Evropská silnice

Evropská mezinárodní silnice(někdy též nepřesně označována jakoeurosilnice; zkráceněE-silnice,anglickyE-road) jesilnicečidálnicezařazená doevropskésítě mezinárodních silnic. Tyto trasy mají jednotné číslování, začínající písmenem E. Označují se zelenou tabulkou s bílým číslem, standardně ve formátu Exx, v některých zemích s mezerou nebo spojovníkem (např. E-20).
Velká většina evropských silnic vede přes území více států, což byl hlavní účel jejich založení, kterým je přehledné očíslování hlavních silničních tahů na kontinentě. Evropské silnice se dělí na silnice 1. třídy (páteřní a mezilehlé) a silnice 2. třídy (odbočné a propojovací). Toto rozdělení nesouvisí s označením silnic v jednotlivých zemích, ale zpravidla jsou evropské silnice vedeny po silnicích nejvyšší kategorie. Vzhledem k tomu, že slouží primárně pro dálkový tranzit, je snaha je v co nejvyšší míře vést podálnicíchneborychlostních silnicícha mimo obytnou zástavbu.
Síť E-silnic prochází všemi evropskými státy kromě některýchostrovníchaministátů(Andorra,Island,Lichtenštejnsko,Malta,Monako,San Marino,Vatikán). Původně nezahrnovala aniAlbánii, která se k systému připojila až roku 2000. Na východě síť přesahuje poměrně hluboko doAsie, zejména do bývalýchsovětskýchrepublik naKavkazea veStřední Asii, pokrývá také celéTureckovčetně jeho asijské části. Zde na ně někdy navazují mezinárodní silnice systémuasijských dálnic(AH) nebomašreckésilnice (M). Asijská síť se s evropskou částečně překrývá.
PřesČeskoprochází 13 evropských mezinárodních silnic, z toho čtyři páteřní (E50,E55,E65aE75), pět mezilehlých a čtyři doplňkové. Jedna z nich (E551) vede pouze českým územím.
Číslování E-silnic má pevný systém založený na síti severojižních a západovýchodních páteřních silnic (podrobněji níže). Za ideálních podmínek by byla pravoúhlá, její podoba je ale ovlivněna geografickými podmínkami (moře, pohoří,státní hranice) a rozmístěním metropolí. Proto zejména páteřní silnice nejsou vždy nejkratší nebo nejrychlejší spojnicí svých koncových bodů, ale jsou trasovány tak, aby propojovaly vícehlavních měst.
Komunikace, po kterých se vedou evropské silnice, musejí splňovat přísnější parametry než běžné silnice první třídy; to se týká především rekonstrukcí a novostaveb silnic. Přednostně jsou evropské trasy vedeny po dálnicích a rychlostních silnicích. Oficiální trasování má ale zároveň jistou setrvačnost, takže po vybudování dálnice podél dosavadní staré silnice je E-číslo často ještě řadu let vedeno a značeno po ní, případně je číslo přeznačeno v terénu, aniž by byla změna ještě formálně schválena.
Síť mezinárodních silnic má na starostiEvropská hospodářská komise OSN(UNECE). Nejedná se o systém vytvořenýEvropskou unií, existoval již před jejím založením. Používané číslování se od národního číslování odlišuje předponou „E-“ (E01a výše). Ve většině evropských zemí mají mezinárodní silnice zároveň své vnitrostátní číslo. V několika zemích (Švédsko,Norsko,Belgie) však mezinárodní označení slouží jako jediné číslo a žádné jiné se nepoužívá. Naopak v některých jiných zemích (např.Spojené království) je evropské číslování prakticky ignorováno a na značkách se vůbec neuvádí.
Evropské silnice bývají v jednotlivých zemích značeny poněkud odlišně podle místního standardu (tvar a velikost tabulky, odstín,fontpísma, oddělovač písmene a čísla), vždy je ale dodrženo pravidlo zeleného pozadí a bílého textu.
Systémčíslování mezinárodních silnicvznikal od 60. let, přesněji byl definován v roce1975komisí UNECE a původně měl v seznamu jen několik desítek čísel, později rozšířených zhruba na stovku. V té době českým územím procházely např. silnice E7, E12 nebo E14, a neexistovaly tzv. spojovací trasy (2. třída). Koncem 80. let 20. století prošel systém zásadní změnou, seznam se rozrostl, byl celý přepracován a nyní má tuto podobu:
Jelikož dvouciferná čísla pro severojižní silnice byla vyčerpána již na západním okrajiRuska, nebylo zde možné dodržet výše popsaná pravidla číslování. Proto zde systém pokračuje výjimečně i nad 100:
Do80. letbylo číslování vedeno méně systematicky a méně rovnoměrně a koncentrovalo se na západní Evropu. Páteřní tahy se vyznačovaly jednociferným číslem a jednotlivé silnice byly trasovány přirozeně, bez snahy dodržovat poledníkový nebo rovnoběžkový směr. Načeskémúzemí byla síť číslovaných evropských silnic oproti dnešku podstatně řidší, v základu však existovala.
V následujícím přehledu se pomlčkou (–) označuje silniční spojení mezi městy po souši (včetněmostunebo podmořskéhotunelu). Třemi tečkami (…) se značí vedení trasy přes vodu, pokud existujetrajektovéspojení (přímo nebo alespoň z dosažitelného přístavu). Nový odstavec znamená, že mezi úseky použitelné spojení neexistuje.
Českemprocházejí tyto mezinárodní silnice (na konci uveden stav přistarém číslování):
Nejvýznamnějším evropským dopravním tahem v Česku je z tohoto hlediska dálnice D1 mezi Prahou a Brnem, po níž je společně vedena páteřní silnice ve směru západ–východ (E50) i sever–jih (E65), na úseku Praha –Mirošovicedokonce i další páteřní silnice sever-jih (E55; bude výhledově odvedena na plánovanou dálnici D3).
Oproti starému číslování byl snížen význammoravskétranzitní trasyVídeň– Brno – Olomouc – Český Těšín –Krakov, která byla z dřívější páteřní E7 přečíslována na evropské silnice II. třídy E461 a E462.