports, y compris des voitures, fourgonnettes et des voitures automotrices nouvellement apparues.
En 1913, en reconnaissance de la haute qualité des produits, la Maison de Commerce Siou Fils & C reçoit le titre de Fournisseur de la Cour de Sa Majesté Impériale. Pendant la Première Guerre mondiale, la confiserie a continué à fonctionner, mais avec un assortiment plus restreint, comprenant des biscuits, des bonbons bon marché et de la confiture. Les fabricants ont également donné des sommes importantes pour aider l'armée impériale russe. Après la révolution d'Octobre, l'usine est nationalisée par un décret spécial signé par V. I. Lénine le 4 décembre 1918. En mars 1919, l'entreprise familiale Siou est devenue la fabrique n 3, en 1920, elle reçoit le nouveau nom de "Bolchévique", sous lequel elle a existé jusqu'en 2012.
Marmelada

Marmelada adalah awetan buah yang terbuat dari jus dan kulit buah citrus yang direbus dengan gula dan air. Versi terkenal terbuat dari jeruk pahit. Itu juga terbuat dari lemon, limau, jeruk bali, mandarin, jeruk manis, bergamot, dan buah citrus lainnya, atau kombinasinya. Citrus adalah pilihan buah yang paling khas untuk marmalade, meskipun secara historis istilah ini sering digunakan untuk pengawet non-citrus.
Buah citrus yang disukai untuk produksi marmelada adalah Spanish Seville atau jeruk pahit, Citrus aurantium var. aurantium, dihargai karena kandungan pektinnya yang tinggi, yang siap dengan konsistensi kental yang diharapkan dari marmalade. Kulitnya memberi rasa pahit.
Kata "marmelada" dipinjam dari bahasa Portugis marmelada, dari marmelo 'quince'.
Tidak seperti selai, sejumlah besar air ditambahkan ke buah dalam marmelada, cairan ekstra yang diatur oleh kandungan pektin yang tinggi dari buah. Dalam hal ini seperti jeli, tetapi sementara daging buah dan kulitnya disaring dari jeli untuk memberikan kejernihannya yang khas, itu disimpan dalam marmelada
Marmellata

La marmellata è la mescolanza, portata a una consistenza gelificata appropriata attraverso la cottura, di acqua, zucchero e agrumi. L'agrume, a norma di legge, deve essere fresco, integro e sano, al giusto punto di maturazione ben pulito e spuntato. L'addensamento del composto ottenuto si ha durante il raffreddamento, ad effetto della azione della pectina. La precisazione di cosa s'intenda con marmellata sotto l'aspetto giuridico è avvenuta con una direttiva del 1982, emendatata nel 1992 e sostituita nel 2004.
Marmellata viene dal portoghese marmeleiro, "cotogno", una forma dissimilata del latino melimēla, ("mela dolce"), a sua volta dal greco antico: μελίμηλον, melímēlon ("melo innestato nel cotogno").
La legge in vigore dal 2004 stabilisce una definizione precisa per cinque prodotti distinti: confettura (extra o no); gelatina (extra o no), marmellata, marmellata gelatina, crema di marroni.
La marmellata, oltre all'acqua e allo zucchero, contiene polpa (la parte commestibile del frutto intero, sbucciato e privato dei semi, schiacciata ma non spappolata), purea (la parte commestibile setacciata e ridotta in poltiglia), succo, estratti acquosi (liquido dell'agrume che contiene i costituenti solubili in acqua) e scorze di agrumi. La quantità di agrumi che serve per un kg di prodotto deve essere non inferiore a 200 g, di cui almeno 75 g provenienti dall'endocarpo.
La marmellata gelatina si distingue dalla marmellata per l'assenza di sostanze insolubili; sono ammesse soltanto esigue quantità di scorze di agrumi tagliate finemente.
Si può usare miele invece dello zucchero; inoltre si possono usare oli essenziali di agrumi, oli e grassi commestibili, pectina liquida, sostanze alcoliche, vino, vino liquoroso, noci, nocciole o mandorle, vaniglia e vanillina, erbe aromatiche o spezie.
Secondo la legge vigente, la confettura e la confettura extra possono essere fatte a partire da polpa di una o più specie di frutta mentre la marmellata deve essere fatta a partire da agrumi.
In italiano corrente marmellata spesso sostituisce i termini confettura e confettura extra. Una definizione non ufficiale ma di utilizzo corrente di marmellata è quella di una conserva alimentare ottenuta facendo cuocere e poi raffreddare la polpa macinata di vari frutti o ortaggi insieme allo zucchero, senza che ne risultino pezzi di frutta. Altrove si sostiene il contrario, ovvero che la marmellata si distinguerebbe dalla confettura per la presenza proprio di pezzi di frutta.
Marmellata 25

Marmellata #25 è un singolo di Cesare Cremonini, il primo estratto dal suo secondo album da solista Maggese, pubblicato il 16 maggio 2005.
Il titolo fa riferimento a un passaggio del testo in cui il cantante, lasciato dalla propria fidanzata, consola il proprio dispiacere mangiando «chili di marmellata» che la ragazza gli nascondeva. La marmellata ha un significato metaforico la cui interpretazione viene lasciata all'ascoltatore, mentre il numero 25 rappresenta l'età anagrafica di Cremonini al momento dell'uscita del brano.
Il brano è ampiamente considerato fra i più celebri e amati della carriera di Cremonini e uno dei suoi cavalli di battaglia, apprezzato anche dal calciatore Roberto Baggio il cui nome è citato nel testo. Durante i concerti, il cantante è solito lasciare in sospeso l'ultimo verso della canzone per lasciarlo cantare al pubblico.
È stata prodotta anche una versione alternativa del brano, Marmellata #24, inserita come b-side nel singolo successivo Maggese.
È stato frequentemente trasmesso in radio, raggiungendo la posizione numero 1 dell'airplay.
Rispondendo alle domande dei suoi fan, Cremonini ha dichiarato che la canzone è stata scritta nei primi anni 2000, a notte fonda, in un momento di sconforto per l'improvviso abbandono da parte della sua fidanzata di allora, circostanza che lo fece ritrovare da solo nella casa ancora piena dei suoi effetti personali.
Nell'interpretazione data dal cantante, che egli stesso considera però non vincolante, il testo racconta la «fine dell'innocenza»: in questo senso l'aver mangiato la marmellata rappresenta la "violazione" del patto con la ragazza e quindi il superamento della condizione precedente, la ritrovata felicità nello stare da soli, e quindi la fine effettiva del rapporto e la crescita personale.
Girato in 35mm da Gaetano Morbioli per la Run Multimedia, il videoclip di Marmellata #25 vede il cantante svegliarsi una mattina e trovare tutti gli oggetti della propria abitazione animati da vita propria. Quando Cremonini esce dall'appartamento e pensa di essersene liberato, si trova faccia a faccia con un ragno gigantesco formato proprio dagli oggetti di casa sua che lo insegue per le strade di Bologna, fino ad arrivare ai giardini Margherita, dove Cremonini sbatte la testa contro un ramo e sviene. Al risveglio il cantante si trova nuovamente nel proprio letto: una volta alzato è tutto perfettamente normale e in cucina c'è la sua fidanzata che gli dà il buongiorno con un bacio.
La casa in cui è stato girato il video è la vera casa di allora di Cremonini. È stato prodotto un videoclip anche di Marmellata #24, una versione alternativa di Marmellata #25, realizzato con alcune immagini scartate dal video originale. In tale video, disponibile sul sito ufficiale di Cremonini, compare anche il bassista Nicola "Ballo" Balestri, assente nella versione originale.