České lidové svátky

České lidové svátkyjsou soubor společenskýchobyčejů, zvyků aobřadůcyklického charakteru s různě dlouhou tradicí, vázaných na roční období nebo konkrétní datum. Tyto výroční obyčeje zahrnují pestrou paletu rituálního konání doprovázenou řadou rekvizit, jako je hudba, písně, tanec,gestanebo zvykoslovné texty.
Povaha těchto svátků jesynkretickáa v průběhu staletí proměnná. Většina z nich nemáautochtonnípůvod, ale je výsledkemkulturních difúzí, výměn a postupného vrstvení v rámci evropské kultury.Výroční obyčeje mají původ v různýchkalendářovýchsystémech, zahrnujících astronomický, meteorologický, agrární, církevní a občanský.
Odlišnou podobu, projevující se především vyšší organizovaností a okázalostí, měl obyčejový cyklus ve městech. Zahrnoval slavnostiřemeslníkův den svátkupatronajejichcechů, nejznámějšími příklady jsoukrejčovskýSlamníkči Štrozok vBubenčiaševcovskáFidlovačkavNuslích. Slavnosti pořádala i různá bratrstva a školy se svými žáky. Největší rozdíly mezi venkovem a městem se objevovaly vletnicovýchzvycích..
Ač některé lidové svátky, především vázané na astronomické jevy, jsou bezpochyby archaického charakteru,tak úvahy o jejich původu a podobě v doběpředhistorickéjsou zpravidla na úrovni hypotéz. Snahynárodopisců19. století o rekonstrukci hypotetickéhovšeslovanskéhočivšegermánskéhokalendáře vyzněly naprázdno a detailní studium dobových výročních obyčejů té doby neprokázalo ani významnější odlišnosti mezi jejich podobou mezi česky a německy mluvícími obyvateli českých zemí.
V době příchodukřesťanstvído českých zemích mělo nové náboženství již ustálený kalendář. Ten obsadil významné milníky roku svými svátky jako jsouVánoceneboVelikonocea také již existovaly svátky světců. Přestože nová podoba výročních obyčejů byla částečně organizována církví, tak vlidovém prostředídošlo k jejich určité proměně, rozvíjení a obohacování. Jen volně se sliturgickým kalendářemspjaly svátky agrární jako počátekorby, jarní vyhánění na pastvu,dožínky,domlatkya další. Tyto obyčeje zanikliy zpravidla již předPrvní světovou válkouspolečně se souvisejícími zastaralými výrobními technologiemi. Poté však byly některé z těchto zvyků obnovovány v rámci aktivitAgrární strany.
Nový rokbyl původně kladen nazimní slunovrat, tedy zpravidla21. prosince.Po christianizaci se počal spojovat s narozenímJežíše Kristaa jako počátek roku byl chápán25. prosinec, civilní nový rok pak začínal26. prosince.Později byl nový rok přesunut na 1. ledna, v souladu sestarořímským kalendářemz roku 153 př. n. l., ale v lidovém prostředí nebyla tato změna dlouho přijímána. Kromě toho římskokatolický církevní rok začíná společně sadventem, tedy v neděli mezi 27. listopadem a 3. prosincem.
V důsledku změny kalendáře zjuliánskéhonagregoriánskýv roce 1582, která posunula data o deset dní dopředu, také došlo v lidovém prostředí k přesunutí některých novoročních zvyků do předvánočního období. Jedná se například o některé praktiky spojené se svátkemsvaté Lucie13. prosince, jejíž jméno, odvozené z latinskéholux„světlo“, je symbolicky spojováno s novým počátkem.
Advent, z latinskéhoadventus„příchod“, začíná čtyři neděle předŠtědrým dnem, tedy mezi 27. listopadem a 3. prosincem. V této délce se ustálil až ve středověku.Symbolicky je dobou kdy bylaPanna Marie„v očekávání“ a čekáním na Vánoce. Toto období obyčejů v lidové kultuře zastínilo Velikonoce, nejdůležitější křesťanský svátek, pro daleko větší blízkost příběhu matky a jejího novorozeněte lidovému chápání než příběhu o ukřižovaném a zmrtvýchvstalém bohu.
Přes radostné očekávání v průběhu adventu se jednalo o období klidu a pokory. Pomartinskýchposvíceních akateřinskýchtancovačkách následovalo pravidelné docházení namši, časté modlitby, rozdáváníalmužen, konání dobrých skutků,půst, pohlavní zdrženlivost a tvrdé lůžko. V katolickém prostředí významnou úlohu zaujímalyroráty, tedy ranní zpívané mše, a svátky významných světců,Barbory,Mikuláše,Ambrože,Početí Panny Marie,LucieaTomáše.Protestantisvětili především adventní neděle a netrvali na přísném postu. Adventní osvětlení, věnce i názvy železná, bronzová, stříbrná a zlatá neděle se objevili v druhé polovině 20. století.
Věřilo se že během adventu vzrůstá moc temných sil, která čeká o slunovratu boj se silami světla. Představa démonů, ať už v podobědivokého honu, černých jezdců, lovců, bíle oděných žen nebo zvířat je archaická a v Evropě je silně ovlivněna vírou předkřesťanských Germánů. Ozvěnou těchto věr jsou obchůzky maskovaných osob nebo průvody masek během adventu. Nejznámější z maskovaných postav jsou, kromě Mikuláše,čertaaanděla; Lucky, Barborky a Perchty, souhrnně v etnologii nazývanéstředozimky.
Po Vánocích, které končí svátkemTří králů, počíná obdobímasopustu. Končí masopustním úterým, které nastává 47 dní předVelikonoční nedělí, a po něm následujePopeleční středajako první den postní doby. Masopust tedy začíná 7. ledna a končí v rozmezí od poloviny února do počátku března. Masopust vychází především z římského náboženství, které s předjařím spojovalo vegetační a plodnostní božstva jako jeBakchus.
Masopust představoval období hodování a veselí mezi dvěma postními dobami. Během něj probíhaly taneční zábavy,zabijačkya také svatby. Vrcholí posledním čtvrtkem tohoto období, zvanýmTučný čtvrtek, spojeným se zabijačkou a hostinou. Poslední tři dny, tedy masopustní neděle, pondělí a úterý jsou zvány končiny, ostatky, fašank či přímo masopust, se konají různé rituální úkony, průvod masek, scénické výstupy a končí taneční zábavou.
V předjaří začíná Popeleční středou postní doba, na kterou navazují Velikonoce, nejvýznamnější křesťanský svátek. Kromě křesťanství se v lidové kultuře tohoto období odráží předkřesťanské zvyky, soustředěné především před samotné Velikonoce, případně na jejich konec.
Nejznámějším předkřesťanským zvykem postní doby je vítání jara spojené svynášením Smrti, které se koná na Smrtnou neděli, tedy dva týdny před Velikonocemi. Po květné neděli začínápašijovýtýden, svázány především s křesťanskými zvyky. Velikonoce vrcholí večer naBílou sobotu,vigiliínásledného Božího hodu velikonočního. NáslednápomlázkanaVelikonoční pondělíopět nese předkřesťanské rysy.
Po Velikonocích pokračujeliturgické mezidobí, jeden z mála významným církevních svátků tohoto období je zasvěcensvatému Jiří. V předvečer 1. května je však slaven archaický svátek zvanýpálení čarodějnic, májka, Filipojakubská noc nebo Valpuržina noc. Na prvního května připadáprvní máj, svátek zamilovaných.
Mezi 10. květnem a 13. červnem leží počátekletnicneboli Svatodušních svátků. V lidovém prostředí se s nimi pojily kromě církevních obřadů také další zvyky, původně vztahované k letnímu slunovratu. Jedná se hlavně o takzvané králenské slavnosti, z nichž nejznámějším příkladem jeslováckáahanáckáJízda králů. Na archaické oslavy letního slunovratu navázal také svátekJana Křtitele, neboliSvatojánská noc, slavený v předvečer24. června. Během léta je pak řada zvyků spojená se senosečí,žněmia předevšímdožínkami.
Na počátku podzimu se v českých zemích slavil především sváteksvatého Václava, zemského patrona. Konec října byl spojen s takzvaným havelským či císařskýmposvícením, naMoravězvaného hody.NásledovalaPamátka zesnulých, lidově nazývaná Dušičky, slavená v předvečer 2. listopadu.Svatomartinskýsvátek, slavený11. listopadua dříve spojený s vyplácením roční mzdy, asvatoondřejskýsvátek slavený30. listopaduuž byly spojeny s přicházející zimou a adventem.