Frankistické Španělsko

Frankovonebofrankistické Španělsko(španělskyEspaña franquista), takéfrankistická diktatura(dictadura franquista), jsou historická označení pro historické obdobíŠpanělska, kdy se vlády po porážcerepublikyvobčanské válcechopil generálFrancisco Franco,autoritativní politika nejvyšší představitel Španělska od roku1939až do své smrti v roce1975. Oficiální název tehdejšího Španělska bylŠpanělský stát(španělskyEstado Español), formálně ještěŠpanělské království(Reino de España).
Poté, co byla v roce1931vyhlášena veŠpanělsku republika, byl protirepublikánsky smýšlejícíFrancisco Francodegradován na velitele pěšíbrigádya odvelen nejprve do severozápadního Španělska a pak naBaleáry. V republice začala dominovatlevice. Franco se zpět do Španělska vrátil až v roce1934, aby vAsturiipotlačil dělnické povstání, což se mu podařilo nasazenímvojáků cizinecké legieamaurskýchjednotek. Zásah proti dělníkům byl velmi brutální a Franco byl za splnění úkolu povýšen v roce1935na vrchního velitele španělských jednotek vMarokua zanedlouho na šéfagenerálního štábu. Této pozice využil k tomu, aby republikánskou armádu postupně očistil od republikánských důstojníků a podpořil důstojníky smýšlejícímonarchisticky. Poté, co moc v zemi převzalaLidová fronta, byl Franco znovu vypovězen, tentokrát naKanárské ostrovy, kde se stal vojenským velitelem. V roce1936pak Franco stanul v Maroku v čele vojenského povstání proti Lidové frontě a republice. S pomocínacistického Německaafašistické Itáliebylo do konce října1936dopraveno zeseverní Afrikydo republikánského Španělska téměř čtrnáct tisíc legionářů a 269 tun válečného materiálu. Ve Španělsku vypuklaobčanská válka, v níž proti sobě stály na jedné straně vládasocialistů,komunistů,anarchistůa částiliberálůoficiálně podporovanáSSSR,Mexikema na druhé straně pravicoví povstalci (monarchistéanacionalisté) podporovaníItáliíaNěmeckem. Franco po těžkých a krvavých bojích zvítězil a podporovaný armádou,katolickou církvíafalangou, jedinou povolenou politickou stranou, nastolil ve Španělskudiktaturu. V roce1938udělil španělskýkardinálGomar Frankovi titulvůdce Španělska s Boží milostí. Francisco Franco vydal v roce1947Zákon o nástupnictví, čímž ve Španělsku obnovil monarchii a zařídil, aby se po jeho smrti stal králem opět příslušník z rodu španělskýchBourbonů.
Ačkoliv Frankův režim je začasté označován jakofašistický,a zejména ve svých počátcích počítal s podporou fašistů ve Španělsku i zahraničí, významná část badatelů jej považuje zanacionalisticko-konzervativní, případněklerofašistický.Mnohé rysy frankistického uspořádání jsou v rozporu s obecnou charakteristikoutotalitních režimů– frankisté systematicky nebudovali „nového člověka“, i když sám Franco svůj režim krátce po jeho nastolení za totalitní prohlásil. Franco potlačoval veškerou liberální,demokratickouasocialistickouopozici, zakázal svobodnéodborya vytvořil jedinou státem kontrolovanou odborovou organizaci. Potlačoval snahyBaskůaKatalánců, popř.Galicijcůoautonomii(včetně jejich národních jazyků) a tvrdě postupoval proti svým politickým odpůrcům, z nichž většina skončila ve vězení, na popravišti nebo vexilu. Na druhé straně, FrankovoNárodní hnutízapojilo většinu obyvatelstva do svých nejrůznějších organizací. Důraz byl kladen spíše na hierarchické pojetí společnosti, pořádek a stabilitu nežli na konkrétní politické vize.
Ve Frankově režimu hrál důležitou rolikatolicismus, z jehož morálních požadavků přímo vycházely některé státní zákony. A tak byly anuloványobčanské sňatkyz doby předchozího režimu, a lidem byla nabídnuta jediná možnost, jak je obnovit – v katolickém kostele. Nadále tedy byly úředně platné pouze sňatky požehnanékatolickou církví. Ve Frankově režimu neexistovala možnostrozvodu, razantně byly omezenyinterrupceiantikoncepce. Frankistický režim svými zákony isociální politikouprosazoval velmi konzervativní roli ženy ve společnosti – závislá nejprve na otci, následně na manželovi, její místo tu bylo hlavně v rodině, péči o děti. Tato vize byla podporována též oficiální vládní kampaní. Hned po vyhrané občanské válce bylo zrušeno mnoho zákonů, které měnily roli žen ve společnosti liberálním směrem. Ženy se tak opět nemohly stávatsoudkyněmia jejich právní status i finanční situace měla záviset zejména na otci nebo manželovi. Za mimomanželské vztahy mohli být lidé odsouzeni do vězení. Až do 70. let potřebovala žena ke zřízeníbankovního účtusouhlas svého otce nebo manžela. K posunům v těchto záležitostech začalo docházet až ke konci Frankovy vlády ve Španělsku. V roce1954byl přijat zákon, který definoval jakotrestné činypedofilníihomosexuálníchování, a taképrostituci. Aplikace těchto zákonů v praxi nebyla příliš důsledná a dopadala především nachudé lidi.
Režim svémoci zneužívala snažil se prosazovat svouideologiimj.odebíráním dětí rodičům, kteří byli vůči režimu v opozici. Do těchto praktik byli zapojeni i někteří lékaři, kněží ařádové sestry, kteří matkám po porodu sdělovali, že jejich dítě zemřelo. Podle odhadů takto bylo rodičům odebráno a párům loajálním k režimu předáno (ale i prodáno) na 30 až 300 tisíc dětí.
V roce 1940 byl vytvořen „Vertikální odborový svaz", který vycházel zkorporativistickýchideálůPrimo de Rivery. Tento svaz se stal jedinou povolenou odborovou organizací.
Po vypuknutídruhé světové válkyFranco vyhlásil španělskouneutralitu, ale brzy učinil krok směrem k větší angažovanosti a vyhlásil stav „neútočení". Podle některých historikůAdolf Hitler, představitelnacistického Německa, se pokusil Franka přesvědčit, aby španělští vojáci vypomohli zemímOsyv bojích protiSpojencům. Franco to prý odmítl s poukazem na velké ztráty v domácíobčanské válce. Nabídl však Hitlerovi k využití španělské přístavy. Jinítvrdí, že Franco chtěl nacistické Německo vojensky podpořit, ale Hitler o španělskou účast ve válce příliš nestál, protože se obával, že nová fronta by byla Německu spíše na obtíž. Když Hitler později napadlSovětský svaz, vyslalo Španělsko navýchodní frontudobrovolnickou„Modrou divizi“, která tam bojovala na straně nacistického Německa. Za druhé světové války španělštídiplomatév zemích Osy odmítali podlehnout tlaku nacistických a fašistických sil na přijetíantisemitských zákonů. Španělsko si tak uhájilo status útočištěžidovských uprchlíků. V roce1943, když už Německo sláblo, vrátilo se Španělsko do pozice plnéneutrality.
Po skončenídruhé světové válkySpojenci zabránili Španělsku ve vstupu doOSNna základě vazeb tohoto státu na mocnosti Osy. Frankův režim byl považován, jak zeměmivýchodního bloku, tak i mnohýmizápadními zeměmiza pohrobka středoevropského fašismu. V důsledku toho přijala OSN brzy rezoluci odsuzující Frankův režim. Tato rezoluce vyzývala státy k odvolání jejich velvyslanců ze Španělska. PouzePortugalskoa některélatinskoamerické země, např.PerónovaArgentina, odmítly jednat podle této rady.
Tak se frankistický režim dostal domezinárodní izolace, mezi jejíž dopady patřilo rovněž uzavřenífrancouzskéstátní hranice– tento krok nevedl k oslabení režimu, naopak posílil jeho vnitrostátní podporu. Tato izolace byla frankisty vyložena jako moderní pokračováníčerné legendy, mnohými příznivci režimu byla vnímána jako bojŽidůaSvobodných zednářůproti věrnému katolickému Španělsku.
V roce1947poslal argentinský prezident svoji ženuEvituna návštěvu Španělska, kde byla nadšeně přivítána.
Po 2. světové válce bylašpanělská ekonomikav zoufalém stavu, způsobeném nejen válkou, ale také Frankovými ekonomickými experimenty. Přídělový systém na potraviny byl v určité míře využíván až do roku1952. Válka a ekonomická izolace posunovala režim k většíautokracii, což bylo vítáno zejménafalangisty. Základní rysy ekonomiky byly následující: omezení dovozu, ekonomická soběstačnost, státem kontrolovaná výroba avolný trhsezákladními potřebami, státem zakládanýprůmysla budováníinfrastruktury, která byla občanskou válkou značně poničena.
Rostoucí napětí meziSpojenými státyaSovětským svazemv 50. letech vedlo americkou vládu k hledání nových spojenců vEvropě. Francův režim byl od samého vzniku konstituován jako jasněantikomunistický, čímž se stal v očíchUSAspojencem veStudené válce.
Španělský zázrak (Desarrollo), tak je označován ekonomický rozkvět Španělska v letech1959–1973. Toto období je vnímáno jako velký úspěch Frankovy vlády. Během tohoto období výrazně stouplyŠpanělůmvýdělky, což dalo vzniknout mnoha rozvinutým oblastem a položilo základ silnéstřední třídě, která později převzala otěže při budovánídemokracie. Frankův ministr turistikyManuel Fragaotevřel zemi především movitým turistům, což přineslo velké příjmy zturistického ruchu. Současně však pokračovaly procesy protipolitickým vězňůma byla potírána kultura a jazyk ostatních národů Španělska —Katalánců,BaskůčiGalicijců, přestože Franco zGaliciepocházel.
Ropná krizev roce1973vedla k ekonomické stagnaci, a ta k četnýmstávkám.
Francův zhoršující se zdravotní stav vedl k posílení vlivu admirálaLuise Carrera Blanca, ten byl však roku1973zavražděn baskickou teroristickou organizacíETA. Předsedou vlády se stalCarlos Arias Navarro, který se pokusil zavéstreformy, které by tehdejší španělskýpolitický režimposunuly směrem kliberální demokracii. To vedlo ke sporům mezi dvěma frakcemi vestátní správě, mezibunkeristy(pravice, zastánci zachování režimu) aaperturisty, kteří prosazovali přechod k uvolněnějším poměrům.
V roce1960Franco nabídl vládu dědici španělského trůnuJuanu Carlosovi I., který se také po jeho smrti v roce1975stalšpanělským králem. Vdova po FrancoviCarmen Polopak od krále obdržela čestný titul seňora de Meiras. Svého manžela přežila o třináct let a zemřela6. února1988.Maríi del Carmen, dceři zemřelého Franca, propůjčil král titulvévodkyně. María del Carmen se v roce1950vdala zaCristobala Martinéz-Bordiú, markýze z Villaverde, s nímž měla sedm dětí. Jedním z jejich vnuků, a tedy pravnukem generála Franca, je i současnýlegitimistickýpretendentfrancouzskéhotrůnuLudvík Alfons, vévoda z Anjou(dle legitimistů Ludvík XX.).
Celkové hodnocení jeho dlouhé vlády je dodnes nejednoznačné. V roce2006informovalaBBC, že evropský poslanec zaLigu polských rodinMaciej Giertychvyjádřil obdiv Frankovi, který podle něj garantoval udržení tradičních hodnot v Evropě. V dnešní Evropě však převažuje odlišný názor. Mnoho soch a frankistických symbolů bylo odstraněno, včetně velké Frankovy jezdecké sochy v Madridu, kterou nechala levicová vláda odstranit v roce 2005.Evropský parlamentodsoudil frankistický režim deklarací, která obviňuje režim z rozsáhlého porušování lidských práv.
Francisco Franco byl původně pochován spolu se zakladatelem FalangyJosé Antoniem Primo de Riveroupod oltářem v monumentálníbaziliceÚdolí padlých(Valle de los Caídos) poblížEscorialu, která i v dnešní době představuje hlavní symbol „frankismu“. Franco nechal celý komplex zřídit na paměť „padlých naší slavné Křížové výpravy“.Návštěvníci zde často otevřeně používají frankistické symboly a vždy 20. listopadu, na výročí smrti obou vůdců, se Údolí padlých stává poutním místem přívrženců generála Franka. Tato bazilika je funkční katolický chrám, vytesaný do skály.
V roce2018rozhodla španělská socialistická vládaPedra Sánchezeo exhumaci Francových ostatků zbazilikyÚdolí padlých. To se stalo24. října2019, kdy byly ostatky vyzvednuty a přeneseny do rodinné hrobky na madridském předměstí El Pardo. Hlavním vládním argumentem byl nesouhlas s tím, aby byl důstojně pochován na stejném místě jako téměř 34 000 obětí z obou táborůšpanělské občanské války.