davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Ttéok

Tteok ( Koréa: 떡 ) Iku kelas saka Korea roti beras digawe karo steamed glepung digawe saka macem-macem pari-parian, kalebu ketan utawa non-ketan gajih . Tepung kukus uga bisa ditumbuk, dibentuk, utawa digoreng kanggo digawe tteok . Ing sawetara kasus, tteok ditumbuk saka biji sing wis mateng . Pocapan kasebut antara swara "t" lan swara "d", dipungkasi karo "-ukk". Bisa uga ditulis minangka ttukk, ddukk, dhukk, utawa ddeok . Tteok dinikmati ora mung minangka panganan cuci mulut utawa panganan istimewa musiman, nanging uga minangka panganan. Bisa uga kalebu versi njlimet sing digawe saka macem-macem warna, wewangian, lan bentuk sing nganggo kacang, woh-wohan, kembang, lan namul (jamu / sayuran ijo), nganti tteok sega putih polos sing digunakake kanggo masak ing omah. Sawetara bahan umum kanggo macem-macem jinis tteok yaiku kacang abang, kedele, kacang ijo, mugwort, waluh, kastanye, kacang pinus, jujube, woh-wohan garing, wiji wijen lan minyak, lan madu .
인절미

인절미는 찹쌀 가루를 쪄서 절구에 찧은 뒤 찐 콩과 같은 것들을 잘게 만들거나 가루로 만들어서 고물로 묻혀 만드는 대한민국의 떡 중 한 종류이다.
대표적인 찹쌀떡의 형태로써 어떤 고물이 쓰이냐에 따라 종류가 다양해지며, 콩, 팥, 깨가루, 잘게 썬 대추 등이 고물로 만들어질 수 있다. 그 예로는 팥인절미, 깨인절미, 쑥인절미, 수리취 인절미가 있다.
인절미는 좋은 먹을거리일 뿐만 아니라 잔치에서 쓰이는 고급 떡이기도 하다. 또한 소화하기 쉽고 영양분도 풍부하다. 찰떡이 무른 상태에서 냉동했다가 꺼내어 상온에 두면 원래의 말랑말랑한 질감이 살아나기 때문에 냉동고에 넣어 두고 조금씩 꺼내 먹는다. 직장인들은 입맛이 없고 시간에 쫓기는 아침에 소화가 잘되고 든든하다는 이유로 밥이나 빵 대신 떡을 먹기도 한다.
이괄의 난으로 공주 공산성으로 피난을 간 인조에게 어떤 농부가 떡을 해서 바쳤는데, 너무 맛있어서 인조는 신하들에게 “절미(絶味)로구나, 이 떡 이름이 무엇이냐?”라고 물었는데, 아무도 아는 사람이 없었다고 한다. 그런데 떡을 만든 이의 성이 임 씨라서 ‘임절미’라고 붙였다고 한다. 그게 훗날 ‘인절미’가 됐다는 설이 있다.
Ттокпокки

Ттокпокки (кор. 떡볶이) или жареный тток — одно из самых популярных традиционных блюд в Южной Корее, которое готовят из карэттока, кочхуджана и часто с добавлением варёного яйца, манду, сосисок и рыбных котлеток «омук». По сути ттокпокки — это пресный тток в жидком остром соусе. Основу блюда составляют колбаски из рисовой муки «карэтток», которые корейцы чаще всего покупают в виде полуфабриката. Карэтток имеют нейтральный вкус, а потому добавить к ним можно практически любые ингредиенты. Изначально блюдо токпокки имело скорее кислый вкус, однако со временем стало острой уличной едой.
Среди разновидностей блюда выделяют ттокпокки с карри, ттокпокки под соусом чачжан (сладкий соус из бобов), ттокпокки с морепродуктами, кальби-ттокпокки и т. д.
Исторически ттокпокки подавали на королевский стол с говядиной, замаринованной с овощами и особым соевым соусом, и оно было традиционным блюдом для января. Королевское ттокпокки имело тонкий вкус. В поваренных книгах ттокпокки появилось лишь в XIX веке (он включён в кулинарную книгу «Сииджонсо»). Современный острый вариант блюда появился в 1950-х годах после Корейской войны, однако в 2010-х годах он намного популярнее своего исторического предшественника. По одной из версий, его придумала некая Ма Бонним, случайно уронившая тток в острый соус.
Современный вариант приготовления карэтток почти всегда предполагает добавление кочхуджана — приправы, которая и придаёт блюдам характерный для корейской кухни сладковато-острый вкус. Основные её составляющие — соль, красный перец, мука и квашенные соевые бобы.
Ттокпоки пользуются повсеместной популярностью в Корее, один из районов Сеула называется Ттокпокки-сити, там расположено множество ресторанов, специализирующихся именно на этом блюде.
В XXI веке во многих уличных заведениях стали подавать рапокки — блюдо, в которое помимо ттокпокки добавляют рамён. Для получения более насыщенного блюда помимо основных ингредиентов туда часто кладут варёное яйцо, зелёный лук, омук и кунжут.
Хвачхэ

Хвачхэ́ (hwatɕʰɛ) — это собирательное название всех безалкогольных корейских пуншей, которые готовятся из фруктов, цветов или риса, смешанных с ягодами омиджа́ (Schisandra chinensis) или медовой водой.
Омиджа хвачхэ (хангыль — 오미자화채, ханча — 五味子花菜) — это пунш из ягод лимонника с фруктами. Он также служит многим хвачхэ основой.
Постферментированный чай

Постферментированный чай — чай, который прошёл процесс микробной ферментации от нескольких месяцев до многих лет, обычно во влажной среде и при доступе кислорода. Самый известный постферментированный чай пуэр производится в провинции Юньнань, лучшие сорта его — в селении Булан Шань уезда Мынхай.
Ферментация влияет на органолептические свойства чая, она меняет запах, как правило, смягчает вкус, уменьшая терпкость и горечь. Микроорганизмы могут также производить метаболиты, полезные для здоровья.
Ферментация осуществляется в основном с помощью плесневых грибков. Предполагалось, что Аспергилл чёрный является основным микроорганизмом отвечающим за формирование пуэра, но это было поставлено под сомнение. Современные данные указывают на то, что основным видом является Aspergillus luchuensis, другой вид плесневелых грибков рода Аспергилл.
Большинство постферментированных чаёв производится в Китае, в провинциях Аньхой, Сычуань, Хунань, Хубэй и Юньнань. Несколько сортов производятся в Японии (авабантя, гоиситя). Южная Корея производит чай под названием «Тток ча» (кор. 떡차), который обычно подвергается постферментации уже после продажи.
В штате Шан, Мьянма производят маринованный чай Леппет-со — это форма постферментированного чая, который едят. Подобные чаи употребляют в северной части Таиланда и на юге провинции Юньнань, а также Буланы из Сишуанбаньна, на границе с Мьянмой и Лаосом.
Тольджанчхи

Толь (кор. 돌), тольджанчхи (кор. 돌잔치) — важная корейская традиция отмечать первый день рождения ребёнка, в этот день ему желают благополучного будущего. Ребёнка одевают в особый ханбок и головной убор: девочек в чобави или кулле, а мальчиков — в поккон или хогон (кор. 호건).
В прошлом детская смертность была намного выше, и маленькие дети часто умирали до своего первого дня рождения, так что этот рубеж стал считаться важным как для самого ребёнка, так и для родителей. Целые деревни праздновали тольджанчхи, желая ребёнку удачи.
Кульминация тольджанчхи — ритуал предсказания тольджаби. Ребёнка сажают в центр стола, а вокруг него расставляют еду и предметы, в частности, верёвку, книги, кисти, чернила, деньги — по тому, что выберет ребёнок, предсказывается его будущее. К примеру, книга или кисть означают профессию учёного, деньги или рис — богатство, другая еда — профессию чиновника, меч или лук — профессию военного. Верёвка означает долгую жизнь.
Предметы, выставляемые на стол, меняются со временем, так как в древности точка зрения на уважаемые профессии была другой. Современные родители иногда выкладывают на стол компьютерную мышь, которая означает успех на компьютерном поприще, или зубную щётку, которая предполагает профессию стоматолога. После выбора с ребёнком поют, танцуют и всячески празднуют, дарят подарки, обычно деньги, золотые кольца и одежду.
Дома члены семьи благодарят богов «самсин» (они охраняют растущего ребёнка), предлагая им рис, суп из миёк, а также тток. На стол выставляют особые продукты, которые символизируют пожелания ребёнку: радужные тток, суп с миёк, фрукты. Суп (миёккук) подаётся на каждый день рождения, чтобы напомнить о страданиях матери при родах.
Церемония проводится в ресторанах или павильонах. Родители готовят сувениры и организуют лотереи, викторины, победители получают подарки.
Tteokbokki

Tteokbokki, na kilala rin bilangTopokki, ay isang tanyag na meryenda ng Korea na pagkain na karaniwang binibili mula sa bendor ng kalye o Pojangmacha. Sa orihinal ito ay tinatawag natteok jjim(떡찜), at noon ito ay isang inihaw na ulam ng hiwang bibingka, karne, itlog, at pampalasa. Tteok jjimisang dating uri ng modernong tteokbokki, ay dati isa sa mga luto ng mga hari ng Korea. Ang ganitong uri ng tteokbokki ay ginawa sa pamamagitan ng ihaw na tteok , karne, gulay, itlog, at pampalasa sa tubig, at pagkatapos sinisilbi ito kasama ng mga ginko nuwes at walnut. Sa kanyang orihinal na anyo, tteokbokki, na pagkatapos ay kilala bilanggungjung tteokbokki, na ito ay isang ulam na sinisilbi sa mga hari o reyna at itinuturi din ito bilang isang Haute cuisine. Ang orihinal na tteokbokki ay isang ulam o luto na naglalaman ng garaetteok (가래떡, silindro hugis-tteok) pinagsama sa isang iba't ibang mga sahog, tulad ng mga karne ng baka, sibuyas, mushrooms, karot, at tinimplahan na may toyo.
Kasunod ng Korean War naging tunay na tanyag ang isang bagong uri ng tteokbokki. Habang ang mga mas lumang bersyon ay masarap, itong bagong uri ay mas maanghang, at mabilis itong naging popular kaysa sa mga luma ay tradisyonal na luto na ito. Sa karagdagan sa mga tradisyunal na sahog, ito tteokbokki ay gumamit nggochujang, isang mainit ay maanghang na rekado ginawa mula sa chilli pepper, at nakasama rin ang 'odeng' o isda keyk. Iba pang mga sahog na idinagdag sa tteokbokki ay ang pinakuluang itlog, piniritong mandu (bola-bola) (Korean dumplings) at ramen na pagkatapos ito ay nagiging rabokki / labokki. Ngayon, maraming mga iba pang uri ng tteokbokki ay lumalabas tulad ng mga pagkaing-dagat tteokbokki (해물 떡볶이) o bigas tteokbokki (쌀 떡볶이).
Sindang-dong sa Seoul, na kung saan ang tteokbokki ay unang nabili, ay sikat din para sa luto na ito.
Dak galbi

Ang dak galbi ay isang sikat na lutuin sa Timog Korea na karaniwang ginagawa sa pamamagitan ng paggisa ng inatsarang dais na manok sa isang sawsawan na tawag na gochujang (pastang gawa sa sili) na batayang sarsa, at hiniwang repolyo, obi, iskalyon, sibuyas at tteok sama-sama sa isang mainit na pinggan. Ito ay isang lokal na espesyalidad ng pagkain para sa mga lungsod ng Chuncheon, sa lalawigan ng Gangwon-do ng Timog Korea na kung saan nagmula ito. Dahil sa kanyang pinagmulan, ang luto na ito ay tinatawag din na dak galbi ng Chuncheon.
Ang lathalaing ito na tungkol sa Pagkain at Korea ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
韩菓

韓菓（韩语：한과／韓菓，或조과／造菓）是韩国传统菓子的泛称，一般由谷物、面粉、蜂蜜、糖、水果等原料制作，主要包括茶食（다식）、江米條、油菓、药菓、熟实果、果片、饴、正果、馒头菓、梅雀菓等，在韓國通常搭配傳統茶飲一同食用，也是在傳統節日祭拜不可或缺的供品和韓國人過年送禮的禮品之一。韓國京畿道抱川市建有韩菓文化博物馆介绍韩菓的历史由来、制作过程等。
韓式泡菜

韓式泡菜（朝鮮語：김치），又稱韓国泡菜、朝鮮泡菜，韓國官方公告的中文標準譯名為辛奇，是朝鲜民族的一種傳統醃漬食品，既可以作为佐餐小菜，又可以作为食材入菜烹制。
朝鲜泡菜热量低，富含纤维素、维生素A、B、C并含有对人体有益的乳杆益生菌，曾在2012年被美国时代华纳《健康杂志》评为世界五大最健康食品之一，也有观点认为韓式泡菜与其它泡菜一样含有亚硝酸盐，过度食用会引发胃癌。然而，酸醃漬法常用的乳酸菌、醋酸並不會增加亞硝酸鹽含量。
韓式泡菜起源于朝鲜三国时代，最初稱為「沉菜」（中古朝鲜語：침채／沈菜）。 概因其原為一種利用當地蔬菜製作的酸菜或鹹菜，取菜沉於水中之貌而命名，而後語音訛變才成為今日之名。另外據《三國史記》記載，神文王於683年娶王妃時下令準備的聘禮中包括醬油、大醬、醬汁類等食品。即“泡菜類”，中國古代称其为「菹」，在朝鲜三国时代后經過統一新羅時代、高麗時代，其製作方法不斷改變。在當時，韓式泡菜可能是以萝卜為主原料的泡萝卜、腌菜、醬菜為主。
朝鲜王朝时期，辣椒由美洲传入亚洲和朝鲜半岛。辣椒对韓式泡菜的制作产生了重大的影响，使其在味道和色泽方面都得到了改进。
2013年12月5日聯合國教科文組織（UNESCO）保護非物質文化遺產政府間委員會會議在亞塞拜然巴庫通過決議，正式將韓國「醃製越冬泡菜文化」列入教科文組織人類非物質文化遺產代表名錄。
2014年11月，中華人民共和國將「泡菜制作技艺（朝鲜族泡菜制作技艺）」列入第四批国家级非物质文化遗产代表性项目名录，申報地區為吉林省延吉市。
2015年，在纳米比亚温得和克举行的联合国教科文组织第十届非物质文化遗产保护政府间委员会会议上，朝鲜的腌泡菜习俗被列入世界非物质文化遗产名录。
在初冬將整棵大白菜豎著對剖為兩半，或者不剖，先用盐淹過，去除多餘水份，把自製的辣醬混合蒜、洋蔥、辣椒粉、辣椒乾、梨磨碎及萝卜、萝卜条絲，或紅蘿蔔絲、葱末等配料，再加上魚露、搗碎了的蝦或是蝦醬及其他海產，均勻地塗抹在每片大白菜上面，然後層層碼好放入甕缸裡貯存就可以了。泡菜貯存得愈久，味道就愈好，但一定要保持貯存地方周圍的環境清涼。
泡菜可用来制作泡菜炒飯、泡菜壽司，發酸的泡菜可伴豬肉、豆腐，以砂鍋熱之（泡菜鍋）。
除了以上種類，也可根據醃漬泡菜時使用的主材料，對泡菜進行分類。如泡菜類、泡菜塊兒類、泡萝卜類、醃菜類、鹹菜類、食醯類等。
2013年11月，韓國官方正式将該食品中文譯名定為「辛奇」，取自辛辣的「辛」與新奇的「奇」，以示其特質。並透過韓國農水產流通公社在中國大陸、台灣、香港等地區提出申請註冊「辛奇」商標。
2014年5月14日，韩国國立國語院将“辛奇”改回原译名“泡菜”。
2021年7月22日，由於韓式泡菜在中文中被译为“泡菜”，在韓國國內引发与四川泡菜的混淆和争议，韩国文化體育觀光部再次将译名定为“辛奇”。
開城市

開城市（朝鲜语：개성시／開城市），又名松都（송도）、松岳（송악）、開京（개경）、松京（송경），是朝鮮民主主義人民共和國的第五大城市，近郊所產的高麗人參馳名國際。亦為高麗時代的古都，經歷了五百多年的繁榮，傳統商業興盛。在二戰剛結束時隸屬大韩民国京畿道，在朝鲜战争後因接近三八線而成為朝鲜民主主义人民共和国的邊境城市。2004年至2016年曾營運開城工業地區，容許來自韓國及世界各地投資者開設工廠。
公元前108年，西汉漢武帝在朝鲜半岛设置郡县，今开城属于乐浪郡与真番郡交界处；魏晋南北朝时乐浪郡南部分设带方郡，开城属于带方。
乐浪郡被高句丽占領后，带方郡開城成为百濟的「冬比忽城」，后高句丽获得冬比忽城。開城內城卽勃禦塹城，高麗稱皇城，有十三門。
開城在统一新羅一改為汉地名松岳郡。景德王十六年（757年）改開城郡。在當時，開城原是當地豪族的封地，當中以王氏為代表。新羅真聖王十年（898年），弓裔使王建築勃禦塹城。新羅孝恭王五年（901年）弓裔建都稱後高句麗，九年（905年）遷都鐵原。
918年，王建推翻後高句麗即位，建立高麗。次年（919年），把首都從鐵原遷回開城，並改開城為開州。光宗十一年改稱皇都，成宗十四年改開城府。
顯宗二十年（1028年）築開京羅城，城基周二萬九千七百步，門二十二門，號曰崇仁、宣旗、保定、光德、德山、會賓、仙溪、泰安、弘仁、乾德、保泰、宣義、狻猊、定平、仙岩、慈安、彰義、迎陽、安和、成道、會昌、安定，用丁夫三十萬四千四百人。城中有高麗故宮壽昌宮（朝鮮王朝廢爲倉廩）、仁德宮、壽德宮等建筑。
恭愍王十年（1360年）集都人修城門，辛禑三年（1376年）命修京城，恭讓王三年發五道丁夫築內城，尋罷之。
太祖三年遷都漢陽，置留後司於都內，並改稱開豐郡（亦作海豐郡），結束了開城擔任國家首都達476年的歷史。开城成为京畿道的一座重要城市。
開城在朝鮮光復後至韓戰前隸屬韓國，但在韓戰停戰協議後併入朝鮮。1954年，開城被劃歸黃海北道。1957年，開城市與開豐郡及板門郡統合，設立開城直轄市；1960年，長豐郡併入其中。2002年，朝鮮廢除板門郡，原板門郡的一部分組成開城工業地區。2003年6月，開豐郡及長豐郡脫離開城併入黃海北道；同年9月，取消開城直轄市之地位，復歸黃海北道管轄，降級為特級市。
2019年10月，再度將開豐郡併入並升格為特別市，脫離黃海北道管轄。2020年，開豐郡改為開豐區域，並復設原板門郡為板門區域。
2023年2月，黃海北道長豐郡併入開城特別市。
位於朝鮮半島的中西部的低地，被京畿道、黃海北道、黃海南道及江原道包圍。市區被松岳山（海拔489米）、蜈蚣山 (오공산/지네산) 等山脈環抱。
開城市現由2區域、1郡、及暫未設區域管轄的27洞、5里組成，名稱如下。
開城是朝鮮的輕工業中心。市區設有珠寶首飾加工廠、開城人參加工廠、刺繡廠等。
2000年8月，金正日决定跟大韩民国现代集团合作开设开城工业區。朝方提供土地和劳动力，韩方提供资本，技术和电力。 2002年11月，朝鮮制定开城工业地区法。2003年6月，开始建设第1期区划，2005年已经出产一些产品，韩国人员越三八线往来开城。 2013年4月至9月间短暂关闭。2016年2月，朝鲜宣布关闭开城工业区，并将园区划为军事管制区。
高麗博物館薈萃高麗時代的珍貴文物，還有滿月臺、開城南大門、成均館，市郊有歷代王宮王陵遺跡及古跡等70多處、及北部24公里的朴淵瀑布天然景物。
Beef bourguignon

Beef bourguignon (US: /ˌbʊərɡiːnˈjɒ̃/) or bœuf bourguignon (UK: /ˌbɜːf ˈbɔːrɡɪn.jɒ̃/; French: [bœf buʁɡiɲɔ̃]), also called beef Burgundy, and bœuf à la Bourguignonne, is a French stew of beef braised in red wine, often red Burgundy, and beef stock, typically flavored with carrots, onions, garlic, and a bouquet garni, and garnished with pearl onions and mushrooms. A similar dish using a piece of braised beef with the same garnish is pièce de bœuf à la bourguignonne.
"Bourguignon" is, since the mid-nineteenth century, a culinary term applied to various dishes prepared with wine or with a mushroom and onion garnish. It is probably not a regional recipe from Burgundy.
When made with whole roasts, the meat was often larded.
The dish is often "touted as traditional", but it was first documented in 1867, and "does not appear to be very old". Other recipes called "à la Bourguignonne" with similar garnishes were found in the mid-19th century for leg of lamb and for rabbit. In the 19th century, it "did not enjoy a great reputation", perhaps because it was often made with leftover cooked meat.
The dish has become a standard of French cuisine, notably in Parisian bistrots; however, it only began to be considered a Burgundian specialty in the twentieth century.
The co-authors of Mastering the Art of French Cooking, Simone Beck, Louisette Bertholle, and Julia Child, have described the dish as "certainly one of the most delicious beef dishes concocted by man".
Beef bourguignon is generally accompanied by boiled potatoes, but often also with mashed potatoes or pasta.
The dish may be called bourguignon or à la bourguignonne in both French and English. It is occasionally called beef/bœuf bourguignonne in American English, but in French and non-American English, by far the most common name is bœuf bourguignon.
Ossobuco

Ossobuco or osso buco (Italian: [ˌɔssoˈbuːko]; Milanese: òss bus [ˌɔz ˈbyːs]), also known as ossobuco alla milanese, is a specialty of Lombard cuisine of cross-cut veal shanks braised with vegetables, white wine, and broth. It is often garnished with gremolada and traditionally served with either risotto alla milanese or polenta, depending on the regional variation. The marrow from the hole in the bone (the buco in the osso) is a prized delicacy and the defining feature of the dish.
The two types of ossobuco are a modern version that has tomatoes and the original version which does not. The older version, ossobuco in bianco, is flavored with cinnamon, bay leaf, and gremolada. The modern and more popular recipe includes tomatoes, carrots, celery, and onions; gremolada is optional.
Ossobuco or osso buco is Italian for 'bone with a hole' (osso: 'bone', buco: 'hole'), a reference to the marrow hole at the center of the cross-cut veal shank. In the Milanese variant of the Lombard language, this dish's name is òss bus.
This dish's primary ingredient, veal shank, is common, relatively cheap, and flavorful. Although it is tough, braising makes it tender. The cut traditionally used for this dish comes from the top of the shin which has a higher proportion of bone to meat than other meaty cuts of veal. The shank is then cross-cut into sections about 3 cm (1.2 in) thick.
Although recipes vary, most start by browning the veal shanks in butter after dredging them in flour, while others recommend vegetable oil or lard. The braising liquid is usually a combination of white wine and meat broth flavored with vegetables.
Risotto alla milanese is the traditional accompaniment to ossobuco in bianco, making for a one-dish meal. Ossobuco (especially the tomato-based version, prepared south of the River Po) is also eaten with polenta or mashed potatoes. South of the Po, it is sometimes served with pasta.
Media related to Ossobuco at Wikimedia Commons Ossobuco Alla Milanese at the Wikibooks Cookbook subproject
تدميس

التدميس أو الكَمْر هي طريقة طهي مركبة تستخدم كلاً من درجات الحرارة الرطبة والجافة: يُحمّر فيها الطعام أولاً على درجة حرارة عالية، ثم يُطهى في وعاء مغطى بسائل الطهي مثل المرق أو معصور جوز الهند (أو الجعة أو النبيذ في بعض المطابخ العجمية). إنه مشابه للتيخين لكن التدميس يجري باستخدام مرق أقل وعادة ما يستخدم لقطع اللحم الكبيرة. يمكن استخدام طريقة الطبخ هذه لتحضير الأسماك أو التمبة أو التوفو أو الفواكه والخضروات.
تصوير إشعاعي تبرزي

تصوير إشعاعي تبرزي (الاسم العلمي: Defecography) هو الفحص بالتصوير الإشعاعي لعملية ووظيفة إفراغ المستقيم من محتواه، وكذلك رد فعل الحوض الأصغر (الذي يحتوي المثانة والمستقيم) والتي تتم في ظروف أقرب ما يمكن إلى عملية التبرز الطبيعي.
يتم إدخال مادة عاكسة للاشعة السينية (مانعة لاختراق الضوء، تشبه في تكوينها للبراز، من خلال فتحة الشرج بواسطة حقنة تصل إلى نحو 250 إلى 300 مل. يتم كذلك تدميس المهبل (جعله عاكساً مانعاً لاختراق الضوء) ، ومداخل الأمعاء عن طريق حقن سائل خاص.
ثم يطلب من المريض بعذ ذلك الجلوس في غرفة الفحص على مرحاض خاص، تماما مثل ماهو في المنزل. طبعا يتم كل ذلك في ظروف وفي وضعية تحفظ الخصوصية.
وبعدها يطلب منه الطبيب المصور التبرز، والقيام ببعض عمليات الدفع (للفضلات من المستقيم)، وكذلك الشد (منع الخروج من المستقيم )، ويتم تسجيل كل هذه العمليات لتفسيرها.
يستغرق كل الفحص 30 دقيقة، بما في ذلك الإعداد. والفحص في حد ذاته لا يتعدى 3 دقائق، من دون أي ألم.
لضرورة استخدام الأشعة السينية فإنه يحظر اعتماد هذا الفحص أثناء الحمل. لنجاح العملية يجب على المريض أن يكون مرتاحا جداً وأن يتقبل هذا الفحص الخاص.
مقلاة

المِقلاة (الجمع: مَقَالِي) أو المِقلى وتسمى في مصر باسم طاسة وفي العراق: الطاوة وبـ: الطواية في بعض أنحاء سورية. وفي اليمن الصُلَّة وفي الإمارات: مِقْلَة (بالإنجليزية: Skillet أو Frypan أو Frying pan)‏. هي أداة مطبخ تستعمل لقلي الطعام.
طاوة وطواية كلمتان معربتان من كلمة طاوه التركية والتي تعني مِقلى.
قورمة

القاورمة أو القورمة (kormaa, qorma, khorma, kurma, or qovurma) هي طبق من جنوب آسيا. وتختلف القورمة من ثقافة لأخرى فتوجد في المطبخ التركي والإيراني والهندي والباكستاني.
تتكون القورمة من اللحوم أو الخضروات المطهوة ببطء في صلصة التوابل المصنوعة من اللبن والقشدة والجوز أو عجينة البذور.
تُقدّم القورمة التركية في عيد الأضحى.
كلمة القورمة مشتقة من كلمة قورما في اللغة الأردية والتي تعني «الطهي البطئ» أو «التدميس»، والتي هي بدورها كلمة مشتقة من الكلمة التركية قاڤورما (kavurma) التي تعني «اللحم المطهو».
القورمة طبق مميز يرجع إلى سلطنة مغول الهند التي تعود إلى القرن ال16 وتوغلات المغول في الدول التي باتت تُعرف في الوقت الحاضر بشمال الهند وباكستان وبنغلاديش.
قائمة الأطباق الإفريقية

تعد قارة أفريقيا ثاني أكبر مساحة يابسة على كوكب الأرض وهي بذلك تعد موطنا لمئات من المجموعات الثقافية والعرقية المختلفة ما ينعكس بالتنوع في العديد من تقاليد الطهي المحلية سواء كانت في اختيار المكونات، أو أسلوب الإعداد أو تقنيات الطبخ. وهذه قائمة الأطباق البارزة في تصنيف المطبخ الأفريقي الذي يشير بشكل عام إلى مطابخ دول قارة أفريقيا.
هذه قائمة غير كاملة للتأكد من اكتمالها. يمكنك المساعدة من خلال توسيعها وإدخال مصادر موثوق بها.
Dušení (vaření)

Dušení je tepelná úprava pokrmu velmi podobná vaření s tím rozdílem, že se používá menší množství vody a pokrm se vaří pod pokličkou převážně ve vlastní šťávě. Tím dojde k uchování a zvýraznění charakteristické chuti pokrmu.
Kromě masa se dušením upravuje zelenina a také houby.
Tento způsob je šetrnější ke zpracovávaným surovinám, protože při něm dochází k malým ztrátám živin a vitamínů. Při dušení pod pokličkou vznikne vývar a pára, které zachovávají požadované látky a zvýrazňují chuť pokrmu. Často se používá tzv. základ, sestávající ze zeleniny, nejčastěji cibule.
Vaření

Vaření je tepelná úprava pokrmu, při které se pevné kusy vaří v kapalině (ve vodě nebo např. v mléce) při teplotě varu vody (100 °C). Teplo se při vaření šíří vodou prouděním, proto je třeba zahřívat pokrm odspoda, v pevných kusech se teplo šíří vedením. V případě vaření hustší kapaliny (omáčky ap.) je třeba proudění podporovat mícháním, jinak dojde k připálení. Vzhledem k poměrně nízké teplotě při vaření trvá vaření větších kusů dlouho.
Vařené pokrmy můžeme dochutit pomocí koření.
Při vaření masa se postup liší dle požadovaného finálního výrobku. Chceme-li získat vývar, vkládáme syrové maso do studené vody a tu postupně zahříváme až k varu. Naopak pro udržení co nejvíce šťávy ve vařeném mase vkládáme syrové maso až do vařící vody.
Oheň se používá zhruba milion let. Vaření může být také staré 780 tisíc let.
Zdravotní riziko, způsobené produkcí pevných částic do vzduchu, se liší způsobem přípravy jídla. U vaření je nejnižší, zatímco smažení (probíhající při větší teplotě) produkuje těchto částic nejvíc. Vaření na plynovém či elektrickém vařiči je největším zdrojem expozice člověka ultrajemnými částicemi znečištění.
Odhaduje se, že jen v Africe nebude mít v roce 2050 přístup k ekologickému (a tak i zdravějšímu) vaření miliardy lidí.
Holé žebro

Holé žebro je část jatečně opracovaného trupu skotu, jedná se o přední část žeber. Podklad tvoří střední části prvního až pátého žebra, svalovinu pak především pilovitý sval (m. serratus ventralis thoracis), prsní sval (m. pectoralis ascendens) a v neposlední řadě také mezižeberní svaly.
Jedná se o maso vhodné pro dušení a vaření.
Krk (maso)

Krk je na přední část jatečně opracovaného trupu. U skotu je ohraničený polovinou 3. a 5. krčního obratle, u ovcí zahrnuje 1. až 5. obratel.
Jedná se o méně kvalitní, prorostlou svalovinu se silnějšími svalovými vlákny, je vhodná k dušení nebo vaření.
Maso krku tvoří především m. semispinalis capitis, nejdelší krční sval m. longissimus cervicis, pilovitý sval m.serratus ventralis cervicis a dlouhý krční sval m. longus colli. U skotu o živé hmotnosti 500 kg činí hmotnost krku v jatečné půlce průměrně 7,8 kg.
U jatečných prasat se srovnatelná krajina těla nazývá krkovice.
Vysoké žebro

Vysoké žebro je část přední čtvrtě jatečně opracované půlky jatečného skotu, jedná se o střední část žeber. Z hlediska kuchyňské úpravy masa patří mezi přední maso s kostmi, vhodné pro dušení a vaření.
Kostní podklad tvoří střední části 6. až 8. žebra, svalovinu pak hlavně pilovitý sval (m. serratus ventralis thoracis) a šikmý vnější břišní sval (m. obliquus externus abdominis), dále mezižeberní svaly, široký sval zádový a bránice.
Podplečí

Podplečí je část jatečně opracovaného trupu jatečného skotu a ovcí, jedná se o součást přední čtvrtě. U skotu jsou podkladem masa poloviny prvních pěti hrudních obratlů s obratlovými konci žeber, lopatková chrupavka a kohoutková část šíjového vazu. V případě hovězího masa se jedná o středně hodnotné části, maso je středně kvalitní, vhodné k dušení a vaření.
Svalovina je tvořena především trapézovým svalem (m. trapezius, pars cervicalis), hrudním a krčním svalem (m. longissimus cervicis, m. longissimus thoracis), pilovitým svalem (m. serratus ventralis thoracis), dlouhým krčním svalem (m.longus colli) a krátkými svaly páteře (m.spinalis et semispinalis thoracis, m. semispinalis capitis). Dále pak meziobratlovými svaly a dalšími svaly v příslušné tělní krajině. U skotu živé hmotnosti 500 kg tvoří podplečí na hovězí půlce asi 6,0 kg masa.
U jatečných ovcí a jehňat začíná podplečí, neboli šrůtka, 6. krčním obratlem a končí 6. hrudním obratlem.
Tlakový hrnec

Tlakový hrnec (též Papinův hrnec, odtud hovorově papiňák) je silnostěnný hrnec sloužící k vaření za vyššího tlaku (280–300 kPa), než je běžný atmosférický tlak. Vyšším tlakem se dosáhne vyšší teploty vaření (120 °C až 130 °C, teplota varu vody za normálního tlaku je asi 100 °C), a tím i rychlejšího uvaření pokrmu. Též chuťové vlastnosti pokrmu mohou zůstat v uzavřené nádobě výraznější. Jmenuje se po svém vynálezci, francouzském matematikovi a fyzikovi Denisu Papinovi, jenž jej poprvé sestrojil roku 1679.
Důležitou součástí hrnce je poklice, jíž je hrnec neprodyšně uzavřen. Poklice je opatřena otvorem, uzavřeným těžkou, ale pohyblivou zátkou, jež funguje jako pojistný ventil. Propouští přebytečnou páru, a tak zamezuje nebezpečnému zvýšení tlaku, které by mohlo vést k roztržení hrnce a výbuchu. Pro zvýšení bezpečnosti má tlakový hrnec navíc tepelnou pojistku, která se při nebezpečném zvýšení teploty roztaví a uvolní páru z hrnce. Nadto mají mnohé moderní hrnce „neselhatelnou“ přetlakovou pojistku v podobě otvoru v pokličce, jímž se v případě přetlaku mechanicky vytlačí část těsnění.
Při vaření v tlakovém hrnci dochází k úsporám času a energie. I tužší plátky hovězího masa (z falešné svíčkové, nebo z pera) jsou měkké cca po 20–60 minutách, zatímco při dušení pod poklicí je nutno počítat až s hodinami a maso je třeba předem naložit do oleje nebo loje. Drůbeží kostry ze současných velkochovů se rozvaří za cca 30–60 minut tak, že je možné je beze zbytku pozřít.
Čas vaření se začíná počítat od dosažení varného tlaku, což se u většiny moderních tlakových hrnců pozná podle objevení se (barevného) ukazatele. Po skončení vaření se obvykle ještě nechává hrnec „dojít“ 3–10 minut na vypnutém sporáku bez přísunu tepla.
Zvýšený tlak při vaření v tlakovém hrnci představuje jisté riziko. Většina negativních názorů vychází z dramatických zkušeností s vytržením pojistky při varu u starých hliníkových hrnců, k čemuž docházelo kvůli ucpání ventilu. Při náhlém poklesu tlaku dojde v přehřáté kapalině k bouřlivému varu, který může vyvrhnout vařený pokrm do okolí. Ani dnes není dobré do hrnce přidávat větší množství naťového koření (bazalky, majoránky, rozmarýny, tymiánu), aby se neucpaly otvory v pojistkách. Stejně tak není vhodné hrnec příliš naplnit, neboť hrozí velmi rychlý nárůst tlaku při vaření. Moderní tlakové hrnce se obvykle vyrábějí z nerezové oceli.
Předchůdcem tlakového hrnce měl být kerotakis, tlakový hrnec údajně vynalezený alchymistkou Marií Židovkou (Prorokyní) ve 2. století v severní Africe.
Bhútánská kuchyně

Bhútánská kuchyně (dzongkha: འབྲུག་ཟས་; wylie: 'brug-zas) je tradiční kuchyně obyvatel Bhútánu. Využívá převážně lokální produkty, jako jsou obilniny, luštěniny, zelenina a maso. Nejčastějšími úpravami pokrmů je vaření a dušení, na jihu země je také rozšířená příprava jídel pečením a smažením.
Jsou zde znatelné také vlivy tradiční tibetské, indické kuchyně a také nepálské kuchyně.
Základními složkami tradiční bhútánské kuchyně je bhútánská rudá rýže, odrůda rýže unikátní pro Bhútán, pohanka a luštěniny. Ve vyvýšených polohách zharnuje tradiční strava také maso jaků, ovcí, hovězího dobytka, prasat a drůbeže. Více než maso se však konzumují mléčné výrobky (sýry, máslo) připravované hlavně z jačího mléka, například datsi. Důležitou složku bhútánské kuchyně tvoří také zelenina - k přípravě pokrmů se využívají chilli papričky, brambory, kukuřice, špenát a jiná listová zelenina, cibule, chřest, květák, a také divoké kapradiny a houby.
Jídla se nejčastěji dochucují kardamonem, zázvorem, koriandrem, kurkumou, sečuánským pepřem, čili papričkami a také česnekem.
Oblíbeným místním nápojem je suja, nápoj připravovaný z čajovníkových lístků, jačího másla a soli, a čeringma, bhútánský bylinkový čaj, který je také součástí tradiční medicíny. Z alkoholických nápojů je zde oblíbeno zejména čang, pivo z prosa nebo rýže, či ara, nápoj připravovaný fermentací nebo destilací rýže, kukuřice, prosa nebo pšenice.
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Bhutanese cuisine na anglické Wikipedii.
Cocción roja

Cocción roja es un término global usado para describir dos técnicas culinarias chinas de braseado lento: hóng shāo (en chino tradicional, 紅燒; en chino simplificado, 红烧) y lǔ (en chino tradicional, 滷; en chino simplificado, 卤). Mientras la primera puede hacerse en menos de 20 minutos y no suele exigir mucha agua, la segunda necesita habitualmente una cocción prolongada durante varias horas y los ingredientes deben más o menos sumergirse en el líquido de cocción. Estas dos técnicas son populares y comunes por la mayor parte del norte, este y sureste de China. Su nombre procede del color rojo-marrón oscuro de los alimentos cocinados y su salsa.
A la cocción roja también puede aludirse como estofado chino, estofado rojo o braseado rojo.
Suele usarse salsa de soja (cualquier combinación de salsa de soja clara y oscura), pasta de judía fermentada o azúcar caramelizado para dar un apetitoso tono marrón rojizo y sabor a los ingredientes cocinados. Tanto el hóng shāo como el lǔ son tipos de estofado o braseado caracterizados por el uso de la salsa de soja, el vino chino y el azúcar caramelizados. Las especias enteras (anís estrellado, cardamomo negro —caoguo—, cassia y semillas de hinojo) o el polvo de cinco especias son elementos cruciales en estos platos, pero se usan con moderación para que su sabor no tapen el de los ingredientes cocidos rojos.
Los estofados cocidos rojos pueden contener mucha carne o bien incluir también verdura y huevos duros. Estos platos pueden servirse calientes o fríos, y la salsa o caldo suele reutilizarse a menudo.
Un aroma a azúcar caramelizado es popular en los platos cocidos rojos. Para crear la salsa de azúcar caramelizada, se caliente aceite a mucha temperatura (normalmente en un wok) y entonces se combina con azúcar. Se baja el fuego y se deja cocer durante poco tiempo. El azúcar se disuelve y el aceite se vuelve pegajoso. Cuando la solución de azúcar y aceite empieza a burbujear y adopta un color marrón claro se mezcla con agua caliente.
Por último se añaden especias y otros condimentos, como shaoxing huangjiu y salsa de soja.
Epigrama de cordero

El epigrama de cordero (también cordero en epigrama) es el nombre que se da a la forma de condimentar cada una de las dos mitades de un cordero.​ Cada mitad es despiezada en sus componentes, y cada una de ellas es preparada de forma diferente, para ser expuesta a los comensales en una bandeja.​ Es un plato de compleja elaboración. Fue muy popular en los restaurantes europeos de mitad del siglo XIX.
Se mecha la paletilla completamente deshuesada con finas tiras de tocino y se sazona con sal, pimienta y finas hierbas. Se suele atar la paletilla (blanquette) con un bramante y se brasea en una cacerola untada con mantequilla y un poco de caldo de carne. El resto del cuarto (el costillar, el pecho, la faldilla y el cuarto de atrás) se cuece todo junto en el jugo que desprendió la paletilla durante su braseado. Tras la cocción se desengrasa el conjunto y el caldo se reduce. Se deja enfriar el costillar y la paletilla (presionadas entre dos tapas de cacerola para que no se deformen​ Tras haberse enfriado es habitual empanarlos y pasarlos por la sartén o parrilla hasta que tomen un color dorado. Las chuletas se saltean y la pierna se asa.
La disposición de presentación es tal que se coloca la paletilla en el centro (blanquette) y alrededor (en 'corona') el resto de las piezas. Se vierte la salsa obtenida en el primer braseado y se le añade zumo de limón. El plato se puede separar en tres partes según algunos autores.​ El plato se sirve muy caliente. A veces se hace acompañar de una guarnición de patatas panaderas, con puntas de espárragos o guisantes. La denominación epigrama de este plato proviene de la forma alternada de su exposición en una bandeja ante los comensales, simulando la cadencia alternada de los versos en los epigramas.​
Ángel Muro sostiene que la descripción de los cocineros españoles de la época siguen las descripciones de la elaboración de este plato siguiendo a Jules Gouffé y su descripción es errónea.​
Bigos

El bigos se puede considerar el plato nacional de Polonia, aunque también es tradicional en Lituania, Bielorrusia y Ucrania occidental.​​ Está compuesto de col agria muy similar al chucrut y de varios tipos de carnes frescas, embutidos (como la kielbasa), setas secas y ciruelas secas. Tradicionalmente es un plato de cazadores servido después de la caza.
Se brasea todo tanto tiempo como se pueda, cuanto más tiempo, mejor. El braseado dura varios días con pausas. En ocasiones se le añade vino rosado para mejorar el sabor. Antiguamente se le añadía vino dulce o miel. El bigos es picante, algo ácido, no muy dulce y huele a carne ahumada y ciruela.
En polaco, la palabra bigos significa desorden o tumulto.
Kakuni

El kakuni (角煮, literalmente ‘cuadrado a fuego lento’) es un plato de cerdo braseado japonés. Se elabora cociendo a fuego lento trozos grasos de cerdo en salsa de soja, mirin y azúcar moreno. La variación regional de Okinawa se llama rafute.
Es un meibutsu (producto regional famoso) de Nagasaki. Su origen es muy probablemente chino, siendo parecido al cerdo de Dongpo, aunque no con tanta salsa.​ Durante las dinastías Ming y Song, la principal ruta comercial chino-japonesa iba de Hangzhou a Kyūshū. Muchos chinos vivían en los principales puertos de Kyūshū, como Nagasaki, y también había japoneses en Hangzhou. De esta forma se popularizó el consumo de cerdo en las principales ciudades de Kyūshū.
El kakuni se hace con cubos gruesos de panza de cerdo cocida a fuego lento con dashi, salsa de soja, mirin, azúcar y sake. Al cocinarlo durante mucho tiempo a baja temperatura, el colágeno se deshace en gelatina, manteniendo la carne jugosa y al mismo tiempo extremadamente tierna, lo que permite su consumo con palillos fácilmente. Este plato se sirve a menudo con cebollino, daikon y karashi.
Tteokgalbi

El tteokgalbi es un tipo de receta coreana hecho de galbi, o costilla corta. Se cree que procede de la provincia de Jeolla del Sur o Songjong-li (Gwangju, Corea del Sur).​ Actualmente puede encontrarse en toda Corea del Sur. Se hace dando forma rectangular a una mezcla de ternera y cerdo, que se asa a la parrilla sobre carbón. La razón para mezclar ambas carnes es que la ternera sola resulta seca, añadiendo grasa el seco. Los huesos de costilla sobrantes se cuecen a veces para hacer caldo.​
Braise

Les braises sont des charbons ardents issus de la combustion de bois, de charbon, ou d'un autre matériau constitué de carbone porté à haute température. Cette phase de combustion particulière suit une combustion primaire qui est moins chaude.
Un matériau solide formant des braises est appelé matériau braisant.
Les braises peuvent atteindre des températures très élevées car il n'y a plus de fractions volatiles (endothermiques). Elles émettent une quantité de chaleur importante longtemps après l'extinction des flammes et peuvent ranimer un feu apparemment éteint, représentant ainsi un danger d'incendie dans certaines circonstances. Pour éviter ce risque, il est recommandé de verser de l'eau ou de la terre sur les braises et de rester vigilant. Les braises sont responsables de très nombreuses reprises de feux de forêt car elles peuvent repartir plus de 48 heures après extinction.
Les braises rayonnent une chaleur plus homogène et constante que les flammes d'un feu. Elles sont souvent utilisées en cuisine pour trois raisons différentes :
Les braises émettent alors de la lumière suivant leur température (des braises orange sont plus chaudes que des braises de couleur rouge sombre).
Lorsque le combustible a été entièrement consumé, il ne reste plus que les résidus non combustibles qu'il contenait : les cendres. Elles sont formées des éléments métalliques présents dans le bois ou le charbon et oxydés lors de la combustion (oxydes de calcium, de potassium…). Les cendres contiennent aussi des grains de carbone non brûlés qui sont des petites braises éteintes avant de brûler complètement et qui donnent aux cendres une couleur grise. Si on place des cendres dans un feu violent, elles en ressortent quasiment blanches.
Une escarbille est un morceau de braise incomplètement brûlé et que l’on retrouve dans les fumées.
Les Braises

Les Braises (titre original hongrois : A gyertyák csonkig égnek, qui signifie « Les chandelles brûlent jusqu'au bout ») est un roman psychologique de l'écrivain hongrois Sándor Márai, paru en 1942.
Ce roman dont l'action s'étale sur environ vingt-quatre heures narre la rencontre, après quarante et un ans et quarante-trois jours de séparation, de deux amis d'enfance. Il est essentiellement constitué de dialogues entre les deux protagonistes, maintenant des vieillards.
L'action se déroule dans un château à la campagne, en Hongrie.
Les deux personnages, le Général et Conrad, ont passé ensemble leur jeunesse jusqu'à ce que Conrad disparaisse subitement pour ne venir voir son ancien ami qu'une quarantaine d'années plus tard. À travers l'évocation des souvenirs du Général dans les premiers chapitres, puis le dialogue entre celui-ci et Conrad, l'histoire de l'amitié entre les deux hommes se révèle progressivement ainsi que les différences qui les opposent. Le Général, originaire d'une famille aristocratique et fortunée, fonde ses principes moraux sur les valeurs militaires héritées de son père, alors que Conrad, issu d'un milieu cultivé mais modeste, n'a que peu de goût pour l'armée mais possède un grand sens artistique.
La tension dramatique du récit est entretenue par une série de révélations et de coups de théâtre et le sens réel de la fuite de Conrad n'apparaît qu'à la fin du récit. Aux questions multiples que lui pose le général, Conrad n'apporte pas de réponse directe, c'est au lecteur qu'il convient de trouver celle dont le caractère se devine. C'est toute la force de ce récit qui parfois prend la forme d'une enquête a posteriori.
Il aborde le thème de la fidélité rendue difficile par la différence de condition entre les hommes (Conrad n'est pas seulement moins riche que le Général, il est également son obligé). Il témoigne d'une vision plutôt pessimiste des relations humaines.
Le récit décrit aussi la fin de l'Empire Austro-Hongrois et le bouleversement des sociétés et de l'ordre européen au cours du XXème siècle.
Traduit en français chez Buchet-Chastel/Corrêa dès 1958, la réédition de ce roman en 1995, chez Albin Michel, est à l'origine de la découverte spectaculaire de Sándor Márai à travers le monde. Inspirés par l'édition française, des éditeurs ont fait paraître Les Braises dans de très nombreuses traductions. Le roman a figuré sur des listes de best-sellers dans plusieurs pays, sous le titre français d'ailleurs, et non sous le titre original hongrois.
Sandor a lui-même adapté son roman Les Braises sous le titre Parázs [Braises] en 1965. Le roman a également été adapté au théâtre au Royaume-Uni, où il mettait en vedette Jeremy Irons, et en Allemagne. En France, on doit l'adaptation du roman à Claude Rich en 2003.
Carbonade flamande

La carbonade flamande, ou carbonnade à la flamande, est une recette de cuisine traditionnelle de la cuisine flamande française faites de morceaux de boeuf braisés à l'étouffée avec de la bière belge ou bière du Nord-Pas-de-Calais.
Le mot « carbonade » est décliné du mot charbon, car ce plat est à l'origine anciennement traditionnellement « braisé » (mijoté) longuement sur des braises de charbon, au coin du feu.
Variante du bœuf bourguignon (à base de vin rouge du vignoble de Bourgogne) elle est appelée stoofvlees (ragoût, ou pot-au-feu) ou rundstoofvlees en néerlandais lorsqu’elle est préparée à base de bœuf.
La cuisson de la carbonade flamande consiste à braiser à l'étouffée des morceaux de viande de bœuf, de porc, ou de cheval, dans une cocotte avec de la bière et des oignons (par tradition, une bière belge brune, ou bière du Nord-Pas-de-Calais). Elle est parfois préparée avec du pain d'épice et un peu de cassonade (nom local de la vergeoise) ou de sirop de Liège (on parle alors de carbonnade à la liégeoise). Les frites qui accompagnent traditionnellement ce plat sont très souvent préparées dans de la graisse de bœuf.
Endive au jambon

Chicon au jambon, chicon au gratin
L’endive au jambon (désignée sous le terme chicon-gratin en Belgique) est un plat typique des Hauts-de-France, de Belgique et des Pays-Bas. Il se présente sous la forme d'un gratin d'endives enroulées dans des tranches de jambon.
La dénomination « chicon » vient du terme utilisé dans le nord de la France et en Belgique pour désigner l'endive.
De nombreux noms sont donnés à cette recette :
La préparation consiste à faire braiser des endives dans une casserole avec juste un peu de matière grasse à feu doux (une variante consiste à les cuire dans de l'eau salée bouillante avec éventuellement du jus de citron), les endives rendant suffisamment d'eau pour ne pas nécessiter une cuisson dans une casserole d'eau. Il est donc possible de les laisser cuire dans leur jus.
On enroule ensuite les endives dans des tranches de jambon et on met le tout dans un plat allant au four en couvrant de sauce béchamel ou de sauce Mornay ou de crème fraîche et de fromage râpé. On sert quand le fromage est gratiné.
La Braise

La Braise (titre original : The Fever Code) est le deuxième et dernier roman de la série Avant le labyrinthe écrite par James Dashner et constituée de préquelles à la série L'Épreuve. Ce roman de science-fiction a été publié pour la première fois aux États-Unis en 2016 puis a été traduit en français et publié en 2017 aux éditions Pocket Jeunesse. Cet ouvrage marque la fin définitive du cycle littéraire L'Épreuve.
Le monde connut sa fin. Les forêts brûlèrent, les lacs et les rivières s’asséchèrent et le niveau des océans monta. Puis vint la Braise, une fièvre se répandant sur tout le globe. Des familles moururent, la violence régna et les hommes s'entre-tuèrent. Ensuite vint WICKED qui cherchait une réponse. Et ils trouvèrent le garçon parfait. Le garçon se nommait Thomas, et Thomas construisit un Labyrinthe. Maintenant il y a des secrets. Il y a des mensonges. Et il y a des loyautés que l'histoire n'aurait jamais pu entrevoir. C'est l'histoire de ce garçon, Thomas, et de comment il construisit un labyrinthe que lui seul pouvait détruire. Tout sera révélé.
Braisé au barolo

Le braisé au barolo (brasato al barolo) est un mets typique de la cuisine piémontaise. C'est un ragoût aux épices et au barolo, vin réputé de cette région, élaboré à partir du cépage rouge nebbiolo. Il est l'un des plats le plus connus de la cuisine italienne.
Outre le bœuf à braiser (aiguillette, surlonge), ce mets nécessite pancetta, carottes, oignons, céleri, gousse d'ail, romarin, laurier, cannelle, girofle, farine, poivre, beurre, brandy et barolo.
La viande utilisée est issue d'un bétail de race piémontaise. Il est aussi appelé arrosto della vena (« rond de veine ») ou cappello del prete (« chapeau du prêtre »). Il est possible d'utiliser tout autre vin dérivé du nebbiolo comme le ghemme, barbaresco ou carema.
La viande doit d'abord être mise à mariner dans du vin rouge une demi-journée avec ses légumes, herbes et épices. Elle est ensuite farinée et mise à revenir avec la pancetta. Quand est elle bien dorée, s'y ajoute la marinade et elle est mise à mijoter.
La sauce qui l’accompagne est réalisée avec les légumes et le vin qui sont moulinés ensemble et mis à réduire, arrosés de brandy. Ce mets se consomme accompagné de purée ou de polenta.
Il est de tradition de servir avec le braisé soit du barolo, soit des vins du Piémont comme le barbaresco, carema ou ghemme.
Penyemuran

Penyemuran (bahasa Inggris: braising) adalah teknik gabungan memasak menggunakan panas basah dan kering. Makanan biasanya dicokelatkan pada suhu yang tinggi, kemudian diunyai dalam panci tertutup di dalam cairan masakan (seperti kaldu, santan, dan sebagainya). Teknik ini mirip dengan penyetupan, tetapi penyemuran dilakukan dengan sedikit cairan dan biasanya digunakan untuk potongan daging yang lebih besar. Penyemuran sering disebut sebagai pemanggangan dalam panci, meskipun beberapa penulis membuat perbedaan antara kedua teknik tersebut berdasarkan cairan yang ditambahkan. Ossobuco dan coq au vin adalah hidangan daging semuran yang terkenal.
Templat:Hidangan
Entong (serial animasi)

Entong merupakan animasi buatan Indonesia yang bercerita berdasarkan sinetron terkenal di MNCTV yaitu Si Entong yang ditayangkan pada tahun 2005 lalu. Animasi ini masih bercerita tentang Memed dan Tibo yang bermusuhan dengan Entong.
→ Anak yang baik dianggap menarik berwajah tampan dan lucu, pikirannya saja cerdik, dia punya banyak teman.
→ Ibu yang sayang anak semata wayangnya Entong, ia sangat tertarik dengan telur putih sama dengan anaknya.
→ Asli tegal yang belum lama tinggal lama di Jakarta, semur yang ia suka adalah kentang.
→ Suka gosip tentang kampung nya, ia suka sekali semur jengkol.
→ Sang pengetahuan agama dan tertarik dengan ayam goreng, ia pun juga suka dengan Fatimah.
→ Cewek tomboy yang centil dengan Entong, tidak suka Entong diejek oleh Memed dan suka makan permen karet.
→ Adalah teman Entong, namun suka cari gara-gara dengan Entong.
→ Adalah teman Entong, dia berasal dari keluarga keturunan Tionghoa.
→ Adalah sahabat Memed, dia suka memberikan semangat dan ide untuk Memed.
→ Adalah sahabat Entong, dia kesal bila Entong diejek oleh Memed.
→ Dia adalah supir bajaj dan pedagang sayur-sayuran di kampung kediaman Entong.
→ Dia adalah petugas masjid, mempunyai sahabat yang bernama Samin.
→ Dia adalah sahabat Salim, pekerjaannya sama dengan Salim.
→ Dia adalah ayam peliharaan Entong, kadang-kadang suka menggigit Entong dan teman-teman ketika Jalu marah.
→ Dia adalah pemilik bengkel usahanya yang bernama "Bengkel Ucok". Dia suka sekali memeriksa keadaan motor pribadinya sambil menyanyikan lagu favoritnya.
2. https://m.merdeka.com/peristiwa/empat-serial-animasi-lokal-yang-saingi-upin-dan-ipin.html
Brasato

Il brasato è una carne (o più raramente un pesce) cotta lentamente in poco liquido di cottura, spesso costituito da vino o brodo aromatizzati con spezie.
Quando il brasato viene cotto in un liquido alcolico (solitamente vino o birra), prima di iniziare la cottura è richiesta una marinatura di varie ore nel liquido stesso, aromatizzato in genere con cipolle e erbe officinali. La cottura deve essere prolungata e va effettuata a temperatura media in modo da permettere al collagene di sciogliersi e rendere la carne più morbida e appetibile. Il fondo di cottura è molto importante per la realizzazione del piatto; prima filtrato o frullato, se in eccesso viene poi ridotto e infine adagiato sul brasato tagliato a fette.
Brasare deriva dal termine dialettale "brasa", ovvero brace. La pentola, contenente il pezzo di carne e il resto degli ingredienti, veniva circondata dalle braci e lasciata cuocere a lungo.
In Italia è un tipico piatto del nord ed è spesso servito con la polenta: esempio classico è il brasato al barolo, piatto tipico della cucina piemontese. È importante che il vino abbia una bassa acidità. Molto adatti sono ad esempio i vini prodotti a partire da uve del vitigno nebbiolo come i piemontesi Barolo e Barbaresco oppure i lombardi Sassella o Inferno.
La brasatura è una tecnica di preparazione del cibo tradizionalmente usata in varie cucine asiatiche e, in particolare, nella cucina cinese, dove come componente liquida spesso si utilizzano, invece che il vino, la salsa di soia o quella di pesce.
Nella regione Dalmata un piatto tradizionale molto simile è la Pasticada.
Il brasato si accompagna al vino o alla birra utilizzati per la cottura. Nel caso dei vini rossi sono preferibili vini corposi, come il barbaresco e il barolo, ma anche frizzanti come la bonarda.
Brasato al barolo

Il brasato al barolo è una tipica ricetta della cucina piemontese; si tratta di uno stufato cotto a lungo nell'omonimo vino.
È preferibile utilizzare carne di bovini appartenenti alla razza piemontese (fassone), allevati secondo il disciplinare tipico di questa razza. Il taglio più adatto è il cosiddetto "arrosto della vena" o "cappello del prete", ricavato dal quarto anteriore.
In alternativa è possibile utilizzare altri vini rossi corposi, preferibilmente di vitigno nebbiolo, ma in tali casi si parlerà di brasato al vino rosso piuttosto che barolo, date le caratteristiche peculiari e inimitabili dello stesso.
La cottura, della durata di diverse ore, permette alla carne di insaporirsi degli aromi (spezie, erbe e verdure) presenti nel vino, oltre che di ammorbidirsi.
Talvolta il taglio di carne viene lasciato marinare a temperatura ambiente per mezza giornata nel vino, prima di passare alla cottura vera e propria, al fine di ammorbidire ulteriormente la carne, come avviene solitamente per la preparazione della selvaggina.