Maroko

Maroko, plným názvemMarocké království(arabskyالمغرب‎,al-Maghrib,francouzskyRoyaume du Maroc,berberskyⵜⴰⴳⵍⴷⵉⵜ ⵏ ⵍⵎⵖⵔⵉⴱ), jemonarchiev oblastiMaghrebuna nejzazším severozápaděAfriky. Jeho sousedy jsou na východěAlžírsko, na severu dvě maléšpanělskéexklávyCeutaaMelillaa na jihu sporné územíZápadní Sahara, které Maroko považuje za integrální součást svého území.
Název Maroka zřejmě pochází z arabského "Maghrib-al-Aksá", což znamená "krajní západ".
Historie osídlení Maroka sahají až dopravěku. V jeskyníchVysokého Atlasubyly objeveny skalní kresby z mladší doby kamenné. V letech kolem roku 1000 př. n. l. bylo Maroko úrodnou a zalesněnou zemí a tudíž se tamní lid zabýval zejména zemědělstvím.
Ve2. století př. n. l.zakládali na území dnešního Maroka své osadyFéničanépodél obchodních cest. Po jejich pádu přišli do MarokaŘímané, kteří do roku 40 př. n. l. tuto oblast spojili se západní částí dnešníhoAlžírskaa dali tak základ provinciiMauretania Tingitana. Díky tomu, žeBerbeřižili kočovným životem a nezakládali města, a tudíž nebylo co dobývat, se ubránili římské nadvládě a stáhli se do vnitrozemí, odkud podnikali výpady na římské osady a tábory.
Toto období je specifické rychlým šířením pouštních oblastí, neboť Římané káceli místní lesy a nestarali se o jejich obnovu. V zemi tak klesala hladinapodzemní vodya celá oblast pustla (v současnosti je zemědělsky využitelná přibližně jen třetina marockého území).
Římská nadvláda skončila v5. století, kdy Římany vypudiliVandalovéa založili královskou říši. V ní však tvořili pouze málo početnou horní vrstvu a záhy splynuli s původním berberským obyvatelstvem.
V6. stoletíbylo území Maroka obsazenoByzantskou(Východořímskou) říší.
Od roku640si začali západníAfrikupodrobovatislámštíArabové, původem z dnešníSaúdské Arábie. K prvnímu neúspěšnému pokusu o dobytí Maroka došlo v letech681–683. K podrobení došlo až v letech705–708. Stejně jako Římané se i Arabové potýkali se stejnými problémy spojenými s kočovným životem Berberů. A i přesto, že Berbeři nakonec přijali islám, většina kmenů si zachovala politickou samostatnost; v roce740dokonce vypuklo berberské povstání, které nedokázal vládnoucíkalifpotlačit.
V roce789založil kalify pronásledovanýIdrís I.dynastií Idríssdů. V10. stoletípřišli do Maroka kalifové zCórdobys cílem vypuditFátimovce.
V letech1061–1269vládli v MarokuAlmoravidéaAlmohadové, kterým se podařilo k Maroku připojit území jižní částiPyrenejského poloostrova. V roce1269obsadili hlavní městoMarrákešBerbeři. Ve 14. století se vTangerunarodil proslulý cestovatelAbú Abdallah ibn Battúta, který procestovalČínu,Indii,Kavkaza značnou částRuska.
Léta1420–1554se nesla ve znamení vládyVattásovců, za nichž se na pobřeží postupně usadili Španělé a Portugalci. Portugalský vliv je dodnes patrný zejména ve městech, kde sídlily jejichfaktorie, vybudované a opevňované během portugalské námořní expanze na základě dohod králeManuela I.s místními vládci. Jde zejména o Safi, dále například oEl Džadídu, dříve nazývanou portugalsky Mazagão,Essauru(Asavira, dříve Mogador),TangeraArzilu. Portugalci byli pak roku 1578 po porážce králeSebastiána I. Portugalskéhov bitvě u Alcácer Quibiru z většiny osad vyhnáni. Avšak některé pevnosti i bývalé katedrály mají dodnes přívlastek „portuguesa“.
Evropskývliv na tomto území výrazně zesílil v16.a17. století.Sultánisi své mocenské postavení snažili posílit podepisováním obsáhlých smluv sFrancií. Jejich postavení však definitivně potvrdila až britsko-francouzská smlouva z roku1904.
V roce1911protestovalaněmeckávláda proti francouzské politice v Maroku a pro výstrahu vyslala do Agádíru dělovou loď Panter. Tato akce nazvanáSkok Pantera do Agádíruvyvolala mezinárodní krizi. Ta vyústila o rok později (1912), kdy se Maroko stalofrancouzským protektorátem, německé hospodářské zájmy byly zabezpečeny, pobřežní část připadlaŠpanělsku(tzv.Španělské Maroko) aTangerse stal mezinárodním pásmem.
Roku1919vypuklo v částech držené Španěly povstání berberského kmenuRífůpod vedenímAbd al-Karíma, které vedlo k vítězství a vyhlášeníRífské republikyv roce1921. V témže roce se povstání – nyní označované jakorífská válka- rozšířilo i do francouzské části, což mělo za následek francouzskouintervenciv roce1925a potlačení povstání. Roku1926se Abd al-Karím musel vzdát.
Snaha rozdělit obyvatelstvo uplatňováním zvláštní politiky ze strany Francie od roku1930vedla k nepokojům, jejichž centry byla zejména rychle rostoucí města díky přílivu venkovského obyvatelstva. Do čela protikoloniálního hnutí se postavil sultánMuhammad V., který byl však roku1953donucen v důsledku uplatňování své národnostní politiky odejít do vyhnanství. Jeho návrat si vymohlo obyvatelstvo roku1955.
V této době již evropské koloniální mocnosti nedokázaly udržet své postavení a v roce 1955 byl zrušen francouzský protektorát a o rok později i španělský. V roce1957se Muhammad V. prohlásil králem. Od roku1961se vlády ujal králHasan II.a v roce1972byla schválena nová demokratická monarchistickáústava.
Na podzim roku1975byla mezi Marokem,Mauretániía Španělskem uzavřena dohoda o rozdělení bývalé španělské kolonieZápadní Sahary.Tu však odmítli příslušníci hnutíPolisarioa v roce1976navzdory dohodám vyhlásiliSaharskou arabskou demokratickou republiku. V roce1979se Mauretánie vzdala nároku na západosaharské území a do Západní Sahary vtrhlo Maroko se stotisícovou armádou a téměř celou oblast obsadilo.
SnahuOSNvyřešit problém Západní Sahary marocká vláda ignorovala až do roku1988. V roce1989se představitelé Maroka a hnutí Polisario dohodli na příměří, které však není dodržováno.
Po smrti Hassana II. v roce1999nastoupil23. července1999. na královský trůn jeho synMuhammed VI.Krátce poté v televizním projevu slíbil, že se zaměří na potíráníchudobyakorupcia podpoří vytváření pracovních míst, jakož i zlepšení situace v oblastilidských práv.
Od konce roku 2010 až do současnosti probíhaly nebo probíhají ve většině arabských států protesty, nepokoje, povstání a revoluce, které jsou nazývány jako „arabské jaro“. V souvislosti s těmito nepokoji navrhl Muhammed VI. v roce 2011 změny ústavy zahrnující omezení svých pravomocí, které schválila 98,5% většina v referendu 1. července 2011. Opozice však považovala změny za nedostatečné.
Marocká vlajka je tvořena červeným listem na kterém je uprostřed umístěná zelená pěticípá hvězda (pentagram) z tzv.Šalamounovy pečetě.
Marocká hymna je skladbaHymne Chérifien. Text hymny napsal Ali Squalli Houssaini na hudbu od Léa Morgana.
Marocká krajina je nejvíce ovlivněna třemi aspekty – pohořímAtlas,Saharouaatlantickýmpobřežím. Atlas prochází zemí od jihozápadu (Antiatlas s vrcholy přes 2 500 m n. m.) přes jeho největší část – Vysoký Atlas dosahující výšek přes 4 000 m n. m. – až k severu (pohoří Rif s vrcholy přes 2 000 m n. m.) a severozápadu země (Střední Atlas s vrcholy přes 3 000 m n. m.), kde strmě padá do Středozemního moře a pokračuje po pobřeží do Alžírska. Ve Vysokém Atlasu rozprostírajícím se ve středním Maroku najdeme i nejvyšší bod Maroka a celé Severní Afriky –Džabal Tubkaldosahující výšky 4 167 m n. m.
Atlantické pobřeží je ploché a stoupá do vnitrozemí k tabulovité krajině marocké mesety (kolem 800 m n. m.).
Na východě a jihovýchodě přechází pohoří Atlas v alžírskou náhorní plošinušotůa vSaharu.
Většinamarockých řekústí do Atlantského oceánu. Největší z nich (od severu k jihu) jsouSebú,Um er-Rbia,Tensift,Souss. ŘekaMulújaústí doStředozemního moře. Mnoho řek se ztrácí na okraji Sahary.
Režim řek je charakteristický vodností v zimním období a nízkými průtoky či vyschnutím v létě. Údolí občasných toků se nazývajívádí.
Důležitou roli v podnebí v Maroku hraje Střední a Vysoký Atlas, který je výrazným klimatickým rozhraním. Severozápad země je ovlivněn Středomořím a vyznačuje se mírným deštivým podnebím v zimě s průměrnými teplotami 16 °C a horkými suchými léty s průměrnými teplotami 28 °C.
Oblast Atlasu se vyznačuje typickým vysokohorským podnebím se značnými teplotním rozdíly. Na jihu a jihovýchodu je suché pouštníkontinentální podnebí– horká léta, kde maxima dosahují přes 40 °C a studené zimy.
Množství srážek v průběhu roku kolísá mezi 900 mm na severu a 200 mm na jihu. Na severozápadních svazích hor bývá množství srážek přes 1 000 mm (ve vyšších polohách sněhových).
Podle ústavy je Maroko konstituční demokratickou a sociálnímonarchií. Ve skutečnosti má však největší vliv na rozhodující otázky sám král, který je hlavou státu, vrchním velitelem ozbrojených sil a zároveň i duchovní hlavoumuslimskéhoobyvatelstva. Má nejvyšší zákonodárnou moc, protože schvaluje všechny zákony usnesenéparlamentem, jmenuje ministry, může rozpustit parlament a vyhlásit výjimečný stav.
Jednokomorový parlament má 333 křesel z nichž se dvě třetiny obsazují přímými volbami na 6 let. Zbývající poslanci jsou delegováni z obecních parlamentů a stavovských organizací. Parlamentu předsedá předseda vlády.
V Maroku platí všeobecná vojenská povinnost na 18 měsíců.
Jednotné právo se rozvinulo zfrancouzskýchaislámskýchzákonů. Pod jeden nejvyšší soud spadá devět pracovních soudů a dále provinční a obecní soudy.
Od roku 2015 sestává Maroko z 12 regionů (včetně území Západní Sahary; arabsky جهةdžaha,množné číslo جهاتdžahát,francouzskyrégion,množné číslorégions).Ty se dále dělí na 62 provincií a 13 městských prefektur.Navzdory fungujícímu systému nepřímých voleb do komunálních rad je reálná moc orgánů místní správy v rukouwaliů(představitelé regionů) aguvernérů(představitelé provincií a prefektur) jmenovaných ministrem vnitra.
Zemědělství se podílí naHDPmezi 13 a 20 % v závislosti na sklizni a zůstává i přes rozvoj ostatních odvětví významným článkem ekonomiky země. V zemědělství je zaměstnáno přibližně 40–45 % činného obyvatelstva (průměrný věk zemědělců je přes 50 let a cca 80 % z nich je negramotných). 67 % zemědělců jsou malorolníci s plochou půdy do 5ha. Z celkové plochy orné půdy je zavlažováno pouze 15 %.
Nejdůležitějšími pěstovanými plodinami jsou subtropické ovoce (z toho 55 % všech ovocných sadů připadá naolivovníky, dále pakdatle,citrusy,opuncie), zelenina a obiloviny (ječmen,pšenice,kukuřice, aj.). Pěstují se též luštěniny,cukrová řepaatřtinaa olejniny (kromě oliv ještěslunečnice,podzemnice olejná). V oblasti jižního Maroka se též pěstujeargania spinoza, z jejíž stromů se získává velmi ceněnýarganový olej, využívaný v marocké kuchyni a v kosmetice.
Z živočišné výroby převažuje chov suchu odolných zvířat –ovcíakoz. V poslední době roste i produkceskotuadrůbeže. Počet kusů v domácích stádech je silně ovlivňován dostupností píce, která je závislá na vydatnosti srážek. Významnou součást živočišné výroby tvoří produkce mléka (též důležitá součást marocké kuchyně).
Téměř 20 % území Maroka pokrývají lesy, zejména pak v horských oblastech. Ekonomicky využitelných porostů je však maximálně 5 % z celkové plochy, neboť většina tamních lesů má podobu nízkých a řídkých porostů bez valné hospodářské produkce. Stav marockých lesů se obecně zhoršuje v souvislosti s vysycháním celé krajiny (viz např.), a též v souvislosti s růstem marocké populace (s důsledky v podobě nadměrné pastvy domácích zvířat a těžby dřeva na otop). Nejvýznamnější lesní celky Maroka zároveň patří mezi chráněná území, avšak zmíněné problémy jsou vážné i tam.
Významnými lesními celky Maroka jsoules Mamorau Rabatu se světově významnou produkční plochoukorkového dubua unikátní cedrové lesyStředního AtlasuaRífu(cedrové dřevo,tříslovinaapryskyřice). Důležitou surovinou pro tradiční řezbářství je „berberská túje“ –sandarakovník článkovaný. V suchých lesích kolem Agádíru roste původníargánie trnitá, z jejichž plodů se získáváargánový olej(jediná produkční oblast na světě).
Díky dlouhému pobřeží (3 500 km pobřeží s více než 1 000 000 kmpobřežních vod) je významným exportním artiklem irybolov. Ročně Maroko vyprodukuje 900 000tryb a mořských plodů a přináší ročně do státního rozpočtu až 300 mil. USD. V rybolovu je zaměstnáno více než 400 000 osob a marocká flotila má bezmála 20 000 rybářských lodí včetně 350 chladicích.
Středomořské pobřeží se na marockém výlovu podílí pouze 4,2 % v celkovém objemu. Nejvýznamnější oblasti jsou naopak jižní oblasti atlantického pobřeží (v přístavuAl-´AjúnvZápadní Sahařebývá vyloženo přes 40 % vylovených ryb). Dalšími hlavními rybářskými přístavy jsouAgádír,Tantan,Esavira,Safi,El Džadída,Casablanca,Mohamedia,Rabat,Kenitra,Larache,Tanger,Al-HusejmaaNador.
Marocký rybolov se rozděluje na čtyři hlavní oblasti, z nichž byl v minulosti nejhodnotnější lovhlavonožců. Stav jejich zdrojů však za poslední roky katastroficky poklesl a s ním i výlov těchto živočichů. Druhou skupinu tvoří lov ryb typusardinek,makrelaančoviček. Třetí nejvýznamnější skupinou jsou tzv. bílé ryby (mečoun,treska,tuňák, aj.). Poslední skupinou jsouměkkýšiakorýši.
Zemědělské produkty jsou pro Maroko významnou exportní položkou, zejména se zeměmiEvropské unie(v roce 2003 tvořil s EU obchod se zemědělskými produkty 13 % z celkového vzájemného obratu). Od1. ledna2004byly pro Maroko stanoveny relativně výhodné kvóty na vývoz zeleniny, předevšímrajčat.
Průmysl a stavebnictví se na celkové tvorbě HDP podílí přibližně 30 %.
V průmyslu je zaměstnáno v Maroku přibližně 400 000 osob (2000). Z průmyslu je nejvíce zastoupen oděvní a pletařský, zemědělsko-potravinářský, chemický, hutnický a strojírenský a elektrotechnický průmysl a elektronika.
Z důvodu poklesu poptávky po marockém textilním zboží však podíl textilního a kožedělného průmyslu klesá, zejména ve prospěch metalurgie a elektrotechniky. Kromě těchto dynamicky se rozvíjejících odvětví dále vláda preferuje průmysl zpracovávající umělé hmoty, strojírenský průmysl (montáž motorových vozidel) a potravinářský průmysl.
Největšími průmyslovými oblastmi jsou lokality mezi Casablankou aMohamedií, mezi Casablancou aEl Džadídoua mezi Rabatem a Kenitrou. Zakládají se však stále nové průmyslové zóny, zejména pak na severu země v okolí měst Tanger a Udžda.
Chemický průmysl je zastoupen zejména v souvislosti s těžboufosfátů(Maroko má největší fosfátové zásoby na světě).
Tradiční součástí průmyslu jsou také umělecká řemesla, díky jejichž vysoké úrovni tvoří tato odvětví významnou součást zahraničního obchodu a turistického ruchu. V zemi je takto více než 500 výrobních družstev zaměstnávajících přibližně 21 000 řemeslníků. Z uměleckých řemesel se nejvíce vyváží koberce.
Ve stavebnictví je v Maroku zaměstnáno přibližně 10 % ekonomicky aktivního obyvatelstva a tvoří tak významné odvětví hospodářství země.
Nedílnou součástí průmyslu v Maroku je i těžba nerostných surovin, a to zejménafosfátu, jehož největší světové zásoby se nachází právě na území Maroka (dle Marockého tisku až 75 % celkových světových zásob s odhadem na 60 mld. t). V exportu fosfátů je Maroko na prvním místě na světě (celkem zaujímá jednu třetinu světového trhu se surovými fosfáty), zatímco v těžbě je na třetím místě zaUSAaRuskem, neboť bohaté zásoby nejsou zatím plně využívány (v roce 2004 bylo vytěženo 25,4 mil.tfosfátů).
Kromě fosfátů disponuje Maroko ještě nerostnými zdrojimědi,fluoridu,olova,barytuaželeza. V Maroku jsou také malá nalezištězlataastříbra.
Služby v Maroku zahrnují především sektor turistiky a dopravních služeb. Turistika zaznamenává od roku2004trvalý rozvoj po propadech v první polovině 90. let 20. století a po roce2001. Za tímto růstem stojí činnost Výboru pro strategii turistiky založeného v roce2002, jehož cílem je zvýšit přitažlivost Maroka pro zahraniční turisty. V roce2006byly celkové příjmy z turistiky 6,3 mld. USD, což je nárůst o cca 29,2 % oproti roku2005a Maroko navštívilo 6,58 milionů turistů, přičemž 3,6 milionů jich přijelo ze zahraničí.
Nejvíce zahraničních turistů přijíždí zEvropy(85 %), dále pak zeSeverní Amerikya ze státůMaghrebuaStředního východu. Významnou skupinou jsou Maročané žijící v zahraničí (2,98 milionů návštěvníků). Stále více roste zájem turistů zAsie– např.JaponskaaJižní Korey.
Základními turistickými středisky jsouAgádíraMarrákeš, kam zavítají přibližně dvě třetiny z celkového počtu turistů.
Kromě turistiky se silně rozvíjí telekomunikační obory (v roce 2006 byl nárůstabonentůmobilních sítí o 29 % na celkových 16 milionů,Internetčítá cca 400 000 abonentů s nárůstem o 52,4 % oproti roku 2005).
Od roku 2018 je v provozu 200 km úsek vysokorychlostní železniční trati (LGV) Tanger-Kenitra, s maximální rychlostí 350 km/h.
V roce2014mělo Maroko 33 848 242 obyvatel při hustotě zalidnění 73 obyvatel na km².
Populace je v Maroku rozmístěna nerovnoměrně. Na jedné desetině rozlohy na pobřežním pásu na severozápadu země žijí dvě třetiny obyvatel. Obyvatelstvo neustále migruje z chudých venkovských oblastí do hospodářsky rostoucích měst. Ve velkých městech žije přibližně 45 % obyvatelstva. Historická královská města jsouFès,Marrákeš,Meknes,Rabat, moderní průmyslová centra jsouCasablanca,Tanger,UdždaaAgádír.
Většinu populace tvoříArabovéči poarabštěníBerbeři.
V řidčeji osídlených částech Maroka žijí etnické menšiny – zejménaBerbeři(30–40 %) aHaratinové. Berbeři sídlí v Maroku především v pohoříRif(Rífové),Atlasa voázáchna jih od Atlasu jako usedlí rolníci v sídlištích z hlíny podobným opevněním (kasba) v horských oblastech. Haratinové (potomci černých otroků) sídlí především v oázách na jih od pohoří Atlas. Méně početnou menšinou jsouŽidé(přibližně 30 000). V Maroku žije také přibližně 100 000 cizinců (Francouzi,Španělé).
V roce 1956 žilo v Maroku přibližně 500 000 Evropanů a 220 000 Židů, většina ale odešla v období po vyhlášení nezávislosti.
Naopak nezanedbatelný je i počet Marokánců žijících v zahraničí – přes 2 miliony v přistěhovaleckých komunitách vzápadní Evropě.
Z hlediska státní příslušnosti tvoří obyvatelstvo země z 99,5 % Maročané a zbytekMauretánci,SenegalciaEvropané.
Obyvatelé Maroka jsou téměř bezvýhradně (asi 98 %)sunnitštímuslimové(sunnitskýislámje státní náboženství). Zbytek tvoříkřesťanéažidé.
Podlestatistikyz roku 2020 je v Maroku 99 %muslimů, v naprosté většiněsunnitů, méně než 1 % ješíitských muslimů. Zbývající 1 %populacepatří kekřesťanům,židůma vyznavačům náboženstvíBahá´í.Většina muslimů následuje Málikovskou právní školu, tzv.Málikovský mazhab. V menšině je přítomen takéZáhirovský mazhab. Křesťané jsou rozděleni mezikatolickou církevaprotestantské církvea jedná se zejména o cizince žijící v Maroku. Počet muslimskýmkonvertitůke křesťanství se uvádí mezi 10 000 a 50 000. Tito Maročané ve své domovině čelí sociálním persekucím.VCasablancežije přibližně 2500židůa nízké stovky věřících náboženstvíBahá´í.NáboženskáhistorieMaroka je podleafrikanistyO. Havelkyvelmi pestrá. Dlouhou tradici měloberberskénáboženství, přítomný byl také megalitickýkultrozšířený vestředomoří,až do příchoduislámuna konci 7. století bylo v populaci významně rozšířeno křesťanství.V předkřesťanské době bylo možnéBerberyoznačit zapolyteisty, jejichž tradiční z generace na generaci předávanou víru, patrně vystavěnou nakultu předků(kde byla přítomna víra v posmrtný život), ovlivňovalo takéžidovství, v nemalé mířestaroegyptské náboženství, z druhé strany pyrenejské megalitické kulty a později římský kult a rozmanité helénské náboženské představy.Berbeři naSahařev předřímském období prokazatelně stavěli zesnulým králům pyramidové hrobky výšky 10 až 30 metrů.Svatý Augustinna přelomu 4. a 5. stol. napsal, že někteří polyteističtí Berbeři uctívají skály, což by odpovídalo vlivu megalitického kultu rozšířeného ve středomoří, který ze severu Berbery ovlivňoval.V pouštních regionech Maroka odedávna kvetla křesťanskámystika, dnes je to islámská mystika –súfismus.
Úředními jazyky jsouarabštinaa od roku 2011 iberberština. Především v obchodním styku je značně rozšířenáfrancouzština, na severu země je částečně zastoupena išpanělština.
Marocká arabština se podstatně liší od klasické arabštiny či arabštiny moderní, kterou se mluví vEgyptěa státech kolemPerského zálivu. Maročané však rozumí i této arabštině, zejména pak té egyptské, díky provázanosti televizních seriálů.
Berberština se na území Maroka vyskytuje ve třech základníchdialektechpodle zeměpisné oblasti. Ačkoliv se jejich názvy různí, nejběžnější jsou tyto:
Přibližně 25 % obyvatelstva hovoří pouze některým z dialektů berberštiny. Berberština se nově zavádí i do školní výuky.
Od roku1963platí všeobecná povinná školní docházka, do roku 2012 se podařilo snížit podílnegramotnéhoobyvatelstva v Maroku na odhadovaných 28 %.Největším problémem bylo dostat školství do odlehlých oblastí. Dnes již stojí školy i v nejvyšších údolích Atlasu a mnohdy negramotným rodičům zde jejich děti vyučují čerství absolventi pedagogických škol, které sem vláda posílá na jejich první učitelskou zkušenost, trvající 1–4 roky.
V Maroku je 20 univerzit. Nejprestižnější je islámská vysoká škola ve Fèsu založená roku859a velká státní univerzita v Rabatu.
K nejslavnějším marockým architektonickým památkám patříksarAit Ben Haddou. V roce 1987 byl zapsán na seznamsvětového kulturního dědictví UNESCO. Ksary jsou tradiční sídelní celky na pomezíSaharysestávající ze skupiny hliněných staveb obklopených vysokými zdmi. Uvnitř obrannýchhradebse nacházejí úzké uličky obytných domů, ale ináměstía budovy veřejného charakteru. Na seznam byly zapsány i ruiny starořímského městaVolubilisa několik městských celků jakoFes,Džadída,Meknes,Marrakéš,As-Sawíra,TetuánaRabat.Mešita Hasana II.je největší mešitou v Maroku a sedmou největší na světě. Má také nejvyššíminaretna světě, vysoký 210 metrů. Byla dokončena v roce 1993 francouzským architektem Michelem Pinseauem. Ze starých sakrálních staveb je důležitámešita Kutubíjapostavená v éře Almohádovců.
K nejznámějším výtvarným umělcům patří umělecký fotografAchraf Baznani, nejpřekládanějším spisovatelem jeTahar Ben Jelloun(Dítě pouště,Posvátná noc), jenž ovšem zvolilfrancouzštinu, stejně jakoDriss Chraïbi.
K významným představitelům marocké vědy patřila socioložkaFatema Mernissiová.
Marocká kuchyně vychází zarabské,berberské,španělské,andaluskéastředomořské kuchyně, byla ovlivněna takéevropskouaafrickou kuchyní. Marocká kuchyně je typická pro používáníkuskusuaolivového oleje. Maroko je známo pro svojekoření, proslavil se napříkladšafránzTalaouine,mátaaolivyzMeknesunebopomerančea citrony zFesu. Známá je také marocká směs dvaceti sedmi koření zvanáras el-hanout. Dále se používásušené ovoce,zelenina,citróny,olivyneboarganový olej, zmasase používá předevšímhovězí,kozí,skopovéakuřecí, používají se iplody moře.
Jídlo se často připravuje ve hliněné nádobě zvanétažín.To je zároveň označení jídla, které se v nádobě připravuje. Typickou marockou specialitou je taképastilla, což je druhpečivazlistového těstavyznačující se kombinací sladké a slané chuti. Kombinujemaso holoubata cibule s praženýmimandlemi,rozinkami, cukrem a skořicí.Šakšúkapřipomínálečo,khleaje podobnékebabu. Oblíbeným salátem jezaalouk, obsahujícílilek.
Sladkosti jsou podobné jako v jiných arabských státech, jsou to předevšímbaklavaachalva. Oblíbeným nápojem jemátový čaj.
Maročtí atleti tradičně slaví celosvětové úspěchy v běžeckých disciplínách na středních tratích. Maroko se od roku 1960 účastníolympijských hera od té doby (k roku 2018) získalo šest zlatých olympijských medailí - všechny vatleticea všechny v bězích. První přivezli zLos Angeles roku 1984překážkářkaNawal El Moutawakelováa běžec na 5000 metrůSaïd Aouita, který se stal rovněž mistrem světa na patnáctistovce na prvnímsvětovém šampionátu v Helsinkách roku 1983.Další zlato přišlo vSoulu 1988zásluhou běžce na 10 000 metrůBrahima Boutayeba. Na stejné trati triumfoval vBarceloně 92Khalid Skah. Další triumf přišel až vAthénách roku 2004, ale byl dvojnásobný,Hicham El Guerroujtotiž vyhrál závod na 1500 i 5000 metrů.Stal se tak nejúspěšnějším marockým sportovcem všech dob, kterýžto neformální titul stvrdil i dalším olympijským stříbrem zeSydney 2000a čtyřmi tituly mistra světa. Marocká Sahara se každoročně stává dějištěm zřejmě nejtěžšího běžeckého závodu na světě,ultramaratonuzvanéhoMarathon des Sables. Jediným dalším sportem, ze kterého Maročané brali na olympijských hrách cenný kov, jebox, v němž sesbírali již čtyři bronzové medaile.
Nejpopulárnějším sportem v Maroku je jednoznačně fotbal a sledování zápasů marocké a španělské ligy je oblíbenou kratochvílí mužů v marockých kavárnách.Marocká fotbalová reprezentacese šestkrát probojovala na závěrečný turnajmistrovství světa. Nejúspěšnější z těchto účastí byla ta z roku2022, kdy se Maroku podařilo překvapivě vyhrát těžkou základní skupinu (Belgie,Chorvatsko,Kanada) a postoupit jako první africký celek do semifinále, kde pak Maročané vypadli sFranciípo výsledku 0:2. V zápase o 3. místo prohráli sChorvatskem1:2. Největšího úspěchu ve své historii však marocká reprezentace dosáhla roku 1976, když vyhrálaAfrický pohár národů. V roce 2018 vyhrál marocký týmAfrické mistrovství národů, jehož se účastní ligové výběry afrických států. Tři africké kluby rovněž vyhrályLigu mistrů CAF-Raja Casablanca,Wydad CasablancaaASFAR. V roce 2022 na Mistrovství světa v Kataru se Maroko stalo první africkou zemí v historii šampionátu, která dosáhla semifinále.
Marocká mužská basketbalová reprezentacevyhrála v roce 1965 mistrovství Afriky.
Pouze pro nejbohatší vrstvu se stále oblíbenějším stávágolfa golfová hřiště stále přibývají. Je to paradox, protože Maroko se potýká s nedostatkem vody a tento problém bude v blízké budoucnosti ještě akutnější.