Ainuové

AinuovéčiAinové(japonskyアイヌ,Ainu;ruskyАйны,Ajny) jsou malý domorodý národ čítající kolem 25 000 příslušníků (podle neoficiálních odhadů ale jejich počet, včetně míšenců, šplhá až k 200 000). V současné době jich většina žije vJaponsku, kde jsou soustředění hlavně na severním ostrověHokkaidó, či v malých společenstvích vRuské federaci(zejména na poloostrověKamčatka).
Ainuové jsou původními obyvateli severní polovinyhlavních japonských ostrovů,KurilaSachalinu, geneticky značně odlišní odJaponců, s nimiž vedli v běhu dějin dlouhé války a byli jimi částečně vyhubeni a částečně násilně asimilováni. Pro svůj nižší stupeň hmotné úrovně, nedostatek státní organizace a „zvláštní“ vzhled (zejména bohaté plnovousy u mužů), jakož i zvyky a náboženské představy, hráli Ainuové vjaponské kultuřeroli „těch druhých“ – zaostalých, méněcenných, nepřátelskýchbarbarů, které je třeba zatlačovat, vybíjet, popř. „zcivilizovat“. Ozvuky tohoto přístupu dodnes v japonské společnosti přetrvávají a mají svůj podíl na trvající špatné sociální situaci ainuské menšiny.
Ainuové původně obývali rozsáhlé území zahrnující ostrovHokkaido, severní částHonšú, ostrovSachalin,Kurilské ostrovya jižní cíp poloostrovaKamčatka.
Historie Ainuů je velice pohnutá. Všeobecně se dnes soudí, že tato kultura je přímým pokračovatelem kultury japonského obdobíDžómon(cca 10 000 př. n. l. – 300 př. n. l.). Srovnávací studie K. Hanihary (v knizeOrigins of Japan) a Y. Dodo (knihaWay of Mongoloid) ukazuje, že mezi lidem Džómon a Ainu existuje více společných morfologických a kulturních znaků, než mezi lidem Džómon aJamaty(vlastními Japonci).
Již stará čínská kronikaSó-šóse zmiňuje o království Bu, jehož král si podrobil 55 oblastí Ainuů. V jiné čínské knize se praví o vysokých horách (pohoříHakone), které dělíkrálovství Jamatoa zemi Ainu.
V severních teritoriích obývaných Jamaty byly budovány hraniční pevnosti a vztahy mezi oběma etniky byly poměrně dobré, čehož důkazem může být přijetí několika Ainuů z regionůKošiaMičinokuna japonském císařském dvoře v roce 655 a jejich oficiální uznání tím, že obdrželi jakousi společenskou „hodnost“.
Abe no Hirafubyl jmenován guvernérem nově obsazené provincie Koši a jeho kampaň proti Ainuům spočívala v použití flotily zhruba 180 válečných lodí. Těmi se vydal doJaponského moředobýt ainuské pobřežní osady. Podařilo se mu obsadit oblastAkita, kde ustavil svého zástupce a pokračoval po plážíchArimyhlouběji do vnitrozemí. Narazil na tzv. Ainuy zWatarašimy, s nimiž vyjednal mírovou smlouvu. Po čase se mu podařilo na ostrově Hokkaidó, za souhlasu místních domorodců, založit císařský úřad vŠiribeši.
Hirafu se ovšem během své mise nesetkal vždy s vřelým přijetím jako v případě Ainuů z Watarašimy. Například kmenŠukušin(dle předpokladů nejseverněji žijící kmen Ainuů na dnes obtížně lokalizovatelném ostrově Herobe, zřejmě separátní část Watarašimy) odmítl jeho nabídku na mírové soužití, což způsobilo krvavý střet, ve kterém Jamatům pomáhali právě watarašimští Ainuové. (I mezi jednotlivými ainuskými kmeny panovaly otevřené rozpory, jichž mohli nájezdníci využít.) Po několika vzájemných střetech byl kmen Šukušin poražen, což vedlo k nastolení jamatské/japonské nadvlády v oblasti. Námořní dobývání na čas skončilo kvůli porážce Hirafuovy flotily spojeným loďstvem královstvíTou(Čína) aSilla(Korea) v bitvě na korejské řeceHakusuki.
Císařský ministrTakeuči Sukunesdělil, že na východ od císařství se nachází velká a bohatá zeměHidakami(situovaná kamsi mezi rovinySendaia pláněKitakami), obydlená statečnými Ainuy, jejichž těla jsou výrazně tetována. Doporučil, aby bylo toto území dobyto císařskými vojsky. Na to byla v severní částiprovincie Ečigopostavena pevnostIwafunea byly provedeny přípravy k ustavení nové císařsképrovincie Dewa. Byly podniknuty masivní manévry s cílem obsadit a zajistit severní částHonšúpřed Ainuy. Do této části byly vyslány dvě námořní flotily, které zaútočily zároveň odTichého oceánua Japonského moře, přičemž se opíraly o pozemní podporu pevnosti v Dewě. Po drtivé porážce v ústí řekyMogamibylo mnoho z Ainuů zavlečeno do západních provincií, aby tak byly zpřetrhány jejich rodinné vazby, mnoho bylo pobito a vyhnáno na sever, na Hokkaidó. Do zpustošených oblastí přesídlilo asi 200 nových jamatských (japonských) rodin.
Nově dobytá území však nebyla zpacifikována trvale. Zbylí Ainuové stále toužili znovuzískat své odvěké území, nechtěli se smířit se záborem cizinci. Tyto tendence vyvrcholily povstáním v regionuUkanme, kde zdejší náčelník Ukuhau odmítl platit císařskému dvoru daně. Posbíral a zorganizoval ozbrojenou družinu a dobyl pevnost Momonu. Odplatou vyslal císař vojevůdce jménemSurugamaro Ótomo, aby se svou armádou čítající 20 000 vojáků vzpouru potlačil. To se také podařilo a velké množství Ainuů bylo deportováno do západních částí jamatského státu, naKjúšúaŠikoku, kde byli uvrženi do otroctví.
Proti vzbouřencům v provincii Dewa, kteří pobili tamní jamatské síly, se císař rozhodl nasadit speciální císařskou gardu složenou z Ainuů, nakloněných císařskému dvoru, a do jejich čela postavil Azamara z provincieIdži. Roku 780 se ale Azamaro postavil proti císaři, snad kvůli příkořím a šikaně ze strany jamatských důstojníků. Podařilo se mu dobýt pevnost v Idži a zabít zdejšího velitele. Úspěch pokračoval drtivým zásahem proti císařským silám a sebevědomí, když rozdrtil posádku v hlavní baště regionu, pevnostiTakadžó, kterou nechal do základů vypálit. Císařským vojskům v počtu několika desítek tisíc mužů se sice podařilo v tom samém roce Takadžó dobýt zpět, nicméně ještě celý rok se Azamarovi dařilo vytvářet aktivní odpor vůči Jamatu. Mezitím se na scéně objevila legenda, snad nejznámější ainuský válečník a náčelník,Aterui.
Teprve po třech velkých taženích v letech789,794a801se císařským vojskům podařilo za cenu obrovských lidských a materiálních ztrát dobýt zpět severní území a donutit Ateruiho, aby se vzdal. Následně byl převezen na císařský dvůr, kde byl i se svým zástupcemMoreiempopraven. Císař tehdy prohlásil, že „duše Ainu je nestálá jako duše divokého zvířete, je jen otázkou času, kdy zradí“.
Během více než sta let bylo zaznamenáno mnoho odbojných akcí přesídlených nebo jinak znásilněných Ainuů. Nejznámější byly zřejmě nepokoje v Dewě, známé též jako povstání vobdobí Gankjó. Jednalo se vůbec o největší masivní povstání té doby, kdy ozbrojené skupiny Ainuů útočily na mnoha místech a způsobily jamatským okupantům těžké ztráty. Známý je masakr uřeky Akita, kdy bylo císařské vojsko poraženo na hlavu a bylo ukořistěno mnoho zbraní. Po roce 879, kdy se podařilo Jamatu (Japonsku) za cenu velkých nákladů získat zpět kontrolu nad oblastí, došlo již jen k jedné významnější vzpouře tohoto období, rebelii v provincii Dewa roku 939. Ainuským jednotkám se podařilo dostat do oblastiAkitaa zaútočit na místní hrad. Byli však poraženi a jejich porážkou se uzavírá éra masivního celoplošného odporu Ainuů vůči dvoru.
Poté, co skončilo obdobíkultury Sacumon, podléhali Ainuové vlivu japonské kultury. Kolem roku 1216 vykázalšógunát Kamakuraasi na padesát Ainuů, obviněných z loupeží a pirátství na ostrov Ezo, nyní Hokkaidó. Zároveň byl tehdejšímšikkenemJošitokim HódžóvyslánAndo Taro, aby zde působil jako guvernér a chránil touto předsunutou pozici. Tarova rodina se usídlila vTosaminato(dnes vesniceŠiura), přístavu na břehu Japonského moře, a spravovala regionCugaru, ovšem její vliv sahal daleko za hranice tohoto území. Přístav Tosaminato se stal důležitým obchodním centrem ve vzájemném ainusko-japonském obchodování.
Mongolská říše(v japonském prostředí zvaná říše Gen) začala od poloviny 13. století podnikat dobyvačné výpravy také východním směrem. Mongolské oddíly dorazily až k ústí řekyAmur, kde se setkaly s etnikemGiljemi, které bychom dnes zřejmě přiřadili keNivchům(Giljakům). O nich zřejmě hovoří staré kroniky, jako o Šukušinech, když popisují výpravy Abe Hirafua. Giljemiové se stali spojenci říše Gen. Jejich spojitost s Ainuy je zřejmě založená na jejich problémech s výbojným kmenemKugi(též Kuj), který je často napadal. Centrum Kugiů se zřejmě nacházelo též u ústí Amuru nebo/a v severní části ostrova Sachalin a má se za to, že to jejich název byl jen jiným pojmenováním pro Ainuy. Každopádně po mongolských výbojích na Sachalin (o síle 1000 plavidel a desetitisíců mužů) přislíbili Kugiové spojenectví s říší Gen.
Mongolové, chystajíce ofenzivu proti japonským ostrovům, požádali Kugie, aby se pustili do stavby válečných plavidel. Výměnou za to nepožadovali po Kugiích daně. Protože však museli odevzdávat téměř veškeré potraviny nově se formující mongolské armádě, vyvrcholila roku 1284 jejich nespokojenost prvním povstáním, které trvalo téměř dva roky a stálo Mongoly 10 000 mužů. Podruhé se postavili na odpor rok po ukončení prvních nepokojů a než byli poraženi mongolskou přesilou, dosáhli výrazných úspěchů, o čemž svědčí i jejich několikanásobná vylodění u pevninských břehů a bojové operace na dolním Amuru. Po jejich porážce byl mezi oběma stranami uzavřen pakt o podrobení se říši Gen.
Klan Ando byl po porážce klanem Nandu vyhnán na ostrov Hokkaidó, kde vytvořil svou vlastní samosprávu. Čilý obchod s Ainuy a mnohé nové technologie v rybolovu vedly k prosperitě, která dovolovala rodinám podřízeným klanu Ando stavět malé pobřežní pevnosti, tzv.date.
V polovině 15. století pak dochází k ozbrojeným výpadům proti japonským osadám pod vedenímKomašajna(též Košamajna), a to až do roku1457(Košamajnova bitva), kdy se zbytek místních Japonců sjednotil a zformoval do protiútoku, během kterého se podařilo zabít jak Komašajna, tak jeho syna. Útoky na japonské osady však neustávaly téměř celé další tři čtvrtě století. Až se roku1515podařilo zavraždit bratryŠojuaKušiho(též Kudžiho), toho času vůdce Ainuů. Ani to nestačilo pro potlačení nepokojů a tak bylo rozhodnuto o návratu japonských osadníků doMacumae(jižní část Hokkaidó).
Roku1648byla rozpoutánaŠakušajnova válka, která původně propukla mezi dvěma znepřátelenými klany Ainuů:Šumu-kuru(„západní lidé“) aMenaši-kuru(„východní lidé“). Menaši-kuru byli loajální vůči japonským okupantům. Během lítých bojů byl ovšem zabit čelní vůdce podřízený přímo náčelníkoviOnibišimu, což způsobilo velké starosti japonské správě. Mezitím (1653) došlo k odvetě, a Menaši-kuru srovnali, za tiché podpory Japonců, se zemí pevnost Šibutjari a zabili jejího velitele Kamokutaina.
O dva roky později silami nabitý Šakušajn opět zaútočil na Menaši-kuru. Po vyrovnaném boji oficiálně hlavy obou znepřátelených klanů, tedy Šakušajn a Onibiši, podepsali příměří, fakticky však konflikt nikdy neskončil. Po deseti letech příprav byl Onibiši zavražděn ve svém domě a i když se jeho sestra pokusila sestavil síly proti Šakušajnovi, byla poražena a zabita. RegionPae, bašta Menaši-kuru, padla do rukou Šumu-kuru.
Šakušajn způsoboval Japoncům vážné škody a v podstatě nebylo v jejich silách jeho postup nikterak zastavit. Při střetech byly síly víceméně vyrovnané, ale Šakušajn přesto dokázal vítězit. To přimělo Japonce vlákat Šakušajna do léčky. Protože ztráty byly na obou stranách obrovské, rozhodli se Japonci uspořádat banket, kde měla být podepsána mírová smlouva mezi oběma stranami. Šakušajn a jeho 14 nejlepších mužů však bylo zajato a následně sťato. Stalo se tak 24. října roku1669.
Následně bylo roku1672podepsáno příměří mezi Japonci (klan Macumae) a neutrálními nebo poraženými kmeny Ainuů, čímž definitivně skončila vleklá válka. V té době už do hry začalo pomalu vstupovatRuské carství, které zásadním způsobem zasahovalo do geopolitického uspořádání na Dálném východě.
Kvůli daňovým reformám v souvislosti s novým japonským územně-daňovým systémem, reformouBašó Ukeoi-Sei, přišli Ainuové o významné oblasti pro rybolov. Redukce takového rázu způsobovaly boj o loviště mezi jednotlivými kmeny, z nichž zřejmě nejkrvavější vzplál mezi kmenyNošappuaSoja, při kterém 2000 bojovníků klanuKiitappu(náležícím k Nošappu) téměř vyvraždilo Soje.
První setkání sRusynebylo nikterak přívětivé. Na ostrovUruppu, jež je součástíKurilských ostrovů, dorazila skupina ruských lovců, která vyvraždila starce Ainuů a páchala násilí na dalších lidech. Když se v roce1771chystali Rusové opět přistát u břehů Uruppu, Ainuové podnikli protiútok, zabili 20 z nich a zbytek se jim podařilo zahnat.
Po dlouhém období útlaků ze strany klanu Macumae, který nerespektoval šógunovy dekrety o Ainu (nechat z Ezóči vládu lidu Ezo) a, s leckdy sadistickým nádechem, terorizoval Ainu (nechal znásilňovat ženy, zabíjet muže, trávit náčelníky), pohár trpělivosti přetekl. Poslední kapkou zřejmě byla vražda náčelníka z ostrova Kunaširi,Jankičiho. Jankičiho bratrMamekirive vzteku nad tou opovážlivostí podnítil vzpouru proti Japoncům. Podařilo se mu zabít několik desítek japonských vojáků, obchodníků i civilistů, než byl přinucen se se svými 314 muži vzdát. Byl bez odkladu popraven a s ním i další jeho spojenci.
O houževnatosti protijaponského odporu svědčí i to, že ještě v roce1794se znovu pokusili kunaširští Ainuové o revoltu, která však byla brzy potlačena.
Po roce1867, spolu sreformami Meidži, byla císařským výnosem nařízena expanze japonských rodin do nově nabytých území a započala tak násilná asimilace Ainů s nově příchozími osadníky v masivním měřítku. Spolu s tímto „pojaponštěním“ bylo Ainům zakázáno praktikovat svůj dosavadní styl života.
V roce1899sice císař vydal ediktKjú Dódžin, jež měl zajistit „pomoc“ a „modernizaci“ Ainuů v oblasti zemědělství, fakticky však sklouzl ještě k hlubší diverzifikaci mezi nimi a Japonci. Během této éry, s masivním nárůstem japonské populace a další kolonizací Hokkaidó, docházelo k prohlubující se diskriminaci Ainuů, která trvá dodnes a představuje nepříjemný sociální problém.
S příchodem dvacátého století, zejména v jeho 2. polovině, se zdá, že Ainuům přece jen začalo blýskat na lepší časy.Čisato Jukiemuse podařilo vydat sbírku básníSvaté verše Ainuů, za podpory zemské vlády na Hokkaidu vzniklaAsociace hokkaidských Ainuůa vyšla poutavá dílaKotanodHokuto Ibašiho,Mladému UtariodJaeko BachelorovéaPláč AinuůodTuzu Kaizawy.
Roku1961byla asociace přejmenována naAsociaci Utariz důvodu negativního povědomí veřejnosti při vyslovení slova Ainu, jako spojení s čímsi podřadným a nečistým. V roce1986, navzdory všem obrodným příznakům znovunalezené národní identity Ainuů, však tehdejší nacionalisticky orientovaný japonský premiérJasuhiro Nakasoneprohlásil, že „Japonsko je jednonárodnostní stát. Zde, mezi lidmi, kteří se nazývají japonskými občany, neexistují žádné národnostní menšiny.“
V roce1997byl vydán nový zákon o původním obyvatelstvu Japonska, který konečně přiznal Ainuům důstojnost a zařadil je a jejich kulturu mezi národní poklady země.
Zatímco současné výzkumy do značné míry vyvrátily názor, že starověký národEmišibyl totožný s národem Ainuů, přesný vztah mezi nimi zůstává nadále sporný.Je jisté, že přinejmenším někteří Emiši hovořiliAinštinoua byli etnicky spřízněni s Ainuy.Emiši však mohli zahrnovat i neainuské skupiny, jež mohou být spojovány buď se skupinami vzdáleně příbuznými s Ainuy (skupiny podobné Ainu), ale tvořící vlastníetnicitu, nebo s ranými mluvčímiJaponsko-rjúkjúskými jazykymimo vlivdvora Jamato.Emiši vykazují zřetelné materiálně kulturní vazby na hokkaidské Ainuy. Na základě jakoby ainskýchtoponymv celé oblastiTóhokudochází k tvrzením, že Emiši, stejně jako Ainuové, byli potomky kmenů zpodžómonského období(asi 340 př. n. l. ─ 700 n. l.) a původně hovořili jazyky příbuznými Ainštině.
Vobdobí Nara(710–794) označoval termín Emiši lidi, kteří žili v oblasti Tóhoku a jejichž životní styl a kultura se výrazně lišily od životního stylu a kultury lidu Jamato. V té době se jednalo o kulturní a politický pojem bez rasového rozlišení.
Od polovinyobdobí Heianbyli Emiši, kteří nespadali pod vládu dvora Jamato, označováni jako severní Emiši. Začalo se jim říkat „Ezo“ (Emiši).První písemnou zmínkuo „Ezo“, o němž se předpokládá, že mohl být Ainu, lze nalézt ve svitcíchSuwa Daimjódžin Ekotoba(Ilustrovaný záznam o svatyni Suwa Daimjódžin) dokončených roku1356. Ainuové skutečně již od 13. století obývali Sachalin, Kurilské ostrovy a severovýchod ostrova Hokkaidó, oblast Tóhoku.
Základem tradičního oděvu Ainuů bylplášťvyráběný z plátna utkanéhorostlinnýchvláken,bavlněné látkyči jiných materiálů.Mužskýplášť je dlouhý po lýtka, vzimníchměsících je navíc doplněn vestou zkožešiny.Ženytradičně nosí pod pláštěm, který je dlouhý až kekotníkům, ještě uzavřený nátělník (mour). Oděvy pro slavnostní příležitosti byly bohatě zdobeny ručnívýšivkouči různýmiaplikacemi, které vytváří geometrické vzory.Ainuové vyráběli své pláště z pláten utkaných z vláken stromů (attuš), jako jsou napříkladjilmy,kopřivčijesencovitých(retarpe), z nichž bylo plátno mnohem světlejší než z ostatních rostlin. Obchodem sJaponcizískávali Ainubavlněné látky, z nichž šili pláště zdobenévýšivkou(čikarkarpe), či velkou aplikací z bílé látky (kaparamip).Ainuové zKurilských ostrovůneměli dostatek materiálu pro výrobu takovýchto oděvů a proto sešívali z kůžímořskýchptáků(alky,albatrosi) kabáty (rapuri),které dobře izolovalyteploa zároveň chránily předdeštěm(díky ptačímu peří).Ainu zeSachalinuzas šili pláště z kůžíryba jiných zvířat (ur).
Během slavnostních příležitostí nosímužisapanupe,čelenkuupletenou zlýka. Tato čelenka je zdobenádřevěnýmifigurkami zvířecích božstev a jinými ornamenty. Muži také tradičně nosímeč(emuš) zpevněný na popruhu přes rameno (emuš at).Ženyse zdobíkovovýmikruhovýmináušnicemi(nikari), vyšívanou čelenkou (matanpuši) a náhrdelníkem ze skleněnýchkorálků(tamasai).
Většina potravin, které Ainu získalilovem, sběrem, čivypěstováním, se tradičně upravovala sušením, uzením či vařením. Jídlo se skladovalo ve skladištích nazývanýchpu. Základním jídlem bylapolévkaohawčirur, připravovaná zvývaru,masaa různých druhůzeleninya divokých rostlin. Existuje mnoho druhůohaw, které se navzájem liší ingrediencemi, napříkladkam ohaw(masovápolévka),pukusa ohaw(polévka sčesnekem hadím–pukusa),pukusakina ohaw(polévka sesasankou) a další. Přílohou byla obvyklesayo, obilná kaše připravovaná například zprosa(munčiro sayo) neboježatky(piyapa sayo). Tradiční strava také zahrnovala například sušenéholososači vařené divoké rostliny a zeleninu –rataškep.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuAinu peoplena anglické Wikipedii.