Portugalská Indie

Portugalská Indie(portugalskyEstado da Índia, tedy „Stát Indie“) byla souborem především přístavních měst apevnostína pobřeží monzunovéAsieodmysu Dobré nadějena západě až poMoluky,Macaua japonskéNagasaki(formálně nebylo její součástí) na východě. Jednotlivé državy byly buď dobyty anebo získány na základě smlouvy s příslušným domorodým vládcem. Období její existence spadá mezi léta1505–1961, přičemž vedle pobřežních osad se jednalo prakticky pouze o síť námořních tras tyto osady propojující, zatímco ovládané souše bylo minimum. Jejím hlavním městem byl nejprveKóčinnaMalabárském pobřežíIndiea po roce1530pak Goa, tzv.Velha Goa, tj. Stará Goa, a od roku1843Panjim(Panadží) neboli tzv. Nova Goa, tedy Nová Goa naKónkanském pobřežíIndie.
Základy Portugalské Indie byly položeny za působení prvních dvou reprezentantů portugalské Koruny v Asii –Francisca de AlmeidaaAfonsa de Albuquerque(1505–1515). V průběhu 16. století bylo v bojích s celou řadou asijských státních útvarů,Mápilleji(indičtímuslimovéarabského původu) aosmanskými Turkydosaženo jejího rozšíření a stabilizace. Přesto sePortugalcůmnepodařilo nikdy plně prosadit svoji moc v oblastech na východ odMalackého průlivuani ovládnoutRudé moře, kudy až do objevení cesty kolem mysu Dobré naděje (1498) vedla jediná námořní obchodní trasa dodávající orientální zboží na evropské trhy.
Úpadek portugalského asijského impéria započal v ekonomické rovině již v 70. letech 16. století, přičemž politické vyjádření dostal na přelomu 16. a 17. století v souvislosti s pronikáním dalších evropských národů, především pakNizozemců,
doIndického oceánu. Po tvrdých bojích vyplňujících první tři čtvrtiny 17. století, v nichž hrály významnou úlohu i představitelé asijskýchmonarchií, vzala portugalská převaha definitivně za své. V následujícím období se území Portugalské Indie neustále zmenšovalo, až se před polovinou 19. století smrsklo na pouhé tři západoindické enklávy (Goa,Daman a Díu). Ty roku1961pohltila jako relikt minulosti nezávislá Indie.
Když se portugalská armáda v čele se samotným králemJanem I.21. srpna1415zmocnila severomarockého přístavního městaCeuta, byla zahájena mimoevropská expanzePortugalského království, a to jako prvního evropského státu vůbec. Ačkoliv příčiny vedoucí k obsazení Ceuty byly spíše strategického charakteru (město mělo pomoci ke snazší kontrole důležité námořní cesty vedoucíGibraltarským průlivem),pozdější portugalské aktivity byly poháněny spíše ekonomickými a náboženskými motivy. Faktem však zůstává, že počínaje rokem1415byliPortugalcinaafrickém kontinentěmocensky přítomni více než 550 let.
Éra zámořských objevů, jejíž počátek se datuje do přelomu druhého a třetího desetiletí 15. století, je spojena především s třetím synem Jana I. infantemJindřichem Mořeplavcem. Jeho postavení člena královské rodiny a od roku1420protektoraKristova řádumu umožnilo shromáždit velké finanční prostředky, kterých bylo zapotřebí, poněvadž námořní plavby byly až do importu první zásilky černýchotrokůdoPortugalskav roce1441jednoznačně prodělečné. Důvodem byly nejen pusté břehy dnešníZápadní Saharyneumožňující osídlení trvalejšího rázu ani rozvoj obchodu, ale také počáteční úzké sepětí výprav s válečnými ambicemi portugalského dvora vMaroku.
Obrat od vojenského zájmu k hospodářské sféře nastal až po katastrofální porážce portugalského vojska před marockýmTangeremv roce1437, způsobené do značné míry taktickými chybami Jindřicha Mořeplavce.Zájem prince se poté stočil k pátrání po nových zdrojíchzlataastříbra, kterými se v minulosti měřilo bohatství států i jednotlivců. Jindřichův charakter militantního křesťanskéhorytířese však zračí v toužebně vyhlíženém spojenci z afrického vnitrozemí, tzv.knězi Janovi, do jehož mytické říše se mořeplavci snažili proniknout po řekáchSenegal,Gambie,NigeriKongo, aniž ještě tušili, jak je africký kontinent rozlehlý.
V 50. letech 15. století se v Jindřichově mysli zrodil plán na dosažení bájného bohatstvíIndie, především pakkoření. Infant však neměl na mysli dnešní poloostrovPřední Indie, nýbrž tzv. Etiopskou Indii (či První Indii) ležící ve východníAfriceaArábii.Idea navázání kontaktů se skutečnou Indií je dílem až králeAlfonse V.(kolem roku1470)a k dokonalosti ji vypracováním obdivuhodného projektu dovedl jeho synJan II.zvanýDokonalý kníže(Príncipe perfeito) v 80. letech 15. století.Ten se pokoušel nalézt spojení sOrientemjak po souši, tak po moři. Zatímco jeho emisarPêro da Covilhãbyl úspěšný a v letech1488–1489na vlastní oči spatřil bohatá obchodní města Východu, aby nakonec roku1493dorazil doEtiopie(Habeše), jejíž vládce (tzv.neguš, tj. král králů) byl od 2. čtvrtiny 14. století pokládán za kněze Jana,Bartolomeu Diasmusel u ústí jihoafrickéVelrybí řekystočit svou loď zpět doLisabonu.
Efektivní přístup doAsievšak bylo samozřejmě možné zajistit pouze prostřednictvím mořské hladiny, ale do jisté míry nepochopitelná cézura mezi lety1488–1497ponechala konečné rozhodnutí až na Janově nástupciManuelovi I.Ten musel nejprve překonat nechuť členů tzv. obchodní strany na lisabonském dvoře k riskantnímu podniku a požadující koncentraci sil na obchod při březích západní Afriky. Nakonec však přes odpor Královské rady vyslal roku1497na jih malouflotiluv čele sVaskem da Gama.Jeho cíl byl jasný – doplout do Indie.
Příjezd Vasca da Gamy 20. května1498do drobného přístavuKapokate(Kappad) severně od městaKalikat(portugalsky Calecute) na Malabárském pobřeží (v dnešním indickém státěKérala) zahajuje podle indického historika K. M. Panikkara tzv. epochu Vaska da Gama v asijských dějinách. Jedná se o období námořní dominance evropských mocností, které trvalo až do poloviny 20. století.Vasco da Gama byl krátce poté, co spatřil vytoužené pobřeží Indie, přijat panovníkem Kalikatu, tzv.zamorínem(v překladuPán moře), kterého Covilhã označil za nejmocnějšího v politicky roztříštěném pobřežním regionu. Postupoval přitom přesně v intencích instrukcí, které mu uložil král Manuel I.
Při audienci předal orientálnímu vladaři dopis od svého monarchy, ve kterém stálo: „Jakmile se stalo králi Portugalska známé, že vládce Kalikatu je jedním z nejmocnějších panovníků celé Indie a přilehlých oblastí a křesťanského vyznání, dychtil s ním uzavřít smlouvu o přátelství a obchodu, protože by mohl získat koření ... A jestli by JehoVeličenstvodalo povolení pro odeslání koření, on by mohl poslat mnoho zboží ze svéhokrálovství... nebo kdyby tyto věci nepostačovaly ... byl by ochoten poslatpeníze, jak zlato, tak stříbro, pro koupi tohoto koření“.
Jak je z listu patrné, Vasco da Gama se domníval, že zamorín vyznává křesťanskou víru, protože zkrátka nebylmuslimanijudaistaa tehdejšíPortugalcijiné náboženství pravděpodobně ani neznali. Ve skutečnosti se však jednalo ohinduistuponechávajícího za podíl na celních poplatcích volnou ruku v námořním obchodě jednak blízkovýchodním Arabům a jednak tzv.Mápillejům(Móplům; doslovasyn matky,pilla– syn,ma– matka), tj. poindičtělým muslimským obchodníkům arabského původu. Jejich komunita vznikala postupně od 12. století vzájemným poklidným míšením přicházejících arabských kupců a indických žen.
Při takovém stavu věcí zamorín nemohl mít žádné pochopení pro křižácké plány krále Manuela I., jenž s ním počítal jako se spojencem ve svém globálním boji proti muslimům, v tomto případě proti muslimům zPředního Východu. Jeho záměrem bylo obsadit muslimské královstvíFes(Fas) v severním Maroku, s benátskou a johanitskou pomocí vypudit osmanské Turky ze středomořského prostoru, s podporou křesťanské Etiopie a ve skutečnosti neexistujících indických křesťanských států včetně Kalikatu vyvrátitmamlúckou říšis centrem vEgyptěa ztotožňovanou s „velkou prostitutkou“ zeZjevení sv. Jana(Apokalypsy), srovnat se zemí svatá městaislámuMekkuaMedinua nakonec znovu dobýt pro křesťanské náboženstvíJeruzalém. Nakonec portugalský král zamýšlel svoji korunovaci nacísařeOrientu.
Diplomatická jednání vedená Vaskem da Gama skončila fiaskem i kvůli tomu, že portugalský velitel nabídl zamorínovi nesmírně chudé dary, které indický vladař odmítl přijmout s tím, že honosněji by jej obdaroval i „ten nejchudší kupec z Mekky“.Gamův návrat do vlasti v roce1499však byl přesto triumfální, poněvadž již sám fakt, že byla nalezena námořní cesta do Indie, představoval důvod k radosti. Král Manuel I. se záhy nato prohlásil „Pánemconquisty(dobývání), mořeplavby a obchodu s Etiopií (myšlena východní Afrika), Arábií,Persiía Indií“, kteréžto honosné oslovení zůstalo součástí titulatury portugalských králů až do zániku monarchie v roce1910. Vzhledem k tomu, že Manuel očekával brzké přijetí titulu císař Orientu, nenechal se titulovatkrálem Indií. Tím by totiž popřel právní suverenitu asijských panovníků, což by jeho císařské ambice ve smyslukrále králůnegovalo.
V roce1500Manuel I. vyslal do asijských vod mohutné loďstvo vedenéPedrem Álvaresem Cabralem, který měl přesvědčit zamorína ke spolupráci a přimět jej ke společnému postupu proti muslimským obchodníkům z Předního Východu. Ti tehdy ovládali velkou část obchodu vIndickém oceánu. V dusné atmosféře kalikatského přístavu však Portugalci navzdory hodnotnějším darům nabídnutým místnímurádžovineuspěli, při střetu s místním obyvatelstvem byla vyrabována jejichfaktoriea Cabral nechal v odvetu po dva dny ostřelovat město z lodníchděl. Od té doby se stal Kalikat na téměř 100 let nejzatvrzelejším portugalským oponentem vArabském moři. Portugalci se proti němu opřeli o jeho dávné soupeře z Malabárského pobřeží – rádži přístavůKóčin(portugalsky Cochim),Kananor(portugalsky Cananor) aKóllam(portugalsky Coulão). Především Kóčín vystupoval v následujícím období jako nejvěrnější spojenec vzdáleného portugalského monarchy v celé Indii, ačkoliv jeho město portugalské síly nikdy neobsadily násilím.
Cabralova expedice přivezla roku1501do Lisabonu zprávu o tom, že žádný vládce z Malabarského pobřeží ani dalších částí západní Indie neníkřesťan. Proto se král Manuel I. rozhodl vystrojit těžce vyzbrojenouflotilu, jejíž velení svěřil osvědčenému Vaskovi da Gama s titulem „admirála Indického oceánu“. Jeho úkolem bylo zlikvidovat muslimskou převahu v asijských vodách a současně ztrestat zamorína za jeho neochotu podílet se na protimuslimském tažení. Do Indického oceánu se tak zeStředomořípřenášel staletý křesťansko-muslimský konflikt. Portugalci totiž nebyli schopni vstoupit do asijského tržního prostoru jako konkurenceschopný partner, ale toužili se zmocnitmonopoluna obchod s orientálními produkty, a proto muselo ke střetu nevyhnutelně dojít.
První bitva se odehrála ještě před Gamovým druhým příjezdem do Arabského moře. Galicijský velitel naturalizovaný v PortugalskuJoão da Nova, po němž se nazývá ostrůvekJuan da NovavMosambickém průlivu, totiž musel roku1502čelit kalikatskému námořnímu útoku před Kananorem, který však díky použití řadové formace a artilerii útok odrazil. Vybojoval tak první bitvu moderního věku, neboť řadová formace se od té doby běžně uplatňovala v námořních konfliktech až do2. světové války.Současně se zcela zřetelně ukázala evropská technologická převaha jak v konstrukci lodí, tak vdělostřelectvu, které muslimská plavidla většinou ani neunesla.
Vasco da Gama se pokoušel donutit zamorína prostřednictvím nátlaku k vypovězení veškerých blízkovýchodních muslimských obchodníků z města, na což on pochopitelně nemohl přistoupit, poněvadž jeho hlavní příjmy plynuly právě z moře a ze spolupráce s kupci muslimského vyznání. Gama proto nařídil ostřelovat Kalikat z děl a poté odplul do přátelského Kóčínu, kde vybudoval trvalou faktorii, jejíž existence zaručovala Portugalcům dostatečnou obchodní výměnu, zejména pak zisk malabarskéhopepřeazázvoru. S cílem zajistit si exkluzivní monopol na veškeré orientální zboží a zamezit aktivitám muslimských kupců na tzv. levantské trase vedoucíRudým mořemdoAlexandrieaKáhirypak od roku 1502 v Arabském moři v okolí průlivuBab-al-Mandabpatrolovala válečná eskadra.
Portugalská snaha o zabezpečení pozic v Indii se zvyšovala, byť král Manuel I. upřednostňoval svoji vizi celosvětovékřížové výpravya tamější državy považoval za pouhé budování předpolí k finálnímu útoku na mamlúcký Egypt.Roku1503vystavěli bratranciFrancisco, který příštího roku zahynul při návratu do vlasti v rozbouřených vodách Indického oceánu, aAfonso de Albuquerquev Kóčínu první portugalskou tvrz v Orientu, třebaže prozatím pouze z palmového dřeva. Když pak v průběhu roku1504neohroženýDuarte Pacheco Pereirav čtyřměsíčních bojích o říční brodCambalamnavzdory značné početní nevýhodě uhájil město před zuřivými zamorínovými útoky, mohl král Manuel I. nadále snít svůj sen.
Obrovská vzdálenost dělící Portugalsko od Indie a s tím související obtížná komunikace (plavba tam a zpět trvala dohromady asi jeden a půl roku) donutila portugalský dvůr k reorganizaci správy asijských držav. Zatímco dosud disponoval nejvyššími pravomocemi velitel flotily, která se právě nalézala u indických břehů, od roku1505měl portugalskou Korunu napříště reprezentovatindický guvernér. V případě, že pocházel z řad vyššíšlechty(tzv. grandi), měl nosit titulmístokrále(vicekrále).Toto je skutečný vznik útvaru nazývanéhoEstado da Índia(Indický stát), jehož centrum se až do roku1530nalézalo v Kóčínu, této „perle Arabského moře“, byť sídloguvernérabylo záhy přemístěno doGoy.
Prvním místokrálem byl panovníkem jmenovánFrancisco de Almeida(1505–1509), který své funkční období zahájil energicky. Nejprve donutilsultánysvahilských městKilwa,MombasaaMosambikna stejnojmenném ostrově u východoafrického pobřeží uznat portugalského krále jako svého suveréna (1505–1507), což bylo nesmírně důležité z hlediska zajištění bezpečnosti námořní trasy spojující Lisabon s Indií (tzv.Carreira da Índia). Východoafrické břehy totiž nabízely zásoby čerstvé pitné vody a bezpečné přístavy. Poté se již musel začít zabývat narůstajícím nebezpečím ze strany egyptskýchMamlúků, které hrozilo úplnou likvidací portugalského panství v Indickém oceánu.
Mamlúcký sultán Egyptaal-Afšar Kánsúh al-Gaurípožadoval v roce 1504 napapežiJuliovi II.stažení portugalských sil z Asie, přičemž v případě odmítavého postoje hrozil likvidací křesťanských svatých míst vPalestině. Neustálé snižování příjmů z celních poplatků za průchod velbloudíchkaravans orientálními artikly v důsledku portugalského obchodu po trase vedoucí okolo nejjižnějšího cípu Afriky jej nutilo jednat. Stejně tak musel zasáhnout i z toho důvodu, že portugalský vliv dosáhl v letech1505–1507už i na strategicky položené ostrovyCejlonaMaledivy, které objevil místokrálův syn a zároveň vykonavatel všech jeho příkazůLourenço de Almeidapři svých výpravách proti nelegálně obchodujícím muslimským lodím, již se plavbou skrze spleť maledivských ostrůvků vyhýbaly Portugalci střeženému Malabarskému pobřeží. O společný postup s mamlúckým sultánem projevili zájem sultán zKambájev dnešním indickém státěGudžaráta kalikatský zamorín, s jehož pomocí přitom původně počítal král Manuel I.
Mohutné multikontinentální loďstvo, budované s pomocí osmanských dodávek stavebního dříví a benátských stavitelů v Suezu, představovalo reprezentanta starého systému snažícího se čelit nastupující světové velmoci.O tom, jak zoufalá se tehdy jevila stávající situace těm, kteří doposud bohatli z rudomořského obchodu, dostatečně vypovídají benátské úvahy o prokopánísuezského kanálu.Šíitský perskýšáhIsmá‘íl I.se odmítl v nadcházejícím střetnutí mezi sunnitskými monarchiemi a Portugalci angažovat na straněEvropanů, v což král Manuel doufal, a ti tak byli nuceni s muslimskou přesilou bojovat osamoceně. V první námořní bitvě s kalikatskými plavidly před Kananorem v roce1506však díky včasnému varování boloňského cestovateleLudovica di Varthemaa v čele s Lourençem de Almeida uspěli a definitivně si tak zajistili převahu na Malabarském pobřeží.
Nicméně záhy se situace obrátila. Egyptsko-gudžarátská flotila roku1508překvapila portugalského vítěze od Kananoru v přístavuChaul, kde Lourenço v těžkém boji přišel o život. Navzdory tomu je vzhledem k nepatrným portugalským ztrátám opodstatněné hodnotit výsledek bitvy jako nerozhodný. Místokrál Francisco de Almeida poté, co obdržel zprávu o smrti syna, odmítl složit úřad do rukou právě připluvšího Afonsa de Albuquerque, dokud se muslimům nepomstí. Prohlásil tehdy, že „ten, kdo snědl kuřátko, musí sníst také kohouta, nebo za něj zaplatit“. Vzpurného Albuquerquea před zahájením trestné expedice nechal uvěznit (1508) a poté 3. února1509rozprášil díky silnému dělostřelectvu koaliční loďstvo poblíž ostrovaDíuv Gudžarátu.
Bitva u Díu, nejslavnější vítězství portugalských zbraní v Orientu vůbec, představovala výrazný zlom v procesu portugalského etablování v Indickém oceánu. Od té doby již nebylo třeba obávat se egyptské hrozby a cesta k další expanzi za Afonsa de Albuquerque byla otevřena. Sám mamlúcký Egypt, kterému johanitské námořní vítězství roku1510u Laiazza poblíž severního pobřežíKypruzabránilo v realizaci další výpravy do Arabského moře, podlehl roku1517palnými zbraněmi vybavenému osmanskému vojsku a jeho tajný spojenec zBenátekmusel zase čelit nepřátelské koalici ve forměligy z Cambrais, která ohrožovala samotné srdce republiky. Tradiční obchodní trasa spojující asijské trhy s Předním Východem a vedoucí Rudým mořem byla takřka přerušena, byť ne zcela a jen asi na 50 let.
Portugalská dominance v indooceánské oblasti na západ odMalackého průlivupřetrvala prakticky v neztenčené míře až do přelomu druhého a třetího desetiletí 17. století. Bylo to umožněno rozhodností Francisca de Almeida, který kladl eminentní důraz naloďstvo, přestože nezanedbával ani výstavbu silných pevností (např. roku1505nechal přebudovat dřevěnou tvrz v Kóčínu na kamennou a v letech1507–1508nařídil výstavbu pevnosti v Kananoru). Jeho přesvědčení přiléhavě ilustruje jeho výrok určený králi Manuelovi I.: „Po celou dobu, kdy budete mocný na moři, bude Indie Vaše, ale ztratíte-li tuto svou moc, žádná pevnost na pobřeží Vám nepomůže“.
Opačný názor zastával Afonso de Albuquerque (1509–1515), který se ujal úřadu indického guvernéra po Almeidově abdikaci po bitvě u Díu roku1509. Jako jeden z prvních admirálů v dějinách pochopil, že „žádná nadvláda založená jen na námořnictvu se nemůže udržet“,a přesně v intencích toho také jednal. Ještě před převzetím funkce guvernéra vypracoval společně s králem Manuelem I. a jeho rádci plán, který později na základě vlastní analýzy dále upravil. Podle něho se Portugalci měli zmocnit několika strategicky výhodně položených přístavů, z nichž by mohli snadno kontrolovat veškerou námořní plavbu v Indickém oceánu. Uvědomoval si totiž, že bez těchto opěrných bodů nebude nikdy možné účinně zablokovat obchodní tepnu procházející úžinou Bab el-Mandeb do Rudého moře.
Úhelnými kamenyportugalské říšev Asii se měly stát dnesjemenskýostrovSokotra, městaAdenna jihozápaděArabského poloostrova,Malakka(port. Malaca, dnes Melaka) naMalajském poloostrověa perský přístavHormuz(portugalsky Ormuz) na ostrůvku Gerum vHormuzském průlivu.Jestliže Afonso de Albuquerque roku1507spolu sTristãem da Cunha, po kterém se jmenuje jím objevené souostrovíTristan da Cunhav jižnímAtlantiku(1506), pevnost na Sokotře ve shodě s královskými nařízeními skutečně vystavěl, tak následně se navzdory nim rozhodl postupovat odlišně.
Ačkoliv měl ze Sokotry zamířit do Indie, místo toho nasměroval svéplachetnicekHormuzu. Během plavby „strašný“ Albuquerque vydrancoval arabská přístavní střediskaQuarryat(port. Curiate),Maskat(port. Mascate) aHaur Fakkan(Chór Fakkán, port. Orfação) a koncem roku 1507 si podmanil zmiňovaný důležitý perský námořní a obchodní uzel, skrze něhož bylo orientální zboží transportováno přes Basru a Bagdád až do Aleppa, Damašku a Bejrútu. Již počátkem příštího roku jej však musel po dezerci většiny svých kapitánů, kteří z vlastního rozhodnutí odpluli do Indie, vyklidit a přelom roku 1508 a1509strávil v kóčínském vězení, kam jej uvrhl Francisco de Almeida.
Když mu pak místokrál uvolnil místo (1509), prokázal Albuquerque pozoruhodné porozumění asijské realitě, stejně jako vynikající strategické myšlení. Po tragickém vyústění útoku na Kalikat z počátku roku1510, který na příkaz krále Manuela I. vedlmaršálFernando Coutinhos cílem město vymazat z povrchu zemského, přišel indický guvernér se záměrem obsadit kónkanský přístav Goa spadající pod vládu sultána státuBídžápur. Navzdory tradičnímu podání nepříliš obchodně významné město leží takřka přesně uprostřed západoindického pobřeží, což mu dodává vysokého významu právě z hlediska námořní plavby.Údajně Albuquerqueovi jeho dobytí navrhl spojenecký hindskýkorzárTimoja, ale nezdá se příliš pravděpodobné, že by to hrálo rozhodující roli.
Na den sv. Kateřiny 25. listopadu 1510 Afonso de Albuquerque na druhý pokus Gou opanoval a město záhy učinil svým sídlem. Postupem času se stalo téměř zosobněním portugalského panství v Orientu, byť bylo zřejmě obsazeno bez vědomí Koruny a tudíž vlastně nelegálně, takže ještě v roce1542se uvažovalo o jeho vyklizení.Po tomto triumfu zamířil Albuquerque dále na východ, kde zamýšlel podřídit portugalské vládě bohaté městoMalakka, známé jako „GibraltarVýchodu“, které fungovalo jako hlavní překladiště zboží mezi Persií, Indií,MolukamiaČínou. To se mu 24. srpna1511opět na druhý pokus podařilo a nad přístavem se již zanedlouho tyčila mohutná tvrzA Famosa(Slavná, Proslulá).
Malakka se stala nástupištěm k další portugalské penetraci na východ, stejně jako místem, odkud byly navázány kontakty s regionálními mocnostmi.António Miranda de AzevedoaDuarte Coelhovedli v roce1511diplomatické poselstvo doSiamua smlouvy zejména obchodního charakteru byly uzavřeny i s vládci barmánských státůArakanaPegu, stejně jako s javánskými a sumatránskými monarchiemi. Roku1512stanulFrancisco Serrãona Molukách, bájnýchostrovech koření, a v roce1513seJorge Álvaresna palubě čínské džunky objevil u ostrůvkuLin-ťin(Tamau) v ústíPerlové řekynedalekoKantonu(dnešníGhangzhou). Roku1522seCristóvão Mendonçazřejmě dotkl australských břehů.
Problém však přes vysokou aktivitu hlídkujících portugalských válečných eskader nadále představovala nedostatečná kontrola průlivu Bab el-Mandeb. Ostrov Sokotra byl pro značnou vzdálenost od úžiny jako základna obtížně využitelný, a proto byl roku1511–1512opuštěn. Afonso de Albuquerque se jej pokusil nahradit podrobením obchodního střediska Aden (1513), jehož dobytí mu uložil již před několika lety Manuel I., ale velký válečník se před jeho hradbami dočkal „jednoho z mála neúspěchů, jichž se musel dožít“.Ztroskotal i jeho plán rozšířit trvalý portugalský vliv do Rudého moře (1513), takže tento region zůstal trvalým bolavým místem portugalského impéria v Asii, kudy neustále odtékala alespoň malá část orientální produkce koření na egyptská tržiště.
Když se ani po sérii jednání nepodařilo přes společný zájem utvořit koalici s perským šáhem namířenou proti osmanským Turkům, zůstalo vedle uzavření přátelské dohody s kalikatským zamorínem (1513), jejíž platnost musela mít při vzájemných rozporech nutně pouze dočasný charakter, jediným úspěchem konce Albuquerqueova působení obsazení sultanátu Hormuz (1515), skutečného klíče kPerskému zálivu, ze kterého se stal portugalský protektorát. Jeho záborem Albuquerque dosáhl zisku tří ze čtyř opěrných bodů, jejichž držbu označil za nezbytnou pro přežití Portugalské Indie (Goa, Malakka, Hormuz a Aden). Jeho prohlášení, že ji uhájí jen se čtyřmi pevnostmi a 3000 muži, tak již na samém počátku její existence utrpěla trhlinu. Kromě toho 3000 vojáků se portugalskému guvernérovi podařilo shromáždit jen jednou v celé čtyřsetpadesátileté historiiEstado da Índia.
Závěr Albuquerqueovy vlády se nesl v duchu závistivých kroků a dvorských intrik jeho nepřátel v Lisabonu, zejména Dioga Loba, barona z Alvita, které roku1515vedly ke guvernérově odvolání z funkce. Zlomený a vyčerpaný muž krátce nato zemřel před goánským přístavem. Svůj poslední dopis králi Manuelovi I. do Lisabonu zakončil větou: „Nezavděčil jsem se králi, protože jsem chtěl dobře vycházet s lidmi, ani lidem, protože jsem byl věrný králi“. S jeho smrtí odešla největší postava portugalské koloniální éry v Asii, zosobnění ctnostného a čestného guvernéra, skutečnýNapoleon Indie.
Navzdory neslavnému konci guvernéra Afonsa de Albuquerque zůstala jím vytvořená struktura Portugalské Indie takřka neporušena až do 20. let 17. století. Portugalská moc byla naopak ještě rozšířena, a to jak v Přední Indii či ve východní Africe, tak naDálném východěa na Cejlonu, který Albuquerque do značné míry opomíjel. Prosazování portugalského vlivu však nebylo snadné, a to hned z několika důvodů. Jednak se portugalský národ musel, stejně jako např.Švédovév době svého velmocenského postavení v 17. století, potýkat s velice nízkým počtem obyvatel (podle sčítání obyvatel v letech1527–1532mělo Portugalsko v první polovině 16. století jen zhruba 1 250 000 lidí) a jednak se králi nedostávalo dostatečného množství finančních prostředků, protože domácí řemeslná výroba v důsledku importu luxusního i spotřebního zboží za zisky z orientálního obchodu stagnovala a vydobyté postavení na světových mořích bylo také třeba udržet, což bylo nesmírně nákladné. Kromě toho Portugalci čelili celé řadě asijských soupeřů snažících se uchovat si své dosavadní pozice.
Podle římské poučky „Rozděl a panuj“ (Divide et impera) však dokázali umně využít rozporů panujících mezi domorodými vládci po celé Asii, což jim v konečném důsledku významně usnadnilo jejich postup. Na Malabarském pobřeží tak podpořili Kóčín proti Kalikatu, ve východní Africe se postavili za sultánaMalindiproti jeho konkurentovi z Mombasy, na Cejlonu hájili zájmy královstvíKóttéproti královstvíSítávaka, v moluckém archipelagu se spojili se sultánem ostrovaTernatesoupeřícím s vládcem sousedního ostrovaTidorea vIndonésiitěžili z rozporů mezi muslimskýmimonarchiemiJohore(Džohore, na Malajském poloostrově) aAceh(Atjeh, naJávě). V neposlední řadě usilovali o spojenectví s šíitskouPersiíproti sunnitským osmanským Turkům. Kromě toho se Portugalci opírali o hinduistické (např. jihoindickýVidžajanagar), buddhistické nebo šintoistické státy, které se nezřídka nalézaly v nelehké situaci vůči expandujícímu islámu.
Jedněmi z mála, kteří se portugalské rozpínavosti i obchodnímu monopolu, rozšířenému od Albuquerqueovy éry z pouhé euroasijské výměny i na výnosnější vnitroasijský obchod a vyjádřenému systémem tzv.cartazů(jakési námořní průkazy či pasy opravňující soukromé kupce k působení v oblasti portugalské dominance), postavili na moři, byli především již zmiňovaní Mápillejové (Móplové). Dále se jednalo o obchodníky z Gudžarátu, kterým Portugalci zamezili v plavbách do Malakky, takže se přeorientovali na rudomořskou oblast, a opirátyze západoindického pobřežíKanará, které se rozkládá mezi Malabarským pobřežím na jihu aKónkanským pobřežímna severu. Narušení dosud výsostné obchodní domény Mápillejů po portugalském etablování se v cejlonskéKolamběa v maledivskémMalé(1518) vedlo mápillejské vůdceMamaleho Marakkaraz Kananoru aPateho Marakkaraz Kóčínu k odvetné akci, jejímž výsledkem byla likvidace portugalských opěrných bodů jak na Maledivách (1521), tak na Cejlonu (1524).
Ve stejné době se Portugalci potýkali s asijskou rezistencí i naSumatře, kde byli nuceni opustit pevnostPasai(1523), vČíně, která se jim roku1522prakticky až do ziskuMacaaroku1557oficiálně uzavřela, v perském Hormuzu (1521–1522) i jinde. Problémy umocňoval rostoucí objem soukromého obchodu realizovaného tzv.casados(portugalští kolonisté, kteří se v Asii trvale usadili a oženili), který způsoboval snižování příjmů Koruny, rozmáhající sekorupcea pokračující dezerce portugalských vojáků, kterým stát nebyl schopen zajistit pravidelný plat. V tomto kontextu není překvapivé, že králJan III.opustil křižácké projekty svého otce Manuela I. K řešení krizové situace byl roku1524s titulem místokrále vyslán do Asie osvědčený Vasco da Gama, avšak smrt jej zastihla již v prosinci téhož roku v Kóčínu, kde bylo jeho tělo uloženo až do jeho slavnostního převozu do Lisabonu v roce1538.
Na jeho místo nicméně nastoupil schopný guvernérHenrique de Meneses(1524–1526), který stabilizoval situaci a roku1525v čele největšího loďstva, jaké kdy Portugalci v Indii shromáždili (čítalo přes 120 plavidel), rozdrtil v námořní bitvě uPonnaniflotilu zamorína, jenž tehdy proti Portugalcům vystoupil poprvé od roku1513. Následně nechal Meneses rozbořit kalikatskou pevnost vystavěnou na příkaz Albuquerquea, poněvadž její údržba se do budoucna jevila jako příliš nákladná.Ještě roku1525se pak jeho mužům podařilo zasadit těžkou ránu Mápillejům, když dopadli a popravili jejich vůdce Mamaleho Marakkara. Boj s jeho příbuznými a stoupenci však ještě zdaleka nebyl rozhodnut. Portugalskou výhodou byl ale fakt, že většina asijských států orientovala své zájmy do vnitrozemí, takže Mápillejové byli na moři odkázáni prakticky jen sami na sebe.
ZaNuna da Cunha(1529–1538), nejdéle vládnoucího indického guvernéra v celé čtyřsetpadesátileté historiiEstado da Índia, se Portugalcům podařilo dostat pod kontrolu přístavy dosud nepoddajnéhosultanátuKambája v Gudžarátu. Ten neustálými obchodními kontakty s rudomořským regionem představoval pro portugalské panství velkou hrozbu, zvláště když existovalo nebezpečí tureckého zásahu v jeho prospěch. Cunha se roku1533zmocnil přístavního střediskaBassein(port. Baçaim) a v roce1534si na kambájském sultánovi, tísněnémMughaly, vymohl odstoupení strategicky mimořádně významného ostrova Díu (od roku1535chráněného mohutnou pevností) a pobřežního pruhu odDamanu(fakticky podrobeno až roku1559) poBombaj, kteréžto území se stalo základem pro tzv.Severní provincii. Tzv.Jižní provinciezahrnovala zhruba oblast Malabarského pobřeží.
Osmanská říšese na výrazné omezení obchodní autonomie svého asijského partnera, jehož lodě byly po roce 1534 donuceny platit poplatky ve výši 5% v portugalskécelniciv Díu, rozhodla energicky reagovat. Její flotila však byla v roce1538přes gudžarátskou spolupráci po heroickém odporu posádky citadely v Díu odražena a nucena opustit indooceánský prostor.Tam se vrátila až ve druhé polovině 16. století, kdy v letech1585–1587a1588–1589ohrožovala východoafrické pobřeží v okolí Mombasy. Ovládnutí muslimských svatých měst Mekky a Mediny aIráku(1517–1534) ve válkách s Persií, stejně jako Adenu (1538, def.1548) aBasry(1546), však Osmanské říši uchovalo přístup k Rudému moři i Perskému zálivu. To díky pokračující hospodářské spolupráci s gudžarátskými kupci a nově i se sumatránským sultanátemAčeh(Atjeh), exportujícím zejména pepř, umožnilo od přelomu 30. a 40. let 16. století oživení staré levantské trasy s cílem v egyptských, syrských a libanonských přístavech (Alexandrie, Káhira,DamašekaBejrút).
Koncem 30. let 16. století vyvrcholily střety mezi portugalskými silami a mápillejskými „piráty“ (nazýváni tak portugalskými úřady, protože odmítali akceptovat jimi vydávané námořní pasy zvanécartazes), které se odehrávaly především vMannárském zálivua v blízkostiKoromandelského pobřeží, tj. v jižní a jihovýchodní Indii blízko severních a západních břehů Cejlonu, jehožskořiceaperlypředstavovaly pro obě strany velké lákadlo. V roce1538podlehly mápillejské lodě portugalské eskadře v bitvě uVedalaia roku1539utrpěly další porážku uNegomba, takže hvězda klanu Marakkarů na několik desetiletí vyhasla spolu s životyKunjalihoaPateho Marakkara, kteří byli zajati a zemřeli na popravišti.
Jejich patronem byl od roku1525, kdy znovu vypověděl nepřátelství Portugalcům, kalikatský zamorín. Rostoucí politické ambice Mápillejů však stály u zrodu prvních vzájemných neshod s hinduistickým panovníkem, který se tak neváhal v případě potřeby opřít o portugalské síly. Prvním projevem pozvolna se prohlubujícího antagonismu bylo odstoupení vynikajícího přístavuChaléguvernérovi Nunovi da Cunha, který v něm nechal v letech1531–1532vystavět pevnost. Ta díky své skvělé poloze nedaleko Kalikatu záhy začala hrát roli „kosti v hrdle islámu“, podobně jakoRhodosve Středomoří.Následná zamorínova urputná snaha získat Chalé zpět vedla k několika neúspěšným válkám s Portugalci, které byly ukončeny mírem teprve roku1555.
Oslabit portugalskou moc se nepodařilo ani gudžarátskému vojsku, které roku1546s mápillejskou pomocí podruhé obléhalo Díu. Město bylo zachráněno guvernérem a od roku1547pak místokrálemJoãem de Castro(1545–1548). Ten se proslavil tím, že za finance získané od radních Goy na rekonstrukci poničené pevnosti v Díu ručil vlastními vousy, poněvadž již rozkládající se tělo jeho syna (padl v bojích o Díu) k tomu nebylo možné využít. Teprve koalice Osmanské říše, sumatránského sultanátu Aceh (Atjeh), muslimských dakšinských (dekkanských) sultanátůAhmadnagaraBídžápur, javánského sultanátuJaparáa zamorína z Kalikatu (1568–1571), povzbuzená likvidační porážkou vidžajanagarské armády v bitvě uTálikóty(1565) od zmiňovaných sultanátů zDakšinské (Dekkanské) plošiny, dokázala portugalskému hegemonovi způsobit první územní ztráty v podobě tvrze v Chalé (1571), kterou obsadil zamorín. Podobná spolupráce však byla vzhledem k přílišné nesvornosti asijských partnerů málo vídaným jevem.Větším nezdarům, jako např. pádu v průběhu 16. století zejména vojsky Acehu mnohokrát obležené Malakky, zabránil jeden z posledních významných místokrálů Portugalské IndieLuís de Ataíde(1568–1571).
Navzdory těžkým porážkám v letech1538–1539se Mápillejům v průběhu 2. poloviny 16. století podařilo opět získat pevné pozice v Indickém oceánu, zejména na Malabarském pobřeží a znovu se začali vměšovat do vývoje na Cejlonu, kde podporovali portugalské soupeře, jmenovitě sinhálské království Sítávaka a tamilské královstvíJápané(Jaffna). V roce1599byl však jejich vliv v důsledku vojenské spolupráce portugalského guvernéra a kalikatského zamorína rozhodujícím způsobem oslaben. Byl tak dovršen totální obrat aliancí oproti počátku 16. století, díky kterému se Portugalcům konečně podařilo prosadit svoji převahu ve vodách při pobřeží jižní Indie a Cejlonu. Současně ale v té době již definitivně rezignovali na pokusy o blokádu Rudého moře (od1569).
Portugalská říše, založená na rozvíjení obchodu (obchodoval prakticky každý) a na často velmi úspěšné spolupráci Koruny a kříže, tedyevangelizaci, mezitím dosáhla gigantických rozměrů. Rozkládala se totiž od pobřežíBrazíliena západě až po Moluky na východě. V roce1557pronajal čínský císař Portugalcům za pomoc v boji s japonskými piráty přístav Macau a vzhledem k jeho zákazu přímého obchodu sJaponskem(od1549–1550), kde se první portugalští námořníci objevili kolem roku1542–1543, zprostředkovávaly obchodní výměnu mezi oběma dálněvýchodními státy portugalskékaraky. Trasa mezi Macaem aNagasaki, po níž se v letech1549–1639přepravovalo čínskéhedvábía zlato či japonské stříbro aměď, se stala pravidelným zdrojem příjmů pro soukromníky i Korunu, které byly jedny z nejvyšších v celé portugalské Asii. Po této trase se do Japonska dostaly i evropské palné zbraně, které do značné míry přispěly ke sjednocení země, neboť k nim měla přístup jen část japonské společnosti. To se v konečném důsledku obrátilo proti Portugalcům, kteří byli ostrovní říši nakonec nuceni opustit (1638–1639).
Portugalské impérium v Asii je s jistými výhradami možné připodobnit ke starověkéthalasokracii, tedy nadvládě nad vodními plochami, zatímco územní expanze se úspěšně uskutečňovala jen na několika místech a ještě v omezené míře.Vedle okolí Goy, které bylo podmaněno v roce1543(tzv.Velhas Conquistas), a tzv.Severní provincies centrem v Basseinu se jedná o Cejlon a východní Afriku v povodí řekyZambezi. Růst portugalského vlivu na Cejlonu po obnovení pevnosti vKolamběroku1554vedl až k absorpci tamějšího království Kótté (1580), po kterém se portugalský panovník prohlásil cejlonským králem (1597), likvidaci konkurenčních království – sinhálské Sítávaky (1594) a tamilského Jápané (Jaffna) (1619–1621), a faktickému ovládnutí rozlehlých oblastí na severu, západě a jihu ostrova. Pokus portugalské administrativy, která dokonce na přelomu 16. a 17. století uvažovala o přenesení centra Portugalské Indie z Goy právě na Cejlon, o úplné podřízení této „perly Indického oceánu“ podmaněním horského královstvíKandyvšak vzal za své v bitvě uRandeniwelynedalekoVellavaye(1630).
Pronikání do údolí řeky Zambezi bylo zahájeno ve 30. letech 16. století jako důsledek muslimy provedeného záměrného odklonu obchodní cesty z vnitrozemské říšeMonomotapa(Mwene Mutapa), jež dosud ústila vSofale, právě do povodí Zambezi, tedy tzv.Zambézie(dnes se jedná o jednu z mosambických provincií).Portugalskými středisky v regionu se staly pevnostiSena(1531) aTete(1535), ve kterých se soustřeďoval obchod se zlatem aslonovinou. Ten navzdory tomu, že černí otroci jako hlavní obchodní artikl převážili až v polovině 18. století a že toužebně očekávané stříbrné doly vChicova(Chicoa) nebyly nikdy nalezeny, zajišťoval poměrně vysoké zisky. Proto se zejména po neúspěšných vojenských pokusech směřujících do nitraMosambiku(1569–1576), které měly ovládnout tamější doly na zlato, podél Zambezi postupně utvořilo specifické poloautonomní a zemědělsky soběstačné odsídlení, tzv.prazos, které Koruna formálně uznala a podřídila své autoritě roku1625. Následovalo udělení jednotlivých územních celků vlénona „tři životy“ (tj. tři generace, odtudprazo, port. lhůta) některému z místních kolonistů. Navzdory úsilí portugalské Koruny vázat převzetí úděluprazeiremna sňatek s bílou ženou bělošský element v regionu již během několika desítek let ustoupil nevyhnutelné afrikanizaci.
V souvislosti s marným úsilím o uzavření Rudého moře muslimskému obchodu tudy od přelomu 30. a 40. let 16. století procházel stále větší objem orientálního zboží, jako např. pepře zeSumatry,hřebíčkuz Moluk nebomuškátového ořechuze souostrovíBanda. Koncem 16. století přepravovali Portugalci po tzv.Carreira da Índiakolemmysu Dobré nadějedoEvropyv důsledku aktivit plavidel z Acehu a Gudžarátu jen 1/10 celkového produkce koření z Moluk,pouhou 1/5 exportu pepře plynoucího po levantské trasea jenom 12–14% veškerého vypěstovaného hřebíčku.Roku1575byli Portugalci navíc po povstání tamějšího sultána nuceni opustit molucký ostrov Ternate. Tváří v tvář klesajícím příjmům z Orientu se již ve 40. letech 16. století uvažovalo o vyklizení většiny tamějších pozic, ale nakonec byla dána přednost marockému bojišti, kde tak Portugalci fakticky kapitulovali (1541–1550). Pravdou však je, že současná historiografie upozorňuje na fakt, že portugalská plavidla přepravovala až do 80. let 16. století až 75% veškerého koření dodávaného do Evropy a že rudomořské zásilky byly určeny převážně pro blízkovýchodní a severoafrické trhy. Jedinou výjimkou bylo období ekonomické krize portugalské říše z 50.–60. let 16. století.Nicméně od 70. let 16. století se zájem portugalského státu začal pozvolna přesouvat do atlantského prostoru, který díky brazilským plantážímcukrové třtinyzásobovalcukremdrtivou většinu Evropy. V roce1570se král vzdal přímé kontroly monopolu na obchod s asijským kořením (začal jej pronajímat soukromým kupcům a bankéřům) a chřadnoucí Portugalská Indie, kde nikdy nepůsobilo současně více než 10 000 bojeschopných mužů a 16 000 osob portugalské národnosti a euro-asijskýchmíšencůvůbec,měla brzy čelit náporu evropských konkurentů.
Struktura portugalské říše vAsiibyla, na rozdíl od španělského panství vAmerice, v důsledku silného akcentu na obchod a opomíjení územní expanze značně křehká, což se zřetelně projevilo ve střetu s nizozemskými „heretiky“ v první polovině 17. století. Nejedná se však o jediný aspekt, který nizozemským zbraním v nadcházejícím nábožensko-obchodním konfliktu o prosazení monopolu na dovoz orientálního koření do Evropy a o zvýšení věhlasu portugalského katolického či naopak nizozemského kalvinistickéhoBoha(1599–1669) nakonec dopomohl k vítězství na asijském jevišti.Nizozemciměli totiž nad portugalským soupeřem všestrannou převahu, jež byla vyjádřena zejména rozsáhlejšímkapitálem, větším množstvím vojáků a vyšším počtem lodí většinou kvalitnější konstrukce (rychlé nizozemskéfregatyaflautyproti těžkopádným portugalskýmkarakám). Nizozemské loďstvo představovalo největší námořní sílu tehdejšího světa.
Důvody nelítostných bojů a nepřátelství mezi Portugalskem aSpojenými provinciemi nizozemskými, které až dosud udržovaly nadmíru přátelské vztahy podpořené intenzivními obchodními kontakty (zakázány roku1605), je třeba hledat především v krizi portugalského impéria rozprostírajícího se v indooceánské oblasti, jež je zasáhla koncem 16. století a jež je naznačena výše. Ať již to skutečně byla revitalizovaná rudomořská obchodní trasa, jež připravila Portugalce o vedoucí postavení v exportu orientálního koření na evropské trhy, nebo se jednalo jen o krátkodobou krizi z 90. let 16. století vyvolanou nedostatkem plavidel do značné míry zničených při útokuArmadyna Anglii v roce1588, a pronájmem královského monopolu na obchod s pepřem a povinností spojených s vystrojováním lodí dvěma odlišným soukromým konsorciím, Portugalci v poslední dekádě 16. století zkrátka nebyli schopni dopravit do Evropy dostatek pepře. Poptávka po žádaném zboží ze strany jeho nizozemských přepravců k evropským spotřebitelům skrze brabantskéAntverpyležící naŠelděse však nesnižovala. Jediným řešením nastalé situace pro Nizozemce tak bylo vydat se do Asie na vlastní nebezpečí a náklady.Jistou roli nepochybně sehrála i opakovaně vydávaná královská nařízení zakazující nizozemským a anglickým lodím vplouvat do portugalských a španělských přístavů (1585,1594a1598), byť pravděpodobně neměla příliš velký účinek.V neposlední řadě mělo svůj význam spojení Portugalska vpersonální unii se Španělskem, tehdejším „dědičným“ či „přirozeným“ nepřítelemnizozemských rebelůvedoucích od roku1568se Španělyválku za nezávislost, pod žezlem habsburského monarchyFilipa II.(1580). Nelze také pominout názor, podle kterého byl nizozemský průnik na orientální trhy jen otázkou času, a to vzhledem k překotnému hospodářskému rozvojiNizozemské republiky, jejíž kupci již v předcházejícím období navázali kontakty s Baltem a Středomořím ve snaze získat přístup k novým odbytištím.
Proti sobě stály dva zcela odlišné světy. Na jedné straně nalézáme feudální Portugalsko se silnou královskou mocí považující se za baštukatolicismua na druhé straně vidíme raně kapitalistické, politicky decentralizované a nábožensky tolerantní Spojené provincie nizozemské řízené vrstvouměšťanůa obchodníků. Přestože v počtu obyvatel se oba státy nijak výrazně nelišily (v obou zemích žilo okolo jednoho a půl miliónu lidí), hospodářská základna byla naprosto odlišná. Zatímco v Nizozemí se rozvíjela manufakturní výroba (zejména textilní) a republika bohatla z lovusleďův severním Atlantiku a z obchodu sBaltema Středomořím, v Portugalsku se rozvíjelo pouze lodní stavitelství a výroba sucharů tvořících jednu z hlavních složek stravynámořníků. Takřka veškeré spotřební zboží, stejně jako všechny základní potraviny (např. obilí), však bylo nutné dovážet ze zahraničí. Věrným odrazem bohatství země bývá podíl obyvatelstva žijícího ve městech. Jestliže v Nizozemí představovali měšťané asi 1/3 celkové populace, v Portugalsku to bylo pouhých 15 %. Navzdory tomu, že řada nizozemských regionů byla na přelomu 16. a 17. století ještě pokrytamočály, je možné portugalsko-nizozemský konflikt označit za válku mezi chudým a bohatým.
Jestliže Nizozemci nepochybně představovali rozhodující faktor při zhroucení portugalského hegemoniálního postavení v Asii v průběhu 1. poloviny 17. století, rozhodně je nesprávné tvrdit, že jejich vítězství bylo nevyhnutelné. Jejich působení lze spíše přirovnat k účinkůmkatalyzátoru. Vedle nich se totiž na protiportugalském boji podílelo několik dalších evropských národů a také celá řada asijských státních útvarů, jejichž představitelé se snažili využít příznivé situace k oslabení jedněch evropských vetřelců podporou vyjádřenou jejich soupeřům. Neuvědomili si však, že Nizozemci touží zaujmout portugalské místo a zamýšlejí přitom vůči domorodým vladařům postupovat s mnohem větší razancí a rozhodností než jejich předchůdci. Když tato situace nastala, bylo příznačné, že za nejoblíbenější Evropany v Asii byli samotnými domorodci pokládáni Portugalci.
Kromě dominantních nizozemských loďstev se v Indickém oceánu pohybovaly i anglické, francouzské a dánské flotily. Z asijských říší sehrály významnější úlohu sáfíjovská Persie, tzv.susuhunan(titul vládce) z javánskéhoMataramu, sultanátGowana ostrověCelebes(Sulawesi) s centrem v přístavním městěMakasar, tzv.nájakovéz jihoindických městTaňčávúraMadurai(vojenští místodržící hinduistického státu Vidžajanagar, kterému byli až do jeho katastrofální porážky roku1565uTálikótypoplatní) a cejlonské království Kandy. Pouze ve svých sférách vlivu, poněvadž se tehdy začínaly na dlouhá staletí takřka úplně izolovat od vnějšího světa, vystupovaly jako regionální mocnosti pochopitelně také „Říše středu“ (tj. Čína) a císařské Japonsko ovládanéšóguny(vojenští vládci).
Střetnutí mezi portugalskými a nizozemskými silami lze označit za vpravdě první světovou válku v dějinách, protože se odehrávala na třech kontinentech (Amerika, Afrika a Asie) a na hladině všech významných světových moří. Pokud budeme uvažovat v rovině ibersko-nizozemského soupeření, tzn. když portugalsko-nizozemské střetnutí rozšíříme o španělský element (v letech1580–1640totiž existovala tzv.Iberská unie), bojiště války nalezneme i v evropskýchFlandrech.V rámci iberského impéria, nad kterým slunce skutečně nikdy nezapadalo, směřovaly nizozemské útoky především proti portugalským pozicím, protožešpanělské koloniev Americe i v Asii (Filipíny) disponovaly silným zázemím ve vnitrozemí. Španělské „stříbrné flotily“ navíc opouštělyKaribské mořezásadně vkonvojích. Portugalská říše byla naopak z větší části tvořena jen sítí pobřežních pevností a faktorií a portugalské plachetnice se plavily osamoceně nebo pouze v malých skupinkách.
Ačkoliv první portugalsko-nizozemský válečný střet se odehrál roku1599naostrově sv. TomáševGuinejském zálivu, tak hlavní zájem obchodníků ze Spojených provincií nizozemských směřoval k bohatství Asie, kam se v letech1595–1597uskutečnila první nizozemská výprava vůbec vedenáCornelisem HoutmanemaGerritem van Beuningen. Do roku1601vyplulo do vod Indického oceánu na 65 nizozemských lodí, které nad portugalskými konkurenty rychle získaly obchodní převahu. Po založeníSjednocené či Spojené východoindické společnosti(VOC) v roce1602, největší obchodní a lodní společnosti na světě do roku1800a díky značným privilegiím od nizozemskýchGenerálních stavůvlastně státu ve státě, její ředitelé (tzv.Pánové sedmnáctky, niz.Heren XVII) rozhodli o prosazování také mocenské hegemonie v asijských vodách, s čímž se původně nepočítalo.
První válečná flotila VOC v čele seStevenem van der Hagenobsadila v letech1604–1605ostrovyAmbona Tidore v moluckém archipelagu a jeho krajané krátce nato (1607) uzavřeli spojeneckou dohodu se sultánem ostrova Ternate. Tím se do jejich rukou dostal rozhodující objem obchodu s drahocenným hřebíčkem. Tento úspěch v jihovýchodní Asii byl však relativizován španělským záborem Tidore a zčásti i Ternate (1606), kde vojáciKatolického Veličenstvasváděli boje s kalvinistickými „kacíři“ až do počátku 60. let 17. století (1662–1663). To spolu s faktem, že Nizozemci se kromě Moluk úspěšně uchytili již pouze na Koromandelském pobřeží (1605–1612), kde byl portugalský vliv (stejně jako naostrovech koření) minimální, signalizuje neúspěch jejich násilného impaktu do asijského prostoru v období do roku1609, tedy do uzavření antverpského příměří siberskou unií. Nejlépe to ukazuje srovnání množství korábů plavících se mezi Lisabonem a Indií, jejichž počet oproti poslednímu desetiletí 16. století stoupl v období1601–1610ze 43 na 71 ve směru do Asie a z 22 na 28 ve směru do Evropy.
Na základě dvanáctiletého příměří, uzavřeného roku1609v Antverpách, byl lodím plujícím pod vlajkou VOC povolen svobodný obchod v Indickém oceánu. Nejenže tak byl porušen portugalský monopol na „conquistu(dobývání), mořeplavbu a obchod“ s regiony na východ od mysu Dobré naděje, ale spokojeni nebyli ani Nizozemci, jejichž příjmy v důsledku ukončení vzájemných bojů a tedy i možnosti přepadávat portugalská plavidla znatelně poklesly. Ještě předtím, než bylo nepřátelství opět obnoveno (1621), se nizozemský generální guvernérJan Pieterszoon Coen(1619–1623) rozhodl získat pro VOC významnou strategickou základnu v indooceánské oblasti, která by se stala jejím asijským centrem. Vzhledem k předcházejícím neúspěšným napadením portugalských uzlových bodů v Malakce (1606–1607) a naostrově Mosambiku(1607–1608) zabral raději západojavánský přístavYayakarta(dnešníJakarta) patřící vládci muslimského státu Bantam (Banten) (1618–1619).
Dalším Coenovým cílem bylo proniknutí na čínský a japonský trh. Výsadní právo na obchod s Čínou Portugalci díky značnému vlivu jezuitských misionářů na císaře vPekingua odražení nizozemského útoku na Macau v roce1622dokázali uhájit. Macau tak až do britského obsazeníHongkonguv souladu se smlouvou zNankingu(1842) ukončujícíprvní opiovou válkuzůstalo jedinou evropskou državou na čínském území. Naopak v „Zemi vycházejícího slunce“ nizozemští kupci a diplomaté zaznamenali úspěch. Podařilo se jim přesvědčit šóguna z roduTokugawa, že portugalská přítomnost představuje značné riziko pro stabilitu země, poněvadž v jejím důsledku se v Japonsku zvyšuje vlivkřesťanství, jehož stoupenci je mohli využít jako záminku k sociálním nepokojům. Po tzv.šimabarské revoltě(1637–1638) na ostrověKjúšú, kdy povstali převážně křesťanští rolníci proti vysokým daním, se nebezpečí hrozící ze strany křesťanů ukázalo jako opodstatněné a Portugalci byli roku1638vypovězeni ze země (tzv.edikt sakoku). Nizozemci si tak až do roku1859zajistili monopolní přístup k japonskému zboží (např. stříbru), byť byli od roku1641nuceni pobývat pouze na ostrověDedžima(Dešima) před Nagasaki.
Likvidace portugalské moci v Indickém oceánu ve 30. a 40. letech 17. století je spojena s nizozemským generálním guvernéremAntoniem van Diemen(1636–1645), jehož jasným záměrem bylo prosadit tam nizozemskou mocenskou dominanci. Jestliže první závažná ztráta, která zasáhla portugalské impérium v Asii, tj. pád Hormuzu (1622), ještě nebyla výsledkem jeho aktivit, nýbrž persko-anglické aliance, tak následující události již byly způsobeny jeho ofenzívou. Roku1638Nizozemci zahájili ve spojenectví s kandyjským králemRádžasinhou II.soustředěný útok na portugalské pozice na Cejlonu, počátkem roku1641dobyli s pomocí sil malajského sultanátu Johore (Džohore) Malakku a mezi lety1638–1644vystavili portugalskou centrálu v Goi každoroční blokádě, jež jí ztěžovala námořní spojení s Lisabonem. Už v letech1629–1635ztratili Portugalci celých 755 lodí a 1499 mužů a obě čísla za van Diemenova působení v úřadě generálního guvernéra dále narůstala.
Vyhlášení portugalské nezávislosti na španělském sousedovi roku1640po 60 letech zpočátku vzájemně výhodné, ale nakonec pro Lisabon kontraproduktivní personální unie, umožnilo podpis desetiletého příměří se Spojenými provinciemi nizozemskými vHaagu(1641), které však v Asii vstoupilo v platnost teprve roku1644. Poté, co v roce1652vypršelo, byla zahájena poslední fáze globálního zápasu mezi dvěma námořními mocnostmi na asijské scéně. Vzhledem k tomu, že obě strany bezvýhradně trvaly na respektování svých zájmů v Orientu a odmítaly jakékoliv diplomatické řešení dlouhodobějšího charakteru na základěstatu quo, ukázalo se vojenské řešení konfliktu jako nevyhnutelné. Nizozemský generální guvernérJohan Maetsuycker(1653–1678) s vojenským velitelemRijkloffem van Goensjej po obsazení přístavů Kolamba (1656) a Jápané (Jaffna) (1658) na Cejlonu,Nágapattanamna Koromandelském pobřeží (1658) a Kóčínu s Kananorem na Malabarském pobřeží (1663) definitivně uzavřeli ve prospěch VOC. Konečná mírová smlouva byla podepsána v letech1668–1669v Haagu a v Lisabonu.
Jestliže v Asii Nizozemci slavili díky své ekonomické, technologické i vojenské převaze nakonec úspěch, tak v jižním Atlantiku, tj. v Brazílii a v západní Africe na jih odrovníku(tedy vAngolea na ostrově sv. Tomáše) triumfovaly větší portugalská přizpůsobivost tropickému podnebí, schopnější velitelé na portugalské straně a především masová podpora veškerého obyvatelstva napříč rasami (vznikla tak skutečná „barevná armáda“).Míšenecká politika, prováděná vzhledem k nedostatku bílých žen v zámoří z nutnosti, tak přinesla své ovoce, což se projevilo i v efektivním záboru vnitrozemských oblastí, neboť míšenci je považovali za svůj domov. V Asii nehráli euro-asijští míšenci takovou roli, protože jejich počet byl poměrně nízký. Přesto Antonio van Diemen vyzdvihl jejich význam pro portugalskou říši, když informoval své nadřízené v Evropě, že na rozdíl od jeho krajanů „většina Portugalců považuje Indii (ve významu celé Asie) za svoji vlast. Nemyslí více na Portugalsko, se kterým obchodují minimálně nebo vůbec a spokojí se s obchodem uskutečňovaným mezi řadou asijských přístavů, jako kdyby pocházeli odsud a neměli žádnou jinou zemi“.
Vedle politické, ekonomické a náboženské roviny boje mezi Portugalci a Nizozemci je nutné upozornit ještě na další úroveň tohoto střetu, a to na úroveň soupeření dvou jazyků. V tomto zápase jednoznačně uspělaportugalština, a to nejen z toho důvodu, že je nepochybně jednodušší nežnizozemština, před kterou měla navíc zhruba stoletý náskok, ale také proto, že nizozemská administrativa se s výjimkou ostrova Ambon nepokoušela svůj vlastní jazyk mezi domorodci prosazovat. V Indonésii přistoupila k využití hojně frekventovanémalajštiny, která stojí u počátků moderníindonéštiny, zatímco v pobřežních oblastech Indického oceánu na západ od Malackého průlivu byla nuceni akceptovat kreolizovanou portugalštinu, která tam až do 18. století sloužila jakolingua franca. Proto nepřekvapí, že nizozemský spojenec, kandyjský král Rádžasinha II., byl ochoten přijímat dopisy vedlesinhálštinypouze v portugalštině a že kambodžský panovník se ještě v roce 1722 snažil v tomto jazyce komunikovat s anglickým kapitánemAlexanderem Hamiltonem.
Kolem roku1665zůstávalo v portugalských rukou už jen torzo původníhoEstado da Índia. Jednalo se o Mosambik, svahilské pobřeží východní Afriky (tj. pobřežíTanzanieaKeni), ostrovyZanzibaraPemba, několik západoindických měst (např. Goa, Díu, Daman, Chaul či Bassein), ostrovySolor,Floresa východní částTimoruvMalých Sundácha čínské Macau. Nebyl to jen důsledek nizozemských útoků, nýbrž také aktivit domorodých států. Tak např.Maskatv roce1650dobylománskýimáma východoindického přístavuMailápur(port. São Tomé de Meliapor) se roku1662zmocnil sultánGólkondy. Kromě toho byla v roce1665na základě spojenecké smlouvy z roku1661AngliiodstoupenaBombaj. Portugalská Indie tak přestala být politicko-ekonomickým celkem a změnila se v nesourodý konglomerát držav vzdálených od sebe stovky a tisíce kilometrů.V takovém stavu pochopitelně přestala být pro portugalskou Korunu výnosná a byla udržována již jen z prestižních důvodů.
Další územní ztráty se datují do konce 17. století, kdy ománské síly zabraly svahilské pobřeží na sever odmysu Delgado(tj.Dlouhý mys) s centrem v Mombase (1698), jíž nepomohla ani mohutná pevnost Fortaleza de Jesús (též známa jako Forte Jesus), a ostrov Zanzibar (1701). Dvousetleté portugalské působení v regionu však nezůstává přítomno pouze fortifikačními stavbami, nýbrž také nezanedbatelným ovlivněním lexikasvahilštinyportugalštinou a tradicí konáníbýčích zápasůna ostrověPemba. V letech1737–1740podlehla nájezdůmMaráthůs výjimkou Damanu celá tzv.Severní provinciePortugalské Indie ležící na Kónkanském pobřeží (města Bassein, Chaul apod.). Po administrativním vynětí Mosambiku z pravomoci místokrále v Goi (1752) tak bylo kdysi rozlehlé asijské impérium v polovině 18. století omezeno jen na Gou, Daman a Díu na poloostrově Přední Indie, a dále Malé Sundy a Macau.
Tato zbývající území si Portugalci již jako relikt zašlých časů dokázali z větší části uchovat až do 20. století a dokonce je ještě rozšířit, když se jim v letech1763–1788podařilo připojit vnitrozemí Goy až kZápadním Ghátům(tzv.Novas Conquistas) a roku1779získali od Maráthů územíDádra a Nagar Havélíležící na jihovýchod od Damanu. Rozsah jurisdikce indických guvernérů se však nadále zmenšil, když z ní byly roku1844vyňaty Macau a Malé Sundy. Z nich byly v roce1859Solor a Flores postoupeny za slib zachování na nich hojně rozšířené katolické víry Nizozemcům aVýchodní Timortak zůstal osamocen na samém okraji Asie jako doklad někdejší rozlohy světové říše. Salazarovo Portugalsko využilo jeho odlehlosti k propagandistické deklamaci přetrvávající velikosti portugalského zámoří, když hlásalo, že se rozkládá „odMinha(bývalá nejsevernější portugalská provincie) po Timor“.
Po roce1844byla Portugalská Indie tvořena již jen třemi indickými městy na pobřeží – Goa, Díu a Daman – spolu s regiony Dádra a Nagar Havélí ve vnitrozemí, to vše o celkové rozloze 3953 km². Úvahy o možném dosažení její nezávislosti na portugalském centru se poprvé objevily roku1787, kdy se v Goi uskutečnilo tzv.spiknutí Pintů, jehož cílem bylo vytvořit z města a okolí křesťanskou republiku podle vzoruSpojených států amerických. Vůdci konspirace, bývalí jezuitští mniši, však byli zatčeni a uvězněni. V roce1852žádal reprezentant místní elity portugalskékortesy(zákonodárný sbor) o zvážení možnosti přetvoření Portugalské Indie v samostatnou územní jednotku. Většina obyvatelstva však nechtěla postupovat odděleně od zbytkuIndického subkontinentu, který byl z větší části v drženíBritského impéria, jehož panovniceViktoriese v roce1877dokonce prohlásila indickou císařovnou.
Po nástupuAntónia de Oliveira Salazarado křesla ministerského předsedyPortugalské republiky(1932), která roku 1910 nahradila v zemi ležící na samém okraji jihozápadní Evropy monarchii, se zachování portugalského koloniálního dědictví stalo otázkou národní cti a křesťanské víry. Pokusy o aktivizaci nacionalistických nálad, řízené při vědomí celoindické sounáležitosti šéfemGoánského Výboru Kongresu, odnožeIndického národního kongresu,Tristãem Bragança da Cunha, tak musely nutně skončit neúspěchem. Dokud v Přední Indii trval „britský mír“ (Pax Britannica), mohla portugalská vláda zůstat v klidu, ale jakmile 15. srpna 1947 převážně hinduistickáIndická uniea většinově muslimskýPákistánvyhlásily nezávislost, bylo jasné, že při stávajícím postoji Salazara nebude pozice tří enkláv představujících Portugalskou Indii dlouhodobě udržitelná.
Portugalsko muselo po roce 1947 čelit silnému tlaku indického předsedy vládyDžaváharlála Néhrúa, aby své indické državy opustilo, ale portugalský premiér při projevu v Národním shromáždění v Lisabonu v listopadu 1947 svůj postoj vyjádřil zcela zřetelně: „Patří-li Goa (tj. Portugalská Indie) geograficky do Indie, pak společensky, nábožensky a kulturně náleží do Evropy“.Vzhledem k tomu, že portugalské vojenské síly se při případné vojenské konfrontaci nemohly s těmi indickými měřit, spoléhal se Salazar na podporuSeveroatlantické aliance, jejímž bylo Portugalsko zakládajícím členem (1949). Kromě toho se snažil přesvědčit svět o portugalském „historickém nároku“ na drobná indická teritoria, která byla ve shodě s novou ústavou prohlášena za „zámořské provincie“ Portugalska (1951), tzn. byla postavena naroveň evropským provinciím země, čímž se stala její integrální součástí.
JestližeFrancouziindické návrhy na diplomatické řešení otázky svých držav, představovaných odpařížského míru z roku 1763pouhými pěti neopevněnými městyČandarnagar,Mahé,Jánáon,PuduččériaKaraikkál, akceptovali a v letech1949–1954se jich vzdali, Portugalci jakékoliv jednání s indickou vládou na toto téma kategoricky odmítali. Indie proto roku1953odvolala z Lisabonu svéhokonzulaa v srpnu příštího roku 1954 nechala region Dádra a Nagar Havélí nedaleko Damanu anektovat tzv. dobrovolníky (ve skutečnosti členové hnutí odporu nebo přímo indičtí vojáci). Salazar podal stížnost kMezinárodnímu soudnímu dvoruv Haagu, na což Néhrú v průběhu roku 1955 zareagoval přerušením diplomatických styků s Lisabonem.
Mezinárodní politická situace, naplněná mírovým duchemBandungské konference(1955), však tehdy indický vojenský zásah ještě neumožnila. Teprve tzv.rok Afriky(1960), kdy řada afrických států vyhlásila nezávislost, protiportugalsky laděné rozhodnutí Mezinárodního soudního dvora z téhož roku a rezoluceValného shromáždění OSNze 14. prosince 1960 o právu podmaněných národů na sebeurčení celkovou atmosféru od základů změnily. Portugalsko muselo navíc od počátku roku 1961 čelitkoloniální válce v Angole, což ještě snížilo možnosti dodávek lidí, zbraní, materiálu a zásob do Goy, kde se jich jako vždy nedostávalo.
Indická armáda, zaštítěná podporouSovětského svazu, se v srpnu 1961 pohnula směrem k hranicím portugalských držav, které překročila 18. prosince téhož roku. Portugalská vláda iniciovala svolání schůze členůRady bezpečnosti OSN, avšak návrh její rezoluce, vyzývající indické vojáky ke stažení, vetoval zástupce SSSR. Ačkoliv Salazar doufal, že se portugalské jednotky udrží alespoň týden, ve skutečnosti se vzdaly již 19. prosince 1961 nad ránem, a to navzdory tomu, že obránci Díu strhli přístupový most. Čtyřsetpadesátiletá historie Portugalské Indie se tak uzavřela. Nejednalo se však jen o zánik posledních zbytků evropského koloniálního panství na území Indie. Celý problém byl úzce propojen se soupeřením USA a SSSR v rámcistudené války. Odchodem Portugalců z Indie totiž NATO přišlo o své základny v Indickém oceánu, kterých se zmocnila prosovětsky orientovaná indická vláda.
Přestože byla Portugalská Indie roku 1962 oficiálně připojena k Indické unii, portugalská vláda uznala tento stav až po svržení autoritativního režimukarafiátovou revolucí(1974). Náboženské, kulturní a společenské odlišnosti od sousedních indických regionů nakonec vyvolaly potřebu vytvoření samostatného spolkového státu tvořeného Goou, Damanem a Díu (1987). Navzdory tomu je většinaGoáncůetnicky indického původu, byť silně ovlivněna portugalskou kulturou.V současnosti zhruba polovina obyvatel Goy vyznává katolickou víru, ale užívání portugalského jazyka je v důsledku tlaku domorodékónkanštinyaangličtinyna ústupu.
Administrativu Portugalské Indie řídil guvernér, který v případě urozeného původu z řad vysoké šlechty obdržel titul místokrále (vicekrále). K dispozici měl poradní orgán zvaný od roku1563Státní rada. Indickému guvernérovi byli podřízeni kapitáni jednotlivých pevností roztroušených od pobřeží východní Afriky až po Dálný východ, z nichž nejdůležitější roli zaujímali tzv. vrchní kapitáni, kteří sídlili v perském Hormuzu a malajské Malakce. Mosambik mezi lety1569–1609spravovalgenerální kapitán, který byl do roku1575nezávislý na Goe.Královští úředníci byli vybíráni zpravidla na tři roky a v souladu se středověkými zvyklostmi byli vybíráni z řadšlechticů, kteří se mohli vykázat dostatečnými službami a zásluhami vykonanými pro Korunu. Na rentabilní posty se vytvářely sáhodlouhé seznamy čekatelů, přičemž na mnohé z nich se do konce jejich života ani nedostalo.Pro lokální administrativu měly význam městské rady (Senados da Câmara), z nichž nejvýznamnější se od roku1583nalézala v Macau.
Ačkoliv jediným oficiálním kritériem pro dělení společnosti v portugalském zámoří bylo náboženské vyznání (jedinou akceptovatelnou vírou bylořímskokatolické křesťanství), ve skutečnosti hrál nesmírně důležitou roli i původ a společenské postavení.Zásada tzv. čistoty krve (limpeza de sanguečipureza de sangue) prakticky vyřazovala z veřejného života míšence,černochya nekřesťany (ať jižpohanynebo třeba hinduisty), byť v praxi byla situace často odlišná.Rasová segregace tak byla v portugalské říši zcela běžnou záležitostí a nejen na euro-asijské míšence (tzv.mestiços), ale i na Portugalce narozené v Asii (tzv.castiçosčiindiáticos) se hledělo s despektem. Privilegované postavení si udrželi jen bílí příchozí z Evropy (tzv.reinóis). Z hlediska stratifikace společnosti na tři stavy tvořili obyvatelstvo portugalských osad duchovní, šlechtici (tzv.fidalgos) a běžní kolonisté (tzv.casados, tj. ženatí) spolu se svobodnými vojáky (tzv.soldados).
Obchod mezi Portugalskem a Indií se uskutečňoval po trase vedoucí kolem mysu Dobré naděje (tzv.Carreira da Índia, téžRota do Cabo) a od roku1506se nacházel pod plnou kontrolou krále, který jeho praktickou správu delegoval na instituci zvanouCasa da Índia(vytvořena def. roku1504). Soukromí kupci naopak převládali ve vnitroasijské obchodní síti (od pol. 16. století byly rušeny tamější královské monopoly), byť si museli od státních úředníků opatřit ke svobodné plavbě je opravňující námořní pas (tzv.cartaz). Přestože Koruna kladla hlavní důraz na dovoz orientálních produktů (především malabarského pepře a zázvoru, hřebíčku z Moluk, muškátového ořechu ze souostroví Banda, cejlonské skořice a čínského hedvábí a porcelánu) do Evropy, většina zisků jí plynula z celnic zdaňujících obchodní aktivity v Asii. Když se objem zboží přepravovaného po tzv.Carreira da Índiaa nakupovaného zejména za zlato, stříbro, měď atextiliezačal od druhé poloviny 16. století v důsledku oživení rudomořské trasy snižovat a stávat se tak ještě méně rentabilním, rozhodl se král roku1570svůj monopol na přímý obchod s Indií zrušit. Rostoucí význam brazilské produkce třtinového cukru dala panovníkovi za pravdu, byť mezi lety1598–1642byl monopol na obchod s Orientem španělskýmiHabsburkyobnoven. Poté se však jeho existence v důsledku mocenského nástupu Nizozemců definitivně ukázala jako neefektivní.
Navzdory vojensko-obchodnímu charakteru portugalské říše v Asii nevznikly přes nesmírné úsilí několika schopných guvernérů až do poslední třetiny 17. století stálé vojenské jednotky. Kromě toho bylo od roku1545zakázáno, aby ve vojsku sloužili míšenci, byť se toto nařízení striktně nedodržovalo.Portugalská armáda tak byla nepružná a trpěla neustálým nedostatkem mužů, zvláště když nemálo z nich umíralo spíše na tropické nemoci než v boji. Situace musela být řešena importem stále nových a nových branců z Evropy, avšak nebezpečná a nedostatečně placená vojenská služba příliš nelákala, což nutilo úřady verbovat i odsouzené vězně (tzv.degredados). Přesto se indickému guvernérovi většinou nepodařilo shromáždit více než tisíc mužů schopných boje.V letech1870–1871bylo portugalské vojsko v Indii, jež byla z větší části kontrolovánaBrity, zrušeno jako nepotřebné. Ani ohledně válečných plavidel Portugalci takřka nikdy nedosáhli požadovaného počtu, nicméně díky pevnější konstrukci a využití lodních děl si dokázali ve vodách Indického oceánu západně od Malakky vynutit převahu. Tu udržovaly tři eskadry osazené pro nedostatek Evropanů domorodými posádkami, které se pohybovaly jednak při vstupu do Rudého moře a Perského zálivu, jednak podél západního pobřeží Indie a v neposlední řadě také vBengálském zálivu.
Po zjištění, že většinaIndůnevyznává křesťanství, alehinduismus(1500), zahájili Portugalci činorodé misijní aktivity s cílem evangelizovat nejprve indické obyvatelstvo a poté i další asijské populace. Christianizační snahy byly úzce spjaty s oficiální politikou portugalského státu kdekoliv ve světě a spolu se silnou antipatií vůči muslimům tvoří charakteristický rys portugalské expanze. Náboženské centrum celéhoEstado da Índiase nalézalo v Goi, od roku1558sídlearcibiskupaa od roku1560také sídleinkvizičního tribunálu, odkud odcházelimisionářido všech koutů Orientu. Nejvýznamnějším z nich je bezesporu jezuitasv. František Xaverský, jenž je nazývánApoštolem Indií. Jestliže úsilí o rozšíření křesťanské víry po asijském kontinentu nemělo v důsledku tamějších nesmírně propracovaných a sofistikovaných náboženských systémů očekávaný úspěch a pokusy vystavět pomocí konverzí kEvangeliuhráz expandujícímu islámu v Indonésii naprosto ztroskotaly, pak duch kultury, vyjádřený výstavbou farních a klášterních škol (např.seminářSanta Fév Goi) či zavedením knihtisku (poprvé roku1556v Goi), naopak představuje pozitivní stránku portugalského působení v Asii.