Královský zámek Racconigi

Královský zámek Racconigi(italskycastello reale di Racconigi, piemontskyël castel ëd Racunìs) jezámekvybudovaný pro členysavojskédynastie na základech středověkéhohraduvRacconigivprovincii Cuneoasi 30 km na jih odTurína.
V průběhu své téměř tisícileté historie prošel četnými přestavbami a od druhé poloviny14. stoletíbyl majetkem savojských. Sídlila zde savojsko-carignanská větev rodu, a pak byl letním a podzimním sídlem čilikrálovským letoviskemsavojskýchkrálů Sardiniea pozdějiItálie.
Zámek, nyní velmi frekventované kulturním centrum a muzeum, je od roku 1997 součástí souborusavojských rezidencízařazených na seznamsvětového dědictví UNESCO. V roce 2016 zde zaznamenali 127 368 návštěvníků.
První zprávy o opevnění v Racconigi pocházejí z11. století, z doby, kdy toto území bylo součástíTorínské marky. Bernardino di Susa zde postavil nebo upravilpevnostna zbytcích předchozíhokláštera.
Vroce 1091, když zemřela markýzaAdelaide di Susa, území obsadil její synovecBonifacio del VastoalénoRacconigi se proto stalo součástí majetkumarkýzů ze Saluzza.
Synovec Bonifacia del Vasto jménemManfredo II. ze Saluzzarozšířil stavbu a vybudoval první hrad čtvercového půdorysu s vnitřním nádvořím, který sloužil jako strategická obrana území marky.
V roce 1372 markýzFridrich II. ze Saluzzadal hrad do zástavy rodu Fallettiů, ale ten se po několika letech vrátil do vlastnictví markýzů ze Saluzza. Ve druhé polovině14. stoletízískal léno a hrad Racconigi nemanželský synLudvíka, posledního knížete savojsko-acajského, zakladatel rodové linie Savoy-Racconigi, která hrad držela asi čtvrt tisíciletí a vymřela v roce1605.
V roce 1620 vévodaKarel Emanuel I. Savojskýdaroval hrad svému synoviTomáši Františkovi, předkovi savojsko-carignanské dynastie. Stavba tehdy vypadala jako klasický středověký hrad: masivní holá cihlová pevnost čtvercového půdorysu se čtyřmi masivními nárožními věžemi, vodním příkopem, padacím mostem a vysokým bočnímbergfritem.
Stavba zůstala téměř beze změn až do poloviny17. století. První přestavbu zadal Tomášův synEmanuel Filibert, který v roce1676pověřilGuarina Guariniho, aby provedl kompletní přeměnu pevnosti na „delizii“, doslova „(vilu) rozkoší“, jak se v Itálii označovaly letohrádky. S využitím velkého vnitřního prostoru nádvoří Guarini postavil velké centrální těleso se střechou tvarupagody; dále na základě dvou nárožních věží severního průčelí vybudoval dva čtyřpatrové pavilony, nad nimiž je čtyřbokákupolovástřecha s bílýmimramorovýmilucernami. Grandiózní přestavba se však netýkala pouze budovy, ale pomohl i známý francouzský architektAndré Le Nôtre, který se zasloužil o úpravu rozlehlého parku. Když bylo dílo dokončeno, 7. listopadu1684se Emanuel Filibert v Racconigi oženil sMarií Angelikou Kateřinou D'Este.
Roku1757Ludovík Viktor Savojskýpověřil architektaGiovanniho Battistu Borru, aby provedl další přestavbu podleklasicistníhovkusu té doby. Borrovi vděčíme za rekonstrukci jižní fasády s přístavboutetrastylového prothyronuskorintskýmsloupy převýšenéhofrontonovýmčlenitým trojúhelníkovým štítem vpalladiovskémduchua monumentálního schodiště. Vnitřní zásahy se týkaly Herkulova salonu, přilehlého Dianina sálu a stavby pokojů Čínského apartmánu, zdobených vzácnýmitapetamiz rýžového papíru.
Současná podoba budovy je z velké části výsledkem přestavby, kterou vroce 1832zadal poslední kníže z Carignana a také novýkrál SardinieKarel Albert. Ten považoval za nezbytné dále rozšířit a vyzdobit budovu, která nyní přestala patřit rodové linii Savojských z Carignana a přešla na sardinskou korunu, čímž získala status královské rezidence a byla vybrána za oficiální královské letovisko.
Panovník pověřil práci inženýraErnesta Melana, který dále zvýšil starou čtyřúhelníkovou stavbu kolem centrálního dvora a rozvinul dvě velká boční křídla jižního průčelí a znovu uchopil téma „pagodovité“kopulenad dvěma rohovými věžemi. Dále úprava zahrnovala rekonstrukci nádvoří a výstavbu budov na půdorysu tvaru písmene C, které propojují nová jižní křídla s pavilony na sever od nich. Současně byl zbořen mlýn a některé domy před zámkem, které kazily výhled, čímž vznikla velká plocha před hlavním vchodem, z níž v ose vycházela široká třída lemovaná stromořadím.
Interiéry byly také přetvořeny podle potřeb doby. Práce byly svěřenyPelagiovi Palagimu, který zařídil nové místnosti v klasicistním duchu. Spolupracoval s ním umělecký truhlář z AstiGabriele Capello, známý jako il Moncalvo, jehož vzácné intarzie zdobí nábytek a dveře Etruského kabinetu, osobního apartmánu krále Karla Alberta.
Počínaje rokem1834zde tvořil malířMarco Antonio Trefogli, který vyzdobil galerii rafinovanýmigroteskami, zobrazujícími ovoce a ptáky. Společně s Luigim Cinnatim vytvořil Trefogli také ornamenty aarabeskypro audienční sál a jídelnu. Pro koupelnu Karla Alberta namaloval květinové motivy v ornamentálních pásech, dále grotesky, amfory, mušle, labutě agryfy, ve vlysu nad římsou byly použity figury draků.
Úprava parku byla svěřenaněmeckémuzahradnímu architektoviXavieru Kurtenovi, který starší Le Nôtreovu zahraduromantizoval. Tehdy vznikla iMargarìa,neogotickábudova na konci parku, která je výsledkem spolupráce Ernesta Melana a Pelagia Palagiho. Právě v tomto parku se 19. srpna1840uskutečnilo první setkání mezi princemViktorem Emanuelem, budoucím prvním italským králem, a jeho nastávající první manželkou a také sestřenicíAdelheid Rakouskou, které zorganizovaly jejich rodiny. Oba se o dva roky později (1842) vzali vloveckém zámečku Stupinigia z manželství se mimo jiné narodil i korunní princUmberto I.
V následujících letech nástupci Karla Alberta navštěvovali zámek méně často; s nástupemViktora Emanuela III.na trůn v červenci 1900 se však rezidence opět stala místem „královských prázdnin“ v letních a podzimních měsících. V roce 1901 byl zámek vybaven vodou aelektřinou, novým osvětlením podél celé zdi parkua v roce 1902 byl instalován ivýtahznačkyStigler. Viktoru Emanuelovi III. vděčíme též za výzdobu vnitřních stěn hlavního schodiště (Scalone d'Onore); na jedné z nich je jedno z nejúplnějšíchgenealogickýchschémat královské rodiny od Adolfa Dalbesia, rovněž autora dalších čtyř velkých pláten zobrazujících erby rodu Savojských.
Na základě nových potřeb královské rodiny bylo zmodernizováno mnoho místností na zámku, včetně bytu panovníků ve druhém patře. 15. září 1904 ve 23.15 hodin se zde narodil poslední italský králUmberto II.a proběhly tu i jiné důležité události: v roce 1909 rezidenci navštívil carMikuláš II., který zde podepsalsmlouvu z Racconigi,a v roce 1925 se tu konala svatba princeznyMafaldy.
V roce 1930 princ Umberto dostal rezidenci darem u příležitosti své svatby s princeznouMarií Josefou Belgickou, konané v Římě. Vděčíme mu za pečlivé shromáždění jak obrazů členů jeho rodu, které se nacházejí v různých galeriích a v četných chodbách, tak i dokumentace oTurínském plátně. Některé apartmány druhého patra byly restaurovány, jako koupelna knížat z Piemontu a hudební místnost, jejíž strop a stěny vyzdobil vefuturistickémstyluFiore Martelli, žákGia Pontiho.
Poreferendu 2. června 1946v Itálii zanikla monarchie a zámek byl uzavřen a předán italskému státu. PrinceznyJolanda,JanaaMariei dědicové již zesnuléMafaldypodali žalobu, podle níž bylo darování zámku Umbertovi II. v roce 1930 neoprávněné.Kasační soudpak vroce 1972rozhodl, že zabavena může být pouze jedna pětina budovy,jež podle něj byla v řádném vlastnictví Umberta II., ale že italskému státu musí být zaručenopředkupní právov případě prodeje. V roce 1980, po čtyřiatřiceti letechexilu, se Umberto II. rozhodl prodat celý majetek státu s jedinou výhradou: že rezidence a všechny nemovitosti s ní spojené souvisí s tématem „vědění“, a proto mají být využity pro veřejné kulturní aktivity.
Rezidence byla otevřena pro veřejnost 23. května 1993. Je nyní z velké části přístupná a postupně serestauruje. Zámek je jedním z nejzachovalejších sídel rodu Savojských, disponuje velkým množstvím nábytku, obrazů a zařízení a neustále v něm probíhají kulturní akce a aktivity.
Některé prostory zámku pocházejí z osmnáctého století, jiné jsou klasicistní, další ve styluart decopocházejí z první poloviny dvacátého století. Byly pečlivě restaurovány a mají původní výzdobu a uspořádání.
Mezi nejvýznamnější místnosti patří v chronologickém pořadí: Herkulův sál, Dianin sál, čínský apartmán, jídelna, přijímací sál, etruský kabinet, knihovna Karla Alberta, Apollonův kabinet a královská kaple zasvěcenáPanně Marii Sněžné. Ve druhém podlaží (piano nobile) se nacházejí apartmány renovované v prvních třech desetiletích dvacátého století, jejichž součástí je ložnice královnyEleny, koupelnaUmberta II.nebo hudební salónekMarie Josefy.
Sál zasvěcený mýtu o Herkulovi je výsledkem zásahu architekta Giovanniho Battisty Borry zroku 1757. Prostor v klasicistním stylu odpovídá starobylému vnitřnímu nádvoří předchozí středověké stavby a sloužil jako atrium pro vítání hostů, ale vzhledem ke své kapacitě a vynikající akustice byl využíván také jako taneční sál. Orchestr pak byl umístěn na lodžii hudebníků, kterou podepírají tři páryiónskýchsloupů a pod níž je vstup do přilehlého Dianina sálu. Ve spodní části je na stěnách šestvýklenkůs frontony, každý se sochou Giuseppe Boliny představující jeden Herkulův úkol; v horní části jsou dalšíštukyod Boliny a Lombardiho sloveckýmivýjevy, zvěří a zbraněmi. Klenba kopule je vymalovaná jakotrompe-l'œil, tedy iluzivně, a realisticky předstírákazetovýstrop.
Spolu s Herkulovým sálem a Čínským apartmánem patří Dianin sál k přestavbám 18. století od architekta Giovanniho Battisty Borry. Dianin sál, který slouží jako vstupní hala do rezidence, zdobí čtyřmi velké medailony znázorňující mýtus obohyni lovu. Velká okna umožňují obdivovat pohled do rozlehlého parku s výhledem na terasu a severní schodiště. Mezi čtyřmi velkýmimuranskýmilustry, visícími ze stropu, je basreliéfApollana slunečním voze. Velkou hodnotu mají dva mramorové krby, dílaGuarina Guariniho.
Pokoje čínského apartmánu vznikly kolem poloviny osmnáctého století na příkazLudvíka Viktora Savojskéhoa byly součástí většího celku řečeného královský byt (foresteria reale), zahrnujícího nejméně šest dalších pokojů podle tehdejší módy orientálně zařízených. Pět zbývajících pokojů zdobí vzácnétapetyručně malované na rýžový papír, zakoupené vLondýněprincem Ludvíkem a dokonale zachované díky aplikaci na speciální dřevěné rámy.Pokoje doplňuje zařízení, vázycloisonné, starožitný porcelán, dva paravány s čínskými dekoracemi od malíře Carla Cussettiho a japonská nosítka. Tyto pokoje, určené váženým hostům, hostily během jejich krátkých prázdninViktora Emanuela II.aUmberta I., ale také slavné hosty jako caraMikuláše II., který navštívil Racconigi v roce 1909.
Etruský kabinet, který se nachází ve druhém patře, je koncipován jako soukromá pracovnaKarla Alberta. Spolu s přijímacím sálem, Apollonovým kabinetem a knihovnou Albertina tvoří jádro prostor, ve kterých panovník během letních pobytů vykonával administrativní a politické povinnosti. Patří k uměleckým vrcholům rezidence s díly Pelagia Palagiho a uměleckého truhláře Gabriela Capella zvaného Moncalvo. Kouzlo dobovýcharcheologickýchobjevů přibližují bohaté dekorace, reprodukující typické stylové prvky etruské a řeckévázové malby.
Kabinet byl postaven ve 30. letech 19. století a jeho součástí jsou nástěnné malby rozdělené do velkých panelů a souvislý vlys v horní rejstříkové části. Podlaha je tvořena mozaikou a na klenbě jsou reprodukovány fresky z hrobkyTomba del Barone, která byla objevena v roce 1827 naetruskénekropoli v Monterozzi (nedalekoTarquinie).
Dvoje přístupové dveře, křesla, středový stůl i dřevěné podnože, na kterých spočívají etruské vázy, nesou složitouintarziizobrazujícídvanáct olympských bohůod truhláře Gabriela Capella podle návrhu Pelagia Palagiho. Vroce 1851byly naSvětové výstavěv Crystal Palacev Londýněvystaveny centrální stůl, sloupový podstavec a panel pravých dveří; kromě ceny v oblasti „Nábytek“ získaly zvláštní uznání v katalogu výstavy, který je popsal jako „předměty hodné umístění v paláci kteréhokoli panovníka“.
Přijímací sál je nejhonosnější místnost zámku. Hojnost zlacení evokovala prestiž a moc panovníka. Karel Albert a jeho nástupci tu přijímali významné osobnosti jako velvyslance, poradce a hodnostáře. Strop, hustě zdobený klasicistními motivy provedenými v plátkovém zlatě, nesemonogramKarla Alberta, který se také opakuje na zařízení a nadamaškem potaženýchstěnách. Pohovky a křesla s motivy lvů jsou čalouněny typickou savojskou modří. A konečně velký křišťálový lustr zčeského sklaa soubor novogotických svícnů pozoruhodně doplňují krbové hodiny s vyobrazenímkatedrály v Remeši.
Pokoje, přístupné z první části chodby F, nyní známé jako portrétní galerie, byly modernizovány na počátku 20. století. Jde o řadu pěti propojených místností skromné velikosti, před nimiž je předsíň s příslušenstvím a spojovacím schodištěm domezipatranad nimi.Mělo se za to, že zde po roce 1901 ubytovávali dětiViktora Emmanuela III., tedy korunního princeUmbertaa jeho sestryJolandu,Mafaldu,JanuaMarii. Na základě této domněnky byly pokoje v roce 2007 vedením zámku vybaveny a i přes nepřítomnost archivních pramenů byly první tři ložnice připsány princeznám Jolandě, Mafaldě a Janě a větší a prostornější rohová místnost princi Umbertovi. Kuriózní je, že dispozice nepočítá s pokojem pro princeznu Marii, i když nejmladší dítě Viktora Emanuela III., narozené v Římě v roce 1914, mělo ještě možnost v Racconigi několikrát pobývat.
Nejnovější výzkumy umožnily formulovat nové hypotézy o skutečném umístění savojských královských dětí v prvních desetiletích dvacátého století. Jejich byt ve skutečnosti nejspíš nebyl v prvním patře (jak se mylně tvrdí v některých nedávno publikovaných průvodcích), ale ve druhém patře, poblíž pokojů královnyEleny, přesněji ve východním pavilonu od Guariniho (apartmán v současnosti pojmenovaný po Umbertovi II.). Bylo také konstatováno, že místnosti podél portrétní galerie byly spíše určeny pro různé členy dvora, včetně dvorní dámy a dvořana královny Eleny. Každá z nich, pohodlně osamostatnitelná, mohla úzkým schodištěm komunikovat s místnostmi vyhrazenými pro personál vůdčích osobností dvora, který se v seznamech Ministerstva královského domu označoval jako soukromé livreje (Livrea Privata).
Během třicátých let však v těchto bytech jistě bydlely děti Umberta II. a Marie Josefy, zatímco personál, který je měl na starosti, byl ubytován v mezipatře nahoře. Od této skutečnosti se pravděpodobně odvíjí zvyk označovat tyto pokoje jako princovský byt (appartamento dei principini).
Dlouhá chodba F, která umožňuje přístup do různých pokojů, většinou určených pro hosty nebo členy dvora, se označuje podle sbírky portrétů, kterou od20. lettrpělivě sestavoval korunní princ Umberto II. Vystavené obrazy velké historické a umělecké hodnoty představují poměrně ucelenou dynastickou posloupnost, a jsou zde i portréty členů dalších italských a evropských šlechtických rodů. Podle některých zdrojů chodba postrádá původní dekorace, protože v tomto křídle byli na příkazkrálovny Markétyumístěni pacienti trpícítyfem, který zasáhl Racconigi koncem 19. století. K desinfekci místností by bylo nutné nanést několik vrstev vápna před a po hospitalizaci pacientů, což existující dekorace poničilo. Je však třeba poznamenat, že ještě v letech 1901 a 1902 byli zaplaceni restaurátoři za opravu stávající výmalby galerie a že zřejmě teprve v roce 1903 bylo rozhodnuto změnit „nástěnnou výmalbu na štuk k orámování rodinných portrétů“.
Ve druhém patře již v 19. století sídlil král Karel Albert s královnou Marií Terezou, vévody savojskými (budoucí Viktor Emanuel II. a Marie Adelaide Habsburská), jejich dětmi a dvořanem královny Marie Terezy. Na počátku dvacátého století pak bylo toto patro úplně přestavěno. Art deco tohoto období místnosti silně poznamenal a dal jim střídmost a eleganci, která se pojí spíš s měšťanstvem než s okázalou velkolepostí typickou pro královské sídlo.
Královna Elena zvolila pro svou ložnici moderní prostředí, v němž vyniká elegantní manželská postel ve stylu art deco, kterou sdílela se svým manželem, což bylo do té doby v podobném prostředí neobvyklé. V pokoji je také bílý lakovaný nábytek vedwardovskémstylu, vyrobený slavnou anglickou společnostíWarings&Gillow, který připomíná námořní nábytek ložnice královské jachty, jež hostila budoucí panovníky během jejich líbánek naostrově Monte Cristo. V této místnosti 15. září1904Elena Černohorská porodila posledního italského králeUmberta II.
Koupelna byla na příkaz prince Umberta II. v roce 1930 vybudována tam, kde se dříve nacházela předsíň apartmánu Viktora Emanuela II. Vytvořením tapet byl pověřenFiore Martelli, studentISIAv Monze; od jeho mistra Gia Pontiho je zařízení a vybavení koupelny ve stylu art deco z roku 1923. Stejně jako v koupelně královny Eleny jsou i zde přítomny hlavní technologické novinky té doby, jako je systém tekoucí vody, topení alinoleumna podlaze.
Apartmán princezny Marie Josefy byl inspirován příbytky vysoce postavených dam 19. století. Vyniká v něm zejména hudební salonek, kde princezna ráda přijímala hosty a poslouchala hudbu. Místnost byla dokončena v létě 1931 a Fiore Martelli vyzdobil strop stylizovanými motivy znázorňujícími hudební nástroje. Z vybavení stojí za zmínku křeslo značky Frau, gramofon, lustr Venini z muranského skla a obraz mladé princezny od Gregoria Calviho z Bergola, součást Mariiny soukromé sbírky, která se může pochlubit i obrazyCasoratihoaSeveriniho, vystavenými v přilehlém obývacím pokoji.
Charakteristická kuchyně, postavená ve stejné době jako východní přístavba, byla skutečným příkladem modernosti: vybavená širokou škálou nádobí, forem, nástrojů, mramorovýchdřezů, dvěma velkými pecemi na dřevo (potaggiere) a postupem času dovybavena i dalšími sporáky a důmyslným grilem s ozubeným kolem ve velkém krbu uprostřed místnosti. V roce 1903, s příchodem elektřiny, bylo instalováno osvětlení a nový vodovodní systém sbojleremna teplou vodu. TakzvanéUffici di Bocca(úřady pro ústa) byly řízeny inspektorem, který měl kancelář vedle hlavní haly, kde je umístěna kuchyně. V přilehlých místnostech je i chladírna a řeznictví, které se vyznačuje mramorovým obkladem stěn a šikmou podlahou pro usnadnění odtoku a umývání.
Další místnosti označenéprovvisoneria, frutteria, someglieria, credenza, vassellaalingeriajsou umístěny v přízemí, v místnostech, kde předtím byla starodávná kuchyně ze 17. století; jak původní italské názvy napovídají, jednalo se o prostory pro uchování zásob potravin, ovoce, vína, nápojů a bohaté výbavy nádobí a ubrusů.
Zámek je orientován na sever do impozantníhofrancouzského parkuo rozloze asi 170hektarů, ohraničeného zdí o celkové délce6km. Vznikl na konci 17. století podle přísně geometrického návrhu, který vypracovalAndré Le Nôtre, autor zahradpaláce ve Versailles.
Zhruba o století později prošel park na příkaz princeznyJosefíny Lotrinsképroměnou pod vedením Giacoma Pregliasca, který předělal jeho část a nabídl nové cesty bujnou a zdánlivě divokou přírodou. O dostavbu parku vromantickém stylu, jak vypadá dnes, se zasloužil Karel Albert, který v roce 1836 svěřil práci pruskému zahradnímu architektoviXavieru Kurtenovi. Ten se soustředil na úpravu jezera, alejí a vodních cest a přidáním mostků, návrší a nových stromořadí vytvořil typický park19. století.
Po Kurtenovi následovali bratři Rodovi:Marcellinov letech 1843 až 1859 aPietro Giuseppev letech 1860 až 1870. Pod jejich vedením se královský park proslavil po celé Evropě rozsáhlou produkcí vzácných květin a exotických ovocných rostlin, které bratři pěstovali v květinových a ovocných zahradách a v novém vytápěném skleníku, který nechal postavit Karel Albert.
Poté byl park využíván především jako lovecká obora a zemědělská usedlost, a to natolik, že některé malé části byly určeny k pěstováníkukuřiceaobilovin. Oddruhé světové válkypak park trpěl nedostatečnou údržbou a postupně chátral.
Od znovuotevření zámku 24. května 1993 byl park rovněž předmětem řady pečlivých restauračních zásahů, jejichž cílem bylo navrátit mu podobu, kterou mu dal Kurten v 19. století. Park je opět otevřený návštěvníkům a nabízí širokou škálu chráněných druhů rostlin a živočichů, síť cest a cestiček o celkové délce25km, vodní nádrže (včetně jezera o rozloze 18 ha), velké květinové záhony a stejně jako zámek je místem pro kulturní vyžití a různé akce.
V roce 2010 byl park vybrán mezi deset nejlepších finalistů a poté vyhlášen vítězem v soutěžiNejkrásnější parky Itálie 2010;ve stejném roce park hostil Mezinárodní sochařské bienále.
Jak již bylo zmíněno, parkem prochází síťvodních kanálů, které se sbíhají, což umožňuje neustálou výměnu vody v jezeře, která by jinak vyschlo. Systém systém čerpá vodu z nedaleké bystřiny Maira přes kanál Brunetta, který ji pak dělí do několika menších kanálů, jež procházejí parkem. Na břehu jezera bylo dříve také malépřístaviště, dnes již nepoužitelné, ke kotvení malých člunů pro výlety po jezeře a kanálech.
V parku je více než2 000stromů, z nichž některé dosahují výšky více než 30 metrů. Nejrozšířenější jsoujasanyajavory, ale vyskytují se zde ijírovce,duby,jilmy,habry,pajasany,platany,lípyacedry. Ojediněle se vyskytují i ovocné stromy jakojabloně,třešněalíska. Největšími stromy v parku jsouplatan východnívysoký 42 metrů, jehož kmen má průměr asi 6 metrů, azelkovavysoká 35 metrů, stará asi dvě stě let. Posledně jmenovaný strom je s kmenem o obvodu 8,45 metru největším exemplářem svého druhu vPiemontu.
Nejvnitřnější část parku osídlují různé druhy ptactva:volavky šedé,volavky stříbřité,kachny,luňáci černí,káňataadatli. Proslulí čápi z Racconigi naopak hnízdí především na vížkáchMargarìea na komínech hradu. Kromě ptáků byl hlášen výskyt veverek a dokoncejezevcůališek.
Ve druhé polovině osmnáctého století architekt Giacomo Pregliasco současně s reorganizací části parku v romantickém stylu vytvořil drobné, ale významné stavby jako poustevnu a novogotický kostelík, z něhož se později stala Bažantnice (Fagianaia) pro chovbažantůaholubů.
Další prominentní stavbou je Dórský chrámek (Tempietto dorico) na kopečku u jezera, záměrně nedokončený, aby působil jako stará zřícenina, která se dochovala do současnosti. Toto typicky romantické místo bylo drahé babičce Karla AlbertaJosefíně Lotrinskéa nachází se v něm takzvaná Grotta del Mago Merlino, malý umělý tunel zevnitř pokrytý omítkou smíchanou s třpytivými kameny a instalacemistalaktitůastalagmitůz jeskyní Bossea v údolí Monregale. Jeskyně je zasvěcena legendární postavěMerlina, jenž prý byl sveden ženou, Jezerní paní, která ho připravila o jeho sílu; jeskyně tedy měla savojským vládcům symbolicky připomínat tuto legendu, varovat je před kontraproduktivními milostnými vášněmi.
Pozornost si v parku zaslouží také ruskádača, starší stavba upravená po vzoru tradičního ruského domu u příležitosti návštěvy cara Mikuláše II. v roce 1909. Zde je v současnosti umístěna parková knihovna a kavárna. Další pozoruhodnou stavbou je Švýcarský zámeček (Palazzina Svizzera) u východního vstupu do hradu.
Velkou hodnotu má takzvaný venkovský statekMargarìas letohrádkem pro královny navrženýmv novogotickémstylu Palagim, předchůdce moderních ekologických farem. Nachází se na severozápadním konci parku a má cihlový obklad a velký vnitřníportikus. Královnin apartmánReposoir della Reginase nachází v pravé věži hlavního průčelí a obsahuje zařízení v novogotickém stylu odGabriela Capelly. KMargarìepatří také elegantní Královské skleníky, díloCarla Sadys na tehdejší dobu pokrokovým systémem vytápění.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuCastello Reale di Racconigina italské Wikipedii.