Douglas DC-5

Douglas DC-5byl americký dvoumotorový vrtulovýhornoplošnýdopravní letouno kapacitě 16 až 22 míst s příďovým zatahovacímpodvozkem, navržený pro kratší trasy než strojeDouglas DC-3neboDouglas DC-4. Je to nejméně známý stroj ze slavné série letounů firmyDouglas.
První návrh, vzešlý z konstrukční kanceláře Leo Devlina za odborné asistenceEda Heinemanna, se poprvé objevil v létě roku 1938.
PrototypDC-5 (výr. č. 411, NX-21701) zalétal 20. února 1939zkušební pilotCarl Cover. Pohon zajišťovala dvojice vzduchem chlazených devítiválcových pohonných jednotek Wright Cyclone GR-1820F-62 o výkonu po 662 kW. Po ukončení zkušebního programu došlo k výměně původních motorů zaWright R-1820G-102A o výkonu po 810 kW a letoun obdržel jméno „Rover“. 19. dubna 1940 byl předán jako osobní strojWilliamu E. Boeingovi, který jej po 22 měsících služby předal US Navy. U amerického námořnictva nesl označeníR3D-3a číslo 08005. Do roku 1946 sloužil naAleutách.
V tomto období převzala své čtyři objednané DC-5letecká společnostKLM (PH-AXA „Alk“, PH-AXB „Bergeend“, PH-AXE „Eend“ a PH-AXG „Gruto“), která je nasadila na evropských linkách. Po vpádu německých vojsk doNizozemíbyly DC-5 KLM evakuovány do zámoří. K západoindické pobočce KLM doCuraçaapřešly v roce 1940 dvě DC-5 jako PJ-AIW „Wakago“ a PJ-AIE „Zonvogel“ a další dvě doBatávieke KNILM jako PK-ADA a PK-ADB. Počátkem roku 1942 byly všechny čtyři letouny dislokovány vZápadní Indiina ostrověJáva. PJ-AIW a PJ-AIZ změnilyimatrikulacina PK-ADD a PK-ADC.
Po japonském útoku na Jávu tři z nich uletěly s uprchlíky doAustrálie, PK-ADA byl 9. února 1942 převzat Japonci jako válečná kořist. Po opravě byl nejprve využíván jako zkušební létající laboratoř a následně vystavován vTokiujako exponát ukořistěných spojeneckých letadel až do konce války. Poté dosloužil jako výcvikový stroj leteckých navigátorů na vojenské základně v Tačikavě.
Zbývající tři DC-5 KNILM v Austrálii létaly u dopravce Australian National Airways (VH-CXA, VH-CXB a VH-CXC). Používala je rovněž 21. squadronaRAAFpro přepravu osob ze Spojeného velitelství letecké dopravy.
V roce 1944 došlo k jejich předání americkému letectvu, kde dostaly označeníC-110DEa sériová čísla 44-83230 až 44-83232. Sloužily u 374. výsadkové a dopravní skupiny 5. letecké armády. Zde létaly s původními nizozemskými posádkami, které smluvně vyplácela společnostPan American World Airways.
Na konci II. světové války byl letoun 44-83232 přenechán za cenu šrotu Australian National Airways, která ho krátce nato odprodala nově vzniklé společnosti Holland Airways (VH-ARD „Bali Clipper“) se sídlem vSydney. Zde byl používán pro přepravu italských přistěhovalců do Austrálie.
V roce 1948 se VH-ARD dostal přesSicíliidoIzraele, kde létal do roku 1955 se jménem „Bagel Lancer“. Pak byl letoun postupně rozebírán a používán k pozemnímu výcviku a školení mechaniků naletištivTel Avivu.
US Navy zakoupilo a v červnu a červenci 1940 převzalo tři letouny ve vojenském provedeníR3D-1(1901 až 1903) pro 16 pasažérů.
V září a říjnu následovaly čtyři exemplářeR3D-2(1904 až 1907) pro USMC. Měly zpevněnou podlahu kabiny a nákladová vrata na levé stranětrupuza křídlem. Alternativně mohly být vybaveny 22 sklopnými sedadly pro výsadkáře. Během II. světové války tyto letouny operovaly mezi vojenskými základnami vUSAa oblastiPacifiku. Jeden z R3D-2 byl sestřelen japonskou ponorkou u pobřeží Austrálie, zbylé byly 31. října 1946 vyřazeny.
Údaje platí pro DC-5