Ido

Idoje umělý jazyk vypracovaný v roce1907na základěesperanta, proto se mu také někdy říkáreformované esperanto. Autory byliLouis CouturataLéopold Leau, kteří jazyk předložili jménemzvláštní delegacejako reformu namísto esperanta. Cílem reformy bylo odstranit některé kritizované vlastnosti esperanta, například koncovku čtvrtého pádu, a zlepšení znění jazyka. Po idu se objevilo množství dalšíchreformujících projektů. Ido se vyvinulo na začátkudvacátého stoletía udržuje si poměrně stálé stoupence, zejména vEvropě. V současné době je ido společně s esperantem aInterlinguoujediným pomocným jazykem s vysokým počtem textů a relativně širokou základnou mluvčích. Jedná se o nejrozšířenějšíesperantido.
Jelikož ido vychází z esperanta, je i většina jeho slovní zásoby shodná či podobná. V idu neexistují homonyma.
K zápisu jazyka se užívá 26 písmen:
Většina písmen se tedy v idu píše a hlásky vyslovují stejně jako včeštině. Pouzejse vyslovuje jakožve slověžába. Skupinyau, euse v idu vyslovují jako dvě dvojhlásky, v češtině jako ve slovechauto, euro.Slabikydi, ti, nise vyslovují nezměkčeně, stejně jako ve slovech diktátor (diktatoro), tinktura (tinkturo) nebo nikotin (nikotino).
Slovní zásoba pochází z různýchnárodních jazykůa především z esperanta. Některá nová slova i z neevropských, například zjaponštiny, jedná se však o kmeny mezinárodně známé; většina nicméně pochází z hlavníchevropskýchřečí – především zlatiny,španělštiny,francouzštiny,němčinyaangličtiny. Kvůli značné shodě kmenů v těchto jazycích se mnoho esperantských kmenů objevuje ve více národních řečech.
Ido je jazyk hodně založený na příponách (40) a předponách (16). Díky nim se dá z jednoho kořene vytvořit i přes 50 slov.
Příklad:
manjar – jíst;
manjajo – jídlo;
manjerio – restaurace;
manjita – snězený;
manjeyo – místo pro jezení;
Podstatné jménomá vždykoncovku-o,množnéčíslo-i.Ido má pouze dvamluvnické pády:nominativ(nominativo, odpovídáčeskému1. pádu) aakuzativ(akuzativo, odpovídá českému 4. pádu). Akuzativ se tvoří připojením koncovky-n:la patro – la patron,la patri – la patrin. Akuzativ se vyjadřuje pouze v případech, kdy předmět předchází podmětu. Ostatní mluvnické pády se vyjadřují pomocí předložek, např.:kun la patro– s otcem,al patro– k otci,de la patro– od otce.
Přídavné jménomá vždy koncovku-aa neskloňuje se. Druhýstupeňse tvoří pomocípříslovceplu– více, třetí pomocí příslovcemaxim– nejvíce; slovo než se překládá jakokam:např.plu blanka kam nivo– bělejší než sníh;la maxim blanka– nejbělejší.
V idu se dá však stupňovat i dolů.min blanka kam nivo– méně bílý než sníh;la minim blanka– nejméně bílý.
Osobnízájmenajsou:me– já;tu– ty,vu– Vy,vi– vy;ilu– on;elu– ona;olu– ono,lu– on/ona/ono;su– se;ni– my;li– oni, ony, ona;ili– oni;eli– ony;oli– ona; .Tuse používá při tykání si, obvykle si tykáme s dětmi, zvířaty a blízkými přáteli. Zájmenoonuse užívá k vyjádření neurčitéhopodmětu, podobně jako německémanči francouzskéon:onu dicas– říká se. Přivlastňovací zájmena se tvoří koncovkou přídavného jména-a:mea– můj. Zájmena se skloňují stejně jako podstatná jména:men– mě, mne.
Slovesose nemění ani v osobě ani v čísle:me facas– dělám,la patro facas– otec dělá,li facas– oni/ony/ona dělají.Přítomný časmá koncovku-as,minulý-is,budoucí-os,podmiňovací způsob-us,rozkazovací způsob-ez,neurčitý způsob-ar.
Příčestíapřechodníkymají v idu větší rozlišovací schopnost:
Mezi souvztažná slova patří korelativní zájmena a zájmenná příslovce. Systém jejich odvozování přehledně ukazuje tabulka.
Příslovceodvozená od přídavných jmen mají koncovku-e,stupňují se také jako přídavná jména:bona– dobrý,bone– dobře;Mea fratulo kantas plu bone kam me.– můj bratr zpívá lépe než já.
Několik užitečných frází, sfonetickoutranskripcí: