Argumentační klam

Argumentační klam(téžřečnický trikneboargumentační faul) je v řečnictví takový výrok, jehož smyslem je porazit či přesvědčit oponenta bez ohledu na pravdivost zastávaných názorů.Podstatou argumentačního klamu bývá nenápadné porušení pravidel logického důkazu, působení na emoce místo na rozum, případně obojí.Argumentační klamy bývají oblíbenou součástíargumentacepropagandyamanipulátorů. Rozlišujeme (Aristotelés aj., resp. viz zde v dalším odstavci uvedení František Koukolík a Jana Drtilová) jich celou řadu a každý se dále často dělí podle jemných rozdílů v použití.
Argumentační klamy a jejich různé druhy byly rozlišovány jižAristotelem(provedl jejich analýzu a klasifikaci ve spiseO sofistických důkazech), rádi je promýšleli i středověcí logikové. Tento článek uvádí výběr z rozdělení podle Koukolíka a Drtilové.
Pokud řečník porušil pravidla logického důkazu nezáměrně, pak mluvíme o argumentačním omylu či řečnické chybě. Argumentační klamy (logické klamy) však lidé používají zcela běžně nevědomky na podporu svých jakýchkoliv přesvědčení, kulturních vzorů atd., kdy tak často uvádějí sebe a ostatní v omyl. Naopak záměrné agresivní vedení sporů zaměřené na vítězství za každou cenu bez ohledu na pravdivost argumentace a prosazovaných tvrzení je označováno jakoeristická dialektika(eristika).
Jeden z nejúplnějších rozborů logických klamů, včetně příkladů použití a podrobnějšího popisu, jak s nimi zacházet, přinesla knihaEristická dialektikaněmeckého filosofaArthura Schopenhauera.
Falešné dilema vyvolává dojem, že existují pouze dvě (nebo tři, či více) možností tam, kde jich je ve skutečnosti celá škála. Je naprosto běžný v prakticky veškerých sporech a je základem mnoha následujících klamů.
Samotnédilemavšak ještě není argumentačním klamem: v mnoha případech oslovený skutečně má pouze dvě možnosti (napříkladrozsudekvtrestním řízenímůže být buď odsuzující, nebo zprošťující, jiná možnost neexistuje). V takové situaci je postavení dilematu zcela legitimní. Věty typu „kdo není se mnou, je proti mně“, které se někdy uvádějí jako příklad argumentačního klamu, jsou tedy ve skutečnosti klamem pouze v situacích, kdy skutečně existuje více možností.
Argument z nevědomosti (argumentum ad ignorantiam) je založen na tom, že se z toho, že určité tvrzení není dokázáno, vyvozuje jeho nepravdivost, nebo naopak z toho, že určité tvrzení není vyvráceno, vyvozuje jeho pravdivost. Argument z nevědomosti lze obecně formulovat takto:
I nedokázaná tvrzení nicméně mohou být pravdivá (a nevyvrácená nepravdivá):
Argument z nevědomosti vychází z principu falešného dilematu, kdy se každé tvrzení, které nebylo dokázáno, považuje za nepravdivé (nebo každé tvrzení, které nebylo vyvráceno, považuje za pravdivé). Ačkoli všechna dokázaná tvrzení jsou pravdivá a všechna vyvrácená tvrzení nepravdivá, přesto neplatí, že by všechna nedokázaná tvrzení byla nepravdivá nebo všechna nevyvrácená tvrzení pravdivá. Tvrzení, které nebylo dokázáno ani vyvráceno, může být stejně dobře pravdivé jako nepravdivé, a existují pravdivá tvrzení, která nelze dokázat, a nepravdivá tvrzení, která nelze vyvrátit. (Ze dvou tvrzeníCelkový počet atomů ve vesmíru je sudýaCelkový počet atomů ve vesmíru je lichýje podlezákona o vyloučení třetíhojedno jistě pravdivé a druhé nepravdivé, ani jedno však nelze dokázat nebo vyvrátit.)
Tvrdí bez důkazů, že určité rozhodnutí nutně povede k sérii dalších, a ve svém důsledku způsobí celý řetěz neblahých následků. Základem klamu je opětfalešné dilema.
Tento typ klamu je třeba odlišovat oddůkazu sporem(reductio ad absurdum), kdy se dokazuje nesprávnost protivníkova tvrzení tím, že se ukáže, že skutečně vede k nesmyslným či nepřijatelným důsledkům. Rozdíl je v tom, že u důkazu sporem jde o důsledky, které z oponentova tvrzení skutečně nutně vyplývají, zatímco u argumentu šikmou plochou jde o důsledky, k nimž by navrhované rozhodnutí mohlo, ale nemuselo vést. Důkaz sporem je na rozdíl od argumentu šikmou plochou zcela legitimní metodou dokazování.
Opačným způsobem využívá týž mechanismussalámová metoda, jež spočívá v tom, že se návrh, který by byl jako celek odmítnut, rozdělí na řadu dílčích návrhů tak, aby se dílčí návrhy oponentovi jevily jako samy o sobě neproblematické nebo jako málo významné ústupky. Tyto dílčí návrhy jsou prezentovány „plátek po plátku“, izolovaně, zdánlivě bez vzájemné souvislosti a s dostatečným odstupem v průběhu delšího časového období, aby si oponent nemohl uvědomit, k jakému cíli vlastně směřují. Sporné body se navrhnou teprve tehdy, kdy je návrh z větší části prosazen (nebo dokonce realizován) a jejich odmítnutí by bylo pro oponenta ještě problematičtější než jejich přijetí.
Spíše než argumentační klam je zavádějící otázka (anglickyloaded question) pokus dovést oponenta k určitému pro něj nevýhodnému výroku nebo návrhu. Vychází z principu falešného dilematu. Tvrzení, k němuž se tazatel snaží dotazovaného dovést, je v zavádějící otázce skryto jakopresupozice, takže ať dotazovaný odpoví jakkoli, z jeho odpovědi bude vyplývat, že presupozici přijímá. Presupozice může být vyjádřena různými jazykovými prostředky, někdy dokonce formálně vyjádřena ani být nemusí a vyplývá jen z kontextu. Správnou reakcí je na zavádějící otázku neodpovídat a místo toho odmítnout předpoklad, který v ní je obsažen.
V angličtině výraz znamená původněuzený sleď, obrazně (často v detektivkách)falešná stopa(na základě historky, ve které se uzeným sleděm taženým přes území lovu nechali svést honicí psi ze stopy). V diskusích se jedná o odvedení pozornosti od meritu věci k nesouvisejícímu tématu. V anglofonním světě se v určitých případech používá i termínwhataboutism/whataboutery(českywhataboutismus).
Ve slovním duelu jeden řečník v jemu určeném čase vychrlí tolik informací (ať pravdivých či nepravdivých), že jeho oponent nemá kapacitu všechny rozebrat a korigovat, natož vyjádřit své stanovisko.
Gish gallop je efektivní v diskuzích více lidí, kde je malý časový limit na vyjádření jednoho člověka – často v komentovaných zprávách, kde na celý segment je vyhrazeno jen několik minut a na jednu odpověď jen desítky sekund. Pokud původní řečník vypustí více než 7 nepravd (kde 7 je průměrný počet informací, který si člověk dokáže udržet v krátkodobé paměti), pak jeho oponent má problém nejen všechny tyto nepravdy uvést na pravou míru, ale vůbec si je na povel jednu po druhé vybavit. Pokud spolu s tím špatně zvládá hektické prostředí, rušení ze strany jiných lidí a/nebo konverzi rozsáhlejších myšlenek do několikasekundových bodů (v angličtině:sound bites), může i „gish galloper“ vyznít jako vítěz nad oponentem s lepšími argumenty.
je komunikační strategie odvozená z předchozích dvou. Cílem je odvést diskusi (ve veřejném prostoru) od tématu nepohodlného zadavateli na téma méně významné, ale poutající pozornost nebo i šokující. Za autora je považován australský politický stratég Lynton Crosby (nar. 1956):Pokud na připraveném jídelním stole najde společnost chcíplou kočku, rázem se hovor stočí od tématu nepříjemného pro hostitele na tuto skandální novinku.Příkladem z českého mediálního prostoru může být období květen až červen 2017, kdy rozsáhlá diskusek prezidentské milosti proJiřího Kajínkaa řada reportáží po jeho propuštění z vězení vytlačily ze sdělovacích prostředků téma odvolání místopředsedy vlády kvůli skandáluneodvádění daní a úkolování novinářů v médiích.
Argumentum ad lapidem spočívá v tom, že řečník nepohodlné tvrzení bez dalších argumentů odmítne jako „očividně“ nesmyslné nebo jinak nevěrohodné a tak se vyhne nutnosti jej vyvracet.
Označení argumentum ad lapidem („argument kamenem“) pochází z výrokuSamuela Johnsona, který zareagoval na filosofickou teoriiGeorge Berkeleyho, podle níž, zjednodušeně řečeno, hmotné předměty reálně neexistují, ale vjemy vznikají uvnitř mysli bez ohledu na okolní svět, slovy: „Vyvracím ji takhle“, načež kopl do velkého kamene. Možnost kopnout do kamene (přesněji vnímat akt kopnutí do kamene) samozřejmě nedokazuje, že kámen jako hmotný předmět reálně existuje a není pouhou představou. Johnson místo skutečného důkazu představil tvrzení tak, aby vyznělo směšně a zdálo se být v rozporu s obecnou zkušeností.
Místo věcné argumentace se snaží působit na city.
Tvrdí, že z přesvědčení nebo teorie plynou (údajně) nepřijatelné důsledky, a z toho vyvozuje, že musí být mylná.
Spojuje žádoucí výrok s pozitivním označením a vyvolává dojem, že jeho odmítnutím se posluchač automaticky řadí do opačné skupiny.
Zdůvodňuje myšlenku tím, že s ní ostatní souhlasí. To přitom nemá na její faktickou správnost žádný vliv.
Zlehčování oponentova tvrzení poukazem na jeho osobní vlastnosti nebo konflikt zájmů, případně obojí.
Jednou z forem argumentu ad hominem je taképoukázání napokrytectví(anglickyappeal to hypocrisynebotu quoque), založené na tom, že osoba, která teoreticky zastává nějaké tvrzení, se jím sama v praxi neřídí.
Ve skutečnosti to, že někdo zastává určité tvrzení, kterým se v praxi neřídí, sice může zpochybňovat morální integritu zastánce (která není předmětem diskuse), ale nikoli pravdivost konkrétního obhajovaného tvrzení. I tvrzení, které jeho zastánce nedodržuje, může být pravdivé.
Dovolávání se autority (argumentum ad verecundiamneboargumentum ab auctoritate) spočívá v tom, že se na podporu určitého tvrzení uvede, že s ním souhlasí nějaký pramen, který je považovaný za autoritativní (např. významný odborník, organizace, která se zabývá danou problematikou, známá publikace na dané téma). Ačkoli lze předpokládat, že kvalitní odborná publikace obsahuje převážně pravdivá tvrzení, že významní odborníci rozumějí své problematice a podobně, samotný fakt, že se tvrzení těší podpoře autorit, neznamená, že je toto tvrzení pravdivé. Existují nicméně oblasti, ve kterých se určitý autoritativní pramen přijímá jako nezpochybnitelný (např. platnáprávní normavprávu, platná jazykovákodifikacevpreskriptivní lingvistice), protože jeho závaznost není dána logickou argumentací, ale jinými důvody (v právulegitimitouzákonodárce).
V některých případech také není možné určité tvrzení v diskusi dokázat např. pro nedostatek času nebo z toho důvodu, že je přesný důkaz vysoce odborný a pro dané publikum by byl nesrozumitelný. V takovém případě může být odvolání na autoritu účelnou „zkratkou“ skutečného důkazu.
Argumentačním klamem nicméně je citovat autoritu v jiné oblasti (významného biologa lze citovat jako autoritu v oblastibiologie, ačkoli ani zde to neznamená, že by byl neomylný, ale v oblastidějin uměnínemá jeho autorita žádný význam), prezentovat méně významné vědce jako špičkové odborníky či vydávat okrajové názory jednotlivců za obecné mínění vědecké veřejnosti (což pro laika může být obtížné či nemožné rozeznat). Jinou variantou je zamlčet, že je daný problém mezi vědeckou veřejností sporný, a uvést jen názor jedné ze stran. Argumentačním klamem rovněž je tvrzení vytrhnout z kontextu a např. citovat jakofakttvrzení, které daná autorita vyslovila jen jakohypotézu, nebo uvádět jako všeobecně platné tvrzení něco, co autorita uvedla jako výjimečný případ.
Klam se odvolává na nepojmenovaný, ale údajně dobře informovaný zdroj. Elegantní způsob šíření smyšlených faktů (faktoidů).
Argument špatným argumentem (anglickyfallacy fallacy,fallacist's fallacyapod.) znamená, že se vyvrácení nesprávného argumentu zaměňuje za vyvrácení celého tvrzení. To, že tvrzení bylo zdůvodňováno nesprávnými důvody, samo o sobě neznamená, že je nepravdivé, jeho nepravdivost je třeba dokázat jinak.
Induktivníúvaha spočívá v odhadu vlastností celku na základě zkušeností s jeho částí. Induktivní klamy vyplývají z nedodržování základních statistických pravidel.
Usuzování na vlastnosti celku na základě příliš malého vzorku.
Vzorek, na jehož znalosti zakládáme svou úvahu, je třeba i poměrně velký, ale neodpovídá rozložení celku.
Řečník klade vedle sebe dva různé jevy, které jsou si do jisté míry podobné, a bez patřičného zdůvodnění tvrdí, že má-li jeden nějakou vlastnost, musí ji mít i druhý.
Zejména v internetových diskusích je oblíbenou aplikací klamné analogie poukaz na nějakou skutečnou nebo domnělou podobnost mezi oponentem aAdolfem Hitlerem, eventuálně nacistickým režimem (reductio ad Hitlerum, viz takéGodwinův zákon), případně analogii s jinými historickými postavami, které dané publikum hodnotí podobně negativně.
Reductio ad Hitlerum může mít také charakter genetického klamu (viz níže):
Závěr induktivního úsudku je odmítnut, přestože existuje dostatek důkazů na jeho podporu.
Aby bylo dosaženo žádoucího úsudku, je někdy nezbytné nevyhovující skutečnosti z úvahy vyloučit, a to například jejich zamlčením.
Klamy vyplývající z nepřiměřeného, absolutního zobecnění, ze záměny platnosti obecných pravidel a jejich výjimek.
Z toho, že dva jevy následují po sobě, se mylně usuzuje, že mezi nimi existuje příčinná souvislost. O příčinné souvislosti hovoříme, pokud první jev nutně implikuje jev druhý (tedy pokud po prvním jevu nutně následuje jev druhý), i když není nutné, aby byl první jev jedinou možnou příčinou jevu druhého. Příkladem příčinné souvislosti může být smrt po ztrátě velkého množství krve – ztráta velkého množství krve způsobí smrt, ale není její jedinou možnou příčinou.
Tvrdíme, že dva jevy jsou ve vztahu příčina – následek, zatímco ve skutečnosti nesouvisejí nebo mají skrytou společnou příčinu.
Mezi dvěma jevy neexistuje žádná kauzální spojitost (případně existuje, ale v porovnání s ostatními příčinami je nevýznamná).
Záměna příčiny a následku.
Jev má větší počet příčin, ale je označena jen jedna z nich.
Nebo takégenetický omyl. Jde o přesvědčení, že je možné povahu jevu odvodit z jeho původu, zdroje nebo počátku, nebo zamítnutí něčeho s poukazem na to, že to má podezřelé počátky nebo historii.
Oblíbenou aplikací tohoto omylu je odvozování podstaty věci z původu jejich slovního označení (etymologie).
Tento typ klamu nezohledňuje skutečnost, že v průběhu vývoje jazyka (nebo při přejímání z jiných jazyků) dochází nejen ke změnám formy slova, ale i ke změnám jeho významu: slovopivopůvodně znamenalo „jakýkoli nápoj“, až později se jeho význam specializoval na určitý druh nápoje, slovopudr(z francouzskéhopoudre) znamená ve francouzštině „prach“, v češtině se však jeho význam zúžil na určitý typ líčidla.Historický význam určitého slova je tedy pro definici jeho současného významu irelevantní.
Výrok, který by řečník měl dokázat, se již předem předpokládá. (Výrok je nenápadně zahrnut dopremis.)
Důkaz dokazuje něco jiného, než předmětné tvrzení. Někdy se do této kategorie zahrnují i argumenty ad hominem a jim podobné.
Variantou tohoto klamu jeklam irelevantního cíle, který něco zpochybňuje tvrzením, že to nedosáhlo cíle, o který ale ve skutečnosti nikdy nešlo.
Podstatou klamu je předložit (obvykle slabý až hloupý) argument, který se podobá argumentu protistrany, ale který ve skutečnosti protistrana nezastává, pak argument demonstrativně vyvrátit a tím budit zdání, že se všemi argumenty protistrany se lze takto snadno vypořádat.
Řečník se snaží dokázat, že mimozemský život neexistuje. Cituje jeden z dříve uváděných argumentů pro existenci mimozemského života, který skutečně byl v 19. století vysloven a seriózně zvažován (předevšímPercivalem Lowellem), ale následně dalšími pozorováními vyvrácen a dnes už jej ani zastánci mimozemského života nepoužívají. Tento argument snadno vyvrátí a snaží se vzbudit dojem, že také všechny ostatní argumenty pro mimozemský život jsou vyvrácené nebo snadno vyvratitelné. Řečník nebojuje proti pozicím a argumentům, které protivník reálně zastává, ale proti „slaměnému panáku“, kterého si uměle vytváří.
Tento výrok byl často užíván při protináboženské kampani v zemíchsovětského bloku. Řečník se snaží dokázat Boží neexistenci tím, že Bůh nebyl přímo pozorován při Gagarinově letu do kosmu. Většina náboženství přitom chápe Boha jako bytost, která není vnímatelná lidskými smysly, její přímé pozorování při jakékoli příležitosti je tedy z podstaty věci nemožné a absence tohoto pozorování nijak nedokazuje její neexistenci. Řečník neútočí na koncept Boha tak, jak je ve skutečnosti chápán zastánci Boží existence, místo toho si implicitně vytváří „slaměného panáka“: představu, že Bůh je pozorovatelný lidskými smysly, nachází se ve vesmíru a nutně by tedy musel být spatřen při Gagarinově letu do kosmu. Existenci takto chápaného pojetí Boha (které ve skutečnosti nikdo nezastává) pak vyvrací tím, že při Gagarinově letu do kosmu pozorován nebyl, a zaměňuje toto vyvrácení za důkaz Boží neexistence.
Řečník pronesl nějaké tvrzení, které bylo následně oponentem zpochybněno. Místo toho, aby řečník uznal, že se mýlil, nebo aby vyvrátil oponentův protiargument, prohlásí, že se oponentův argument na jeho tvrzení nevztahuje, že to, co uvedl oponent jako protipříklad, je výjimka a podobně. Autorem názvu je britský filosofAntony Flew, který příklady tohoto klamu zahrnujícíSkotyvyužil v několika svých knihách.
Klamy založené na špatném používáníimplikace.
Předpokládá, že automaticky platí i opačná implikace.
Říká, že v případě neplatnosti předpokladu nemůže platit ani závěr. Implikace přitom neříká vůbec nic o tom, co se stane, když předpoklad nebude platit.
Klam založený na tvrzení, že jsou pravdivé dva odporující si výroky. Může být založen i na používání obecných pravidel místo výjimek a naopak (viztestatistické sylogismy).