Pobělohorské konfiskace

Pobělohorské konfiskacebyl proces vyvlastnění majetku účastníkůčeského stavovského povstáníz let 1618–1620 pobitvě na Bílé hoře. Ve dvacátých letech 17. století tak došlo k zásadní proměně ve vlastnictví statků vČeském království. V Čechách z celkového počtu 926 propadlo konfiskaci 491 statků, z toho 182 většíchpanství. NaMoravěse konfiskace dotkla více než 150 panství a statků. V Čechách a na Moravě vznikla řada velkých panství na úkor stovek drobných rytířských statků, druhá vlna konfiskací po vražděAlbrechta z Valdštejnaznamenala zásadní průlom do národnostního složení šlechty v Českém království. Nepřímým důsledkem konfiskací byla takérekatolizacečeských zemí, protože majetek povstalců přecházel do rukou stoupencůHabsburkůa nekompromisních katolíků z řad šlechty a církevních institucí.
Po porážce stavovského povstání v bitvě na Bílé hoře se císařFerdinand II.vypořádal s účastníky vzpoury. Popopravě 27 stavovských předáků z řad šlechty a měšťanůnásledovala exekuce na majetku dalších účastníků povstání, kteří v hojné mířeodcházeli do emigrace. V Čechách byly konfiskacemi postiženy tři čtvrtiny území, na Moravě se jednalo o víc než třetinu území. V první vlně konfiskací v Čechách získali značné majetky příslušníci cizích rodů (Buquoyové,Trauttmansdorffové), největší podíly ale připadly domácí šlechtě (Valdštejnové,Trčkové,Černínové,Martinicové,Lobkovicové), Moravu prakticky ovládliLichtenštejnovéaDitrichštejnové. Až druhá vlna konfiskací povraždě Albrechta z Valdštejnazpůsobila významnou proměnu v národnostním složení šlechty v Čechách (Gallasové,Piccolominiové,Colloredové).
Expanzí bohatých rodin českého i cizího původu a začleňováním drobných statků do velkých panství znamenaly pobělohorské konfiskace především likvidaci nižší šlechty, měšťanů a pozemkového majetku měst. V Čechách a na Moravě prakticky vymizel rytířský stav, na konfiskacích se obohatily i církevní instituce (pražské arcibiskupství,olomoucké biskupství), kláštery a řády (jezuité). I když prioritním cílem konfiskací byla hmotná likvidace stavovské opozice, druhý efekt obohacení korunního majetku byl mizivý, protože drtivá většina zabavených statků byla v krátké době darována nebo za výhodných podmínek prodána císařovým příznivcům, potažmo věřitelům. Spekulační nákupy konfiskátů byly v mnoha případech předmětem soudních sporů s přesahem až do 18. století, dotýkaly se i nejvlivnějších rodin (Lichtenštejnové).
Největším nabyvatelem konfiskátů v první vlně po roce 1620 bylAlbrecht z Valdštejna, který nejprve uplatnil své dědické nároky na majetek nejbohatšího českého roduSmiřickýcha dalšími nákupy vytvořil v severních a východních Čechách enklávuFrýdlantské vévodství. Z řad české šlechty se v pobělohorských konfiskacích významně uplatnili Trčkové z Lípy, Černínové z Chudenic, Martinicové nebo Lobkovicové. Z přistěhovalých rodů získali rozsáhlé majetky přetrvávající až do 20. století Buquyové, Trauttmansdorffové,NosticovéaThun-Hohensteinové, v menším měřítku se to týkalo dále napříkladMetternichů. Na Moravě svá dědictví z předešlých století rozšířili Lichtenštejnové a Ditrichštejnové.
Druhá vlna konfiskací navazovala na exekuci Albrechta z Valdštejna a jeho přívrženců (Adam Trčka,Vilém Kinský,Kristián z Ilova) v roce 1634. Díky rozsahu Frýdlantského vévodství Albrechta z Valdštejna i majetku Trčků došlo k dalšímu významnému přesunu majetku (převážně v severních a východních Čechách), vesměs ve prospěch císařských generálů, kteří se více či méně podíleli na Valdštejnově pádu. Valdštejnské konfiskace ovlivnily národnostní skladbu české šlechty, zabavené statky získali vysocí důstojníci císařské armády italského, německého či francouzského původu. Největší podíly získalimaršálMatyáš z Gallasu(Frýdlant,Liberec), maršálOttavio Piccolomini(Náchod), generálRudolf z Colloreda(Opočno) a generálJan z Aldringenu(Teplice). Kromě Colloredů jejich potomstvo však vymřelo již v 17. a 18. století, menší zisky dalších generálů zůstaly v majetku přímého potomstva až do roku 1945 (Desfoursové–Hrubý Rohozec).
Zabírání majetku účastníků povstání začalo ještě před Bílou horou živelným způsobem, nicméně s císařovým souhlasem. První konfiskace probíhaly s postupem císařské armády zBavorskapřes jižní Čechy kPraze. Císařským vojevůdcům bylo povoleno, aby si ponechali velká panství, která sami dobyli. Nejvýznamnějším příkladem byl generalissimus hraběKarel Buquoy(1571–1621), který takto převzal značný podíl obrovského majetkuPetra ze Švamberka(† 1620).Petr II. ze Švamberkabyl jakonejvyšší dvorský sudípředním účastníkem stavovského povstání a jako univerzální dědicRožmberkůtaké jedním z největších pozemkových vlastníků v Čechách, zemřel však již v květnu 1620. Karel Buquoy získal bez úředního odhadu darem obrovský majetek v jižních Čechách zahrnující městoRožmberk, 11 městeček, 170 vesnic a rozsáhlé lesní porosty vPošumaví(panstvíRožmberk,Nové Hrady,Libějovice). Buquoyové byli také jedním z mála rodů, kteří se z přistěhovalecké vlny po roce 1620 udrželi na získaných statcích až do roku 1945. Rozklad švamberského dědictví pokračoval darovánímOrlíkaaZvíkovapřednímu císařskému dvořanoviJanu Oldřichovi z Eggenbergu(1568–1634), který navíc z někdejšího rožmberského dominia získal iČeský Krumlov(ten ale patřil od roku 1602 císaři) a titul krumlovského vévody. Další díl švamberského dědictví, panstvíTřeboňspolu seSoběslavíaVeselím nad Lužnicípřevzal sám císař Ferdinand II. a jednalo se o jeden z mála konfiskátů, který zůstal v majetku císařské rodiny delší dobu, než jej v roce 1661 získaliSchwarzenbergové.Dalšími nákupy a výhodnými sňatky pak v 18. a 19. století Schwarzenbergové navázali na někdejší rozsah dominia Rožmberků.
Podobně jako Buquoy získal rozsáhlé statky daremBaltasar Marradas(1560–1638),který si z obsazených lokalit mohl ponechatHlubokou,Mladou Vožicia řadu dalších drobných statků. V jižních Čechách se usadil také generál nizozemského původuMartin de Hoeff-Huerta(† 1637), který zabralVelharticea do dědičného vlastnictví získal dokonce královské městoPísek. Z dalších obdarovaných, kteří za své nabyté statky nemuseli nic platit, uveďme saského vévoduJulia Jindřicha(1586–1665), který získal západočeskýOstrovv protihodnotě 150 000 zlatých.Pohledávky za válečné výdaje uplatnili ve svých transakcích také další císařští důstojníci, kteří velmi levně získali rozsáhlá panstvíChodová Planá(Theodor z Heimhausenu),Humpolec(Filip ze Solmsu),Kamenice nad Lipou(Jindřich Paradies) neboŠluknov(Volf z Mansfeldu).
Bezplatné převody a dary dosáhly v hodnotě konfiskovaných statků nakonec sumu více než tři milióny zlatých. Netýkalo se to jen výše uvedených císařských vojevůdců, ale také církevních institucí, klášterů a řádů. Pražské arcibiskupství uplatnilo nárok na panstvíČervená Řečice(které mu již patřilo v minulosti),Týn nad VltavouneboRožmitál pod Třemšínem. V západních Čechách zbohatly kláštery vPlasech(Kralovice) aTeplé.Strahovský klášterdostal daremMilevskoaŽeliv,zbraslavský klášterobdržel panstvíKomořany. V bezprostředním okolí Prahy získal řadu statků řádkřižovníků s červenou hvězdou. Pobělohorské období bylo etapou expanze řádujezuitů, kteří v různých lokalitách také obdrželi četné statky. Největší zisky si připsalajezuitská kolej v Praze, která darem získala statky v severních Čechách v hodnotě 200 000 zlatých (Úštěk,Liběšice).
Nejbohatšími pozemkovými vlastníky z řad povstalců byliAlbrecht Jan SmiřickýaPetr ze Švamberka. Oba zemřeli ještě v průběhu povstání, a i když se příbuzní snažili zvrátit konfiskační proces, obrovská výše jejich majetku byla pro královskou komoru a následné nabyvatele natolik důležitá, že se jejich majetek v konfiskacích rozplynul. Statky Petra ze Švamberka si rozdělili generál Karel Buquoy, císařský nejvyšší hofmistr Jan Oldřich Eggenberg a sám Ferdinand II., dědictví Smiřických po složitém vyjednávaní získal Albrecht z Valdštejna. V žebříčku nejbohatších šlechticů následovaly manželky předních císařských přívržencůPolyxena z LobkovicaLucie Otýlie Slavatová, na pátém místě stálAdam Hrzán z Harasova, jehož podíl na stavovském povstání byl diskutabilní a měl spíše jen finanční charakter, jeho dědicové ale konfiskaci majetku předešli nevýhodným prodejem rodového majetku (Lanškroun,Lanšperk) Karlovi z Lichtenštejna v roce 1622. Jednalo se o rozsáhlé panství se čtyřmi městy (Ústí nad Orlicí,Lanškroun,Česká Třebová,Jablonné nad Orlicí) a desítkami vesnic.Významným pozemkovým vlastníkem bylRudolf Žejdlic ze Šenfeldu, který zemřel v průběhu konfiskací v roce 1622. Více než skutečná míra provinění v době stavovského povstání přispěla k zabavení majetku jeho velikost – na panstvíchPolnáaChoceňpatřilo Zejdlicovi bezmála šedesát vesnic.Choceň převzal dočasně Albrecht z Valdštejna, zatímco Polná s Přibyslaví se staly jedním ze stěžejních majetků knížat Ditrichštejnů.
Na seznamu povstalců se ocitli i bohatí příslušníci rodů, které se v 16. století podílely na vzniku habsburského soustátí. Týká se to napříkladRedernů, jimž patřily rozsáhlé majetky v severních Čechách (Liberec,Lemberk,Frýdlant).Na získání jejich statků vynaložil značné úsilí Albrecht z Valdštejna, který je získal nejprve jako léno (1621) a krátce poté i dědičně (1622). Pobělohorské konfiskace ukončily v Čechách také existenci roduGryspeků, z nějžFlorián Gryspek(1504–1588) patřil k významným osobnostem vládyFerdinanda I.Generace jeho vnuků ztratila v konfiskacích honosné renesanční zámky a majetek v různých částech Čech (KaceřovaKralovicepřipadlyplaskému klášteru,Rožmitálzískalopražské arcibiskupstvíaNelahozeveskoupila kněžnaPolyxena z Lobkovic). Z významných dvořanů Ferdinanda I. získal velký majetek na Příbramsku říšský vicekancléřJiří z Lokšan(1491–1551), původem z Německa. Také jeho potomstvo svůj majetek ztratilo v konfiskacích (Březnice,Tochovice).
V severních a západních Čechách propadly konfiskaci rozsáhlé majetky zdomácnělých rodůŠliků(Sokolov),Sahlhausenů(Česká Lípa,Benešov nad Ploučnicí) aFictumů(Klášterec nad Ohří,Prunéřov,Podbořany), v návaznosti naObnovené zřízení zemskéa exodus protestantských rodů pak došlo k majetkovém přesunu ve prospěch Thun-Hohensteinů, kteří skoupili celé Děčínsko od několika členů rodu z Bünau. Před konfiskační komisí se ocitlo celkem 18 členů původně německého roduŠtampachů, jimž v severních Čechách patřily rozsáhlé statky. Jejich největší panství získali v konfiskacíchJaroslav Bořita z Martinic(Ahníkov,Hasištejn), Vilém Verdugo (Doupov) neboVratislav z Fürstenberka(Mšec). Také na štampachovských konfiskacích se obohatili Thun-Hohensteinové (Felixburg).
Ve středních Čechách byla sice značná část statků v přímém majetku císaře (Karlštejn,Křivoklát,Mělník,Brandýs nad Labem), v okolí Prahy ale značný majetek shromáždil Karel Mracký z Dubé († 1623; Pyšely,Polní Voděrady,Svojšice), který byl zaFridricha Falckéhonejvyšším zemským sudím. Po Bílé hoře byl odsouzen ke ztrátě dvou třetin jmění, ale protože těsně před smrtí přestoupil na katolickou víru, většina statků byla vrácena jeho potomkům, i když v některých případech museli bývalý majetek vykoupit od nových nabyvatelů (Svojšice). Na Benešovsku vlastnil rozsáhlý majetek Jan Ostrovec z Kralovic (Vlašim), v jeho případě byla ohromující výše hotovosti a klenotů v hodnotě 150 000 zlatých (převedeno do přímého vlastnictví Ferdinanda II.). Vlašimské panství poté koupil člen konfiskační komiseBedřich z Talmberka.
Značný majetek byl zabaven dvojici předních velitelů stavovského vojska, z nichž ani jeden nebyl českého původu. Polní maršál stavovské armádyLinhart Colona z Felsu(1565–1620) padl ještě během povstání a jeho majetek byl zkonfiskován posmrtně. Jednalo se o rozsáhlá západočeská panstvíAndělská Hora,Kysibel (Stružná),BochovaHartenštejn, která pak za 114 000 zlatých koupil Heřman Černín z Chudenic. Když Colonnovi synovci v roce 1628 opouštěli České království kvůli víře, prodali i zbytek svého majetku v západních Čechách. PanstvíNejdekkoupil opět Heřman Černín z Chudenic, panstvíJavornázískal císařský diplomatGerhard z Questenbergu. Další významný důstojník stavovského vojska hraběJindřich Matyáš Thurn(1567–1640) vlastnil v ČecháchVelišaVintířov. Východočeské panství Veliš získal za bezmála 100 000 zlatých Albrecht z Valdštejna, zatímco Thurnova manželkaZuzana Alžběta, rozenáz Tiefenbachu, obhájila nárok na severočeský Vintířov. Výjimečným případem je rakouský šlechticJan Bernard Fünfkirchen(1561–1621), který se do Čech přistěhoval teprve počátkem 17. století a jako přední účastník stavovského povstání zemřel ve vězení naZbirohu. Jeho statky v jižních a východních Čechách zabrali generálovéBaltazar Marradas(Mladá Vožice) a Albrecht z Valdštejna (Hostinné), rakouské statkyFünfkirchenaWilfersdorfzískali kardinál Ditrichštejn aGundakar z Lichtenštejna.
Proces konfiskací se prakticky vyhnul středním Čechám, což bylo dáno tím, že zde byla řada velkých panství v majetku královské komory (Mělník,Brandýs nad Labem,Benátky nad Jizerou,Poděbrady,Přerov nad Labem). Ze stejného důvodu byl konfiskacemi nejméně postiženRakovnický kraj, kde se nacházela rozsáhlá korunní panstvíKarlštejn,KřivoklátaKrušovice. Na rozhraní středních a jižních Čech se nacházely bohaté statky několika příslušníků roduHodějovských z Hodějova. Všichni byli postiženi konfiskacemi a jejich statky skoupili Pavel Michna z Vacínova (Konopiště,Tloskov,Týnec nad Sázavou) a strahovský klášter (Milevsko).
Stoprocentní konfiskace majetku pochopitelně postihla všechny účastníky povstání popravené na Staroměstském náměstí, v celkovém kontextu konfiskačního procesu a majetku zabaveného Švamberkům, Smiřickým nebo pozdějším emigrantům se ale nejednalo o nijak zásadní proměnu ve skladbě vlastnictví velkostatků. Z popravených stál hierarchicky nejvýšeJáchym Ondřej Šlik(1569–1621), jehož rod již od roku 1437 užíval titulu říšských hrabat. Sám Jáchym Ondřej však ani v rámci celého rodu Šliků nepatřil k nejbohatším, patřily mu severočeskéSvijanys polovinou městaTurnovaa 40 vesnicemi. Tento majetek získal Albrecht z Valdštejna, který velmi levně skoupil také majetek dalšího z popravených,Václava Budovce z Budova(1551–1621;Mnichovo Hradiště,Zásadka,Klášter Hradiště). Na popravišti skončil takéKryštof Harant z Polžic a Bezdružic(1564–1621), významná renesanční osobnost. Jeho panstvíPeckaz konfiskací zpětně odkoupila jeho manželka Anna Salomena, ale nakonec je musela pod nátlakem odprodat Albrechtovi z Valdštejna. Nejstarším z popravených na Staroměstském náměstí bylKašpar Kaplíř ze Sulevic(1536–1621), jehož statky na Voticku (Miličín,Neustupov) získal za 70 000 zlatých Martin Hoeff-Huerta. SamotnéVoticebyly v té době převedeny na Kašparovy vnuky, ale nakonec i toto panství propadlo konfiskaci a koupil je člen konfiskační komise Sezima z Vrtby. Z rytířského stavu byl nejbohatším popravenýmBohuslav z Michalovic(1565–1621), jehož severočeská panstvíNové SedloaErvěnicezískali Lobkovicové.Jindřich Otta z Losu(1542–1621) pocházel z německého rodu, dlouhodobě ale naturalizovaného v Čechách. Jeho majetek vKomárověna Berounsku s 11 vesnicemi a již tehdy rozvinutým železářstvím získali v konfiskačním procesu Martinicové. Z popravených měšťanů vlastnili značný majetek kutnohorský primátorJan Šultys z Felsdorfunebo žatecký primátorMaxmilián Hošťálek z Javořice, jejich nemovitosti a pozemky byly taktéž zkonfiskovány a rozprodány.
Z dalšího vysokého počtu rodin, z nichž konfiskace postihly více členů a pro další existenci v Čechách byly prakticky likvidační, to byliBechyňové z Lažan, Berbisdorfové,Boryňové ze Lhoty,ČejkovéaDvořečtí z Olbramovic,Dobřenští z Dobřenic,Dohalští,Donínové,Doupovcové,Hozlaurové,Hrobčičtí z Hrobčic,Chotkové,Kapounové ze Svojkova, Kelblové z Gejzingu,Křinečtí z Ronova, Lukavečtí,Malovcové, Myškové ze Žlunic, Pecingarové z Bydžína, Pešíkové z Komárova,Pětipeští,Račínové z Račína,Robmhapové ze Suché,Říčanští z Říčan,Sekerkové ze Sedčic,Střelové z Rokyc,Stubenberkové,Údrčtí z Údrče,Vančurové z Řehnic,Vidršperkárové. Jen v několika výjimečných případech se konfiskacemi zchudlé rodiny domohly později opět vyššího postavení. Nejvýznamnější je příkladChotků, kteří klesli prakticky na pozici bohatších sedláků, ale souhrou šťastných okolností dosáhli v 18. století hraběcího titulu, značného majetku a předního postavení v habsburské monarchii.
Konfiskace statků povstalců a jejich následný rozprodej byl složitým a často velmi nepřehledným procesem plným spekulací, nadhodnocených či naopak velmi nízkých úředních odhadů podle toho, jak to které straně vyhovovalo. Manželky vzbouřenců se snažily domáhat svých pojištěných věn na zabavených statcích, noví nabyvatelé si naopak nezřídka stěžovali na příliš vysoké ceny s ohledem na válkou zdevastovaná panství. Řada malých statků i rozsáhlých panství se stala předmětem spekulací a během několika málo let i několikrát změnila majitele. Mezi novými vlastníky probíhaly velké výměnné obchody v zájmu scelování majetku, k největším takovým transakcím došlo například mezi Albrechtem z Valdštejna aMarií Magdalenou Trčkovou z Lípy. Po popravě 27 předáků povstání na Staroměstském náměstí upustil císař Ferdinand II. od dalších hrdelních trestů, především s ohledem na vysoký počet povstalců, a v červenci 1621 vyhlásilgenerální pardon. Všichni účastníci vzpoury však byli zároveň vyzváni, aby se dostavili k českému místodržiteliKarlovi z Lichtenštejna, aby jim podle výše majetku byla vyměřena pokuta. V únoru 1622 byla ustavena konfiskační komise, jíž předsedal Karel z Lichtenštejna, který ovšem v té době pobýval veVídni. Jeho pravomoci dočasně převzal místopředseda komiseAdam z Valdštejna, dalšími členy byliBedřich z Talmberka,Kryštof Vratislav z Mitrovic,Sezima z Vrtby,Vilém mladší z Lobkovic,Volf Ilburk z Vřesovic, dále pak několik právníků a příslušníků městského stavu. Vyšetřováním míry provinění byl pověřen královský prokurátorPřibík Jeníšek z Újezda. Ten se také sám na konfiskacích obohatil, když koupil například Březnici z bývalého majetku Lokšanů. Podobně tak činili i členové konfiskační komise díky tomu, že měli jako první přístup k informacím o konfiskovaných statcích. Karel z Lichtenštejna se angažoval především na Moravě, ale z dalších členů konfiskační komise se výrazně obohatil například Adam mladší z Valdštejna, který v severních Čechách koupil rozsáhlé statky zkonfiskovanéBerkům z Dubé, s nimiž pak dále obchodoval se svým příbuzným Albrechtem z Valdštejna.
Samotným iniciátorem myšlenky konfiskací jako trestu pro vzbouřence bylnejvyšší kancléřVilém Slavata(1572–1652), který jako oběť defenestrace z roku 1618 dosáhl po Bílé hoře významného společenského vzestupu (již v roce 1621 byl povýšen na hraběte), sám se ale nákupu konfiskátů prakticky nezúčastnil, spokojil se jen s převzetím starého rodového sídla vKošumberku, který byl zabaven jeho příbuznému Divišu Slavatovi. Naopak druhý postižený defenestrací z roku 1618, Jaroslav Bořita z Martinic (1582–1649), během rozprodeje konfiskátů svůj majetek ztrojnásobil. Skupoval především drobné statky v okolí hlavního rodového sídla veSmečně, v severních Čechách získal velká panství zabavená Štampachům (Hasištejn, Prunéřov, Ahníkov). Dále koupilHořoviceneboZelenou HoruuNepomuku, do zástavy a nakonec do dědičného vlastnictví získal také městoSlaný, s nímž měl v předbělohorském období problematické vztahy.
Podobně jako Vilém Slavata se v konfiskačním procesu jen minimálně angažoval takénejvyšší kancléřknížeZdeněk Vojtěch z Lobkovic(1568–1628), který se spokojil se ziskem panstvíDřevohosticena Moravě, jímž rozšířil panstvíHolešovzděděné po bratruLadislavovi. Lobkovicova manželka, významná osobnost české renesancePolyxena kněžna z Lobkovic(1567–1642), rozená z Pernštejna a vdova poVilémovi z Rožmberka, byla v nákupu konfiskátů velmi aktivní, jejím zájmem bylo rozšířit hlavní rodová panství vRoudnici nad LabemaVysokém Chlumci. V okolí Roudnice koupila v roce 1623 panstvíDolní Beřkovice(konfiskát po rodu Belviců),Encovany(konfiskát po roduŽejdliců) a Nelahozeves (konfiskát po rodu Gryspeků). V sousedství Vysokého Chlumce skoupila v roce 1623 řadu menších statků zabavenýchDivišu Černínovia Myškům ze Žlunic.
Součástí procesu pobělohorských konfiskací bylo projednávání dědictví Smiřických, tehdy nejbohatšího českého rodu, které začalo ještě před Bílou horou.Albrecht Jan Smiřický(1594–1618) patřil k předákům stavovského povstání a zároveň byl nejbohatším českým šlechticem, patřily mu rozsáhlé statky ve středních a východních Čechách (Jičín,Náchod,Kostelec nad Černými Lesy,Hořice,Hrubá Skála,Semily,Uhříněves,Dymokury). Albrecht Jan zemřel již v roce 1618, naživu zůstal jeho bratr, nesvéprávný Jindřich Jiří (1592–1630), a dvě sestryAlžběta KateřinaaMarkéta Saloména. Mezi sestrami vznikl spor o poručnictví nad Jindřichem Jiřím a převzetí správy obrovského rodového majetku. O vyrovnání měla rozhodnout královská komise vyslaná do Jičína. Najičínském zámkudošlo 1. února 1620 k výbuchu, při němž zahynulo 41 osob včetně Alžběty Kateřiny Smiřické. Okolnosti exploze nikdy nebyly objasněny, mimo jiné vzhledem k tomu, že většina zúčastněných zemřela na místě.
Markéta Salomena Smiřickápo Bílé hoře odešla do exilu a s sebou vzala i nesvéprávného bratra Jindřicha Jiřího. Boj o dědictví Smiřických se dostal do druhé fáze, tentokrát již s jinými aktéry. Majetek Smiřických propadl konfiskaci, ale přihlásilo se několik uchazečů se svými dědickými nároky. Největší aktivitu projevil Albrecht z Valdštejna, jehož matka z rodu Smiřických také pocházela. V návaznosti na rychlý postup Valdštejnovy kariéry postupně bledly naděje všech ostatních nárokovatelů. Valdštejn již v roce 1621 získal do zástavy panství Jičín sKumburkem, krátce nato obdržel i poručnictví nad Jindřichem Jiřím Smiřickým (fyzicky jej převzal až v roce 1627). V roce 1623 získal od císaře většinu smiřických statků za půl miliónu zlatých (což byla zhruba polovina odhadní ceny). Tato transakce byla největším majetkovým přesunem v rámci pobělohorských konfiskací a Albrecht z Valdštejna položil základy pro budováníFrýdlantského vévodstvív severovýchodních Čechách, i když některé části z dědictví Smiřických později prodal.
Těsně po Bílé hoře se Albrecht z Valdštejna zbavil svých statků na Moravě zděděných po první manželce (Lukov,Vsetín) a v souvislosti se svými nároky na dědictví Smiřických směřoval své další obchodní aktivity do severních a východních Čech. Díky účasti vefinančním konsorciubankéřeHanse de Wittezískal obrovské prostředky a jen od prosince 1622 do února 1623 utratil v nákupech konfiskátů dva milióny zlatých. Řadu statků skupoval čistě ze spekulačních důvodů, aby je později vyměnil za majetek, který by vhodně zapadal do budovaného Frýdlantského vévodství (což byl mj. případ Konopiště). V severních Čechách již v letech 1621–1622 získal jako konfiskát po rodu Redernů panství Frýdlant, Liberec a Lemberk, významným přínosem byl zisk České Lípy (1622) zabavené roduSahlhausenů. Koupil statky zabavené českým rodům Berků z Dubé (Doksy,Bělá pod Bezdězem,Bezděz) neboVartenberkům(Hrubý Rohozec). V letech 1623–1624 získal rozsáhlé statky ve východních Čechách (Nové Město nad Metují,Choceň), které ale později vyměnil za jiný majetek.
Prvním oficiálním prodejem konfiskovaných statků byla transakce sHoršovským TýnemzabavenáVilému staršímu z Lobkovic(1553–1626), který byl za stavovského povstání jedním zdirektorůa paknejvyšším hofmistremFridricha Falckého. Po Bílé hoře byl původně odsouzen k trestu smrti, ale díky přímluvě svého mocného příbuzného knížete Zdeňka z Lobkovic byl cestou milosti uvězněn v Praze a později na Zbirohu, kde také zemřel. Smlouvou z 30. března 1622 získal Horšovský Týn s dalšími statky císařský dvořanMaxmilián z Trauttmansdorffu. Odhad panství byl stanoven na 265 000 zlatých, Trauttmansdorffovi byla ale předepsána kupní cena 200 00 zlatých. Z té mu bylo odpuštěno 60 000 za věrné služby, dalších 105 000 bylo sraženo na úhradu Trauttmansdorffových pohledávek u dvora a zbylých 35 000 zlatých zaplatil až v roce 1634. Podobným příkladem byla transakce s majetkem zkonfiskovanýmVáclavu Bohuchvalovi Berkovi z Dubé(Doksy, Bezděz, Kokořín, Houska). Tyto statky smlouvou z 6. července 1622 koupilAdam mladší z Valdštejnaa zaplatit měl 260 000 zlatých, z toho mu bylo ale odpuštěno 240 000 zlatých na úhradu jeho pohledávek u císaře, takže za majetek odhadnutý původně na 362 000 zlatých zaplatil pouhých 20 000 zlatých.
Z řad české šlechty byla v nákupu konfiskátů vedle Albrechta z Valdštejna nejvíce aktivníMarie Magdalena Trčková z Lípy, rozená Lobkovicová (1569–1633), jejímž zájmem bylo rozšířit trčkovské dědictví ve východních Čechách. V roce 1622 koupilaNový Studenecse 16 vesnicemi za 18 000 zlatých (konfiskát poJiřím z Roupova), v následujících letech získala Náchod,SmidaryneboŽacléř. V roce 1624 podnikla velkou směnnou transakci s Albrechtem z Valdštejna, jíž získala statky v hodnotě 340 000 zlatých (Nové Město nad Metují,Sadová,Vamberk). Vysoké ambice a ekonomické zájmy vedly Magdalenu Trčkovou ke spojenectví s Albrechtem z Valdštejna a také k útisku poddaných, takže na svých panstvích dostala nelichotivou přezdívkuzlá Manda. Její postavení umocněné mimo jiné vysokým půjčkám císaři bylo tak silné, že i po vydání Obnoveného zřízení zemského získala v roce 1628 mimořádné privilegium zaručující svobodu víry. Její synAdam Erdmann Trčkabyl spolu s Valdštejnem zavražděn vChebua celé rozsáhlé dědictví Trčků se pak rozplynulo v druhé vlně konfiskací.
Jedním z typických příkladů, jaké možnosti se naskytly v pobělohorském období osobám nízkého původu, je případPavla Michny z Vacínova(1589–1632), který se narodil jako syn řezníka zBudyně nad Ohřía umíral jako říšský hrabě s obrovským majetkem ve středních a severních Čechách, na svých panstvích měl k dispozici 24 šlechtických sídel. Pavel Michna zbohatl jako proviantmistr císařské armády a udržoval konexe s vlivnými představiteli státní správy (Karel z Lichtenštejna, Zdeněk z Lobkovic). V roce 1622 z konfiskací po Hodějovských koupil panstvíTloskov, v jeho sousedství pak o rok později koupil za 215 000 zlatých panstvíKonopiště, v této lokalitě pak získal řadu dalších statků. Větší majetkový komplex vytvořil v okolí Prahy, kde ve dvacátých letech skoupilButovice,Jinonice,Řeporyje,Libeň,Dolní BřežanyaKamenici. Systematicky budoval majetkové zázemí také v severních Čechách, kde skoupil řadu vesnic a nakonec za 75 000 zlatých panstvíToužetín. Postihnout obchodní aktivity Pavla Michny je složité, protože ne všechny transakce se týkaly přímo konfiskací, je ale jisté, že v období po Bílé hoře získal majetek v hodnotě bezmála půl miliónu zlatých. Svým potomkům zanechal značné dědictví a ještě dvacet let po jeho smrti patřiliMichnové z Vacínovak nejbohatší šlechtě v Čechách, pak se ale díky neuváženému hospodaření jejich dědictví začalo rozpadat a nakonec skončili na okraji české aristokratické společnosti.
Ze starobylé české šlechty byl dalším významným nabyvatelem konfiskátů císařský diplomatHeřman Černín z Chudenic(1576–1651). Jeho případ znovu dokládá kontrasty tehdejšího historického vývoje, protože jeho starší bratrDiviš Černín(1565–1621) byl jedním z 27 popravených účastníků povstání na Staroměstském náměstí. Heřman Černín naopak v pobělohorském období vytvořil ze svého rodu jednu z nejvýznamnějších šlechtických dynastií v Čechách. Kromě hraběcího titulu (1627) získal rozsáhlý majetek v různých částech království. Na podzim 1622 koupil za 76 000 zlatých jako konfiskát po Jaroslavu Libštejnském z Kolovrat panstvíPetrohradaSoseň, které pak dále rozšiřoval drobnými akvizicemi. Ze zabaveného majetkuColonnů z Felsuvytvořil ve dvacátých letech 17. století rozsáhlou doménu v západních Čechách (Andělská Hora, Nejdek, Stružná). Kupoval také v okolí Prahy (Vinoř, 1626).
Ve srovnání se zisky Valdštejnů, Trčků, Martiniců a Černínů nesnesou srovnání mnohé další české rody, ale i některým dalším je nutno připsat rozšíření rodového majetku, v mnoha případech se opět jednalo o rodiny, jejichž příslušníci stáli v době stavovského povstání na opačných stranách. S přesahem držby až do 20. století je na místě zmínit pobělohorské ziskyVratislavů z Mitrovic(Dírná),Lažanských z Bukové(Manětín), své dědictví v okolíChlumce nad CidlinourozšířiliKinští, dočasné přírůstky si připsali takéŠternberkové(Horažďovice). K tematice rozdílných postojů v době povstání mezi blízkými příbuznými je na místě připomenout povstalceVolfa z Vřesovic, jemuž bylo zkonfiskováno panstvíNový Hradna Lounsku a za výhodných podmínek je v roce 1623 získal jeho bratranecVolf Ilburk z Vřesovic. Vedle již zmíněného Trauttmansdorffa se z nově přistěhovalých rodů významně uplatnil vojevůdcejohanitského řáduKryštof Šimon z Thunu(1576–1635), který v severních Čechách za velmi výhodných finančních podmínek vytvořil rozsáhlé dominium z konfiskátů Štampachů, Fictumů a pánů z Bünau (Děčín,Klášterec nad Ohří,Benešov nad Ploučnicí,Jílové u Děčína, Felixburk atd.). Podobně místokancléř Otto Nostic (1571–1630) skoupil v západních Čechách konfiskáty po roduŠliků(Sokolov,Jindřichovice). V obou případech Thunů i Nosticů se jednalo o základ rodového majetku s přesahem až do 20. století.
I když dvořané a důstojníci blízcí císařskému dvoru získali v pobělohorských konfiskacích řadu velkých panství, značná část z těchto rodů vymřela již během 17. a 18. století. Týkalo se to i jednoho z největších nabyvatelů pobělohorských konfiskátů, knížeteJana Oldřicha z Eggenbergu, který získal velký podíl na někdejším dědictví Rožmberků (Český Krumlov, Zvíkov, Orlík); jeho rod vymřel v roce 1719. Možnosti nákupu levných statků kromě již zmíněných využili další přední dvořané z okruhu Ferdinanda II., císařský nejvyšší hofmistrLeonard z Meggau(Rabštejn nad Střelou,Žleby), císařský radaVincenc Muschinger(Choceň,Rychnov nad Kněžnou), rakouský dvorský kancléřJan Křtitel z Verdenberka(Kácov). Kromě skutečně významných osobností císařského dvora získali v Čechách velký majetek i četní váleční dobrodruzi a spekulanti, jakými byli například Jan Filip Husman z Namedy († 1651;Tachov)nebo Jan Filip Krac ze Šarfenštejna (1585–1635;Rýzmberk,Kout na Šumavě). Další důstojníci císařské armády různých národností získali v Čechách během konfiskací řadu velkých panství, ve většině případů ale jejich rodiny nepřežily do 18. století. Byly to například rody Verdugo (Doupov), Paradies (Kamenice nad Lipou)nebo Wahl (Líčkov).
I když řadu měst postihla konfiskace postavovském odboji v roce 1547, většině z nich byl později jejich majetek navrácen a řada měst dosáhla na přelomu 16. a 17. století významného vzestupu ve vlastnictví pozemků a díky zadlužení šlechty a královské komory i ziskům v podobě honosných sídel. Ke stavovskému povstání se připojila řada královských i poddanských měst, pro většinu z nich znamenaly pobělohorské konfiskace značný hospodářský úpadek, tresty postihly také stovky měšťanů. I když některá katolická města (České Budějovice,Plzeň) zůstala konfiskačního procesu ušetřena, obecně platí, že všechna města v Českém království značně trpěla častými průchody vojsk a z dobytřicetileté válkysi většina městských obcí nesla do dalších desetiletí zdecimované hospodářství a dluhy. Některá královská města pro svou účast ve stavovském odboji dokonce přišla o svá královská privilegia a jako poddanská se stala majetkem šlechtických rodů (RakovníkudělenČernínům,SlanýMartinicům,Kynšperk nad OhříMetternichům).
Praha jako hlavní město patřila k největším oporám stavovského povstání, ostatně z popravených 27 vzbouřenců naStaroměstské náměstíbylo 15 pražských měšťanů. Ve srovnání s jinými městy nepatřil jednotlivým pražským obcím nijak velký pozemkový majetek, často se navíc jednalo o statky zabavené během povstání církevním institucím a řádům, které jim pak byly vráceny. V Praze byly k pokutě nebo zabavení majetku odsouzeny stovky měšťanů, řada z nich kvůli víře pak opustila Čechy. Kromě popravených vlastnil značný majetek například Jan Theodor Sixt z Ottersdorfu, který měl být původně také popraven, ale na popravišti získal milost. Jeho honosný dům vCeletné uliciulici získal den po staroměstské exekuciFilip Fabricius, který byl v květnu 1618 spolu s Martinicem a Slavatou vyhozen z oken Pražského hradu.Postavení vlivného královského městaKutná Horabylo v pobělohorském období determinováno faktem, že kutnohorský primátorJan Šultysbyl v roce 1621 jedním z popravených na Staroměstském náměstí. Většina městských pozemků mimo Kutnou Horu v hodnotě přes 30 000 zlatých byla v rámci konfiskací převedena na jezuitskou kolej v Praze. V sousedství Kutné Hory přišla o své statky takéČáslav, jejíž panství Tupadly koupila Maria Magdalena Trčková. Trčkové získali také menší majetek z konfiskátůHradce Králové. StatkyČeského BroduskoupilKarel z Lichtenštejnaa připojil je ke svému panstvíKostelec nad Černými Lesy, stejně tak získal i majetekKouřimi. V severních Čechách patřil k nejbohatším městůmChomutov, který v roce 1605 koupil od Rudolfa II. za 116 000 zlatých rozsáhlé pozemky včetně chomutovského zámku. V konfiskačním procesu získal tento majetek za 220 000 Jaroslav Bořita z Martinic, ale nakonec byl v roce 1629 vrácen Chomutovu. Na rozdíl od jiných měst v Chomutově přestoupilo 400 měšťanů na katolickou víru a početexulantůzde byl minimální. Ze sousedníKadaněnaopak řada měšťanů odešla a kromě průchodu vojsk město výrazně utrpělo ničivým požárem (1631) a morovou epidemií (1633), takže kadaňští radní nakonec po dlouhých jednáních dosáhli odpuštění trestu.Litoměřicesamotné jako městská obec potrestány nebyly, ale na seznamu pokutovaných se ocitly desítky litoměřických měšťanů a počet obyvatel ve městě během třicetileté války klesl o tři čtvrtiny.
JihočeskýTýn nad Vltavoupřešel i se svými majetky do vlastnictvípražského arcibiskupství, které naopak neuspělo ve své žádosti o statky městaPelhřimova. MěstaPísekaVodňanyi s jejich statky převzal generálBaltasar Marradas. Další jihočeské městoPrachaticevyužilo koncem 16. století finanční tísněPetra Voka z Rožmberkaa koupilo panstvíHelfenburks dvěma městečky a 16 vesnicemi. Tyto statky byly Prachaticím po Bílé hoře zkonfiskovány a získal je Jan Oldřich z Eggenbergu.
Mezi nejbohatší městské obce patřilLoket, kterému patřilo panství s více než 20 vesnicemi aloketským hradem. Tento majetek v hodnotě 130 000 zlatých byl městu zabaven. V sousedství Lokte se nacházelo panstvíBečov nad Teplou, které s hradem a třinácti vesnicemi patřiloHornímu Slavkovu. Také slavkovští měšťané byli odsouzeni ke ztrátě tohoto majetku a bečovské panství pak koupil císařský radaGerhard z Questenberka. Podobně velkým majetkem disponoval západočeskýOstrov, kterému od roku 1603 patřilo ostrovské panství se zámkem, dvě městečka, 16 vesnic a významné rybníkářské hospodářství. Ostrovský majetek v hodnotě 150 000 zlatých dostal darem vévoda Julius Jindřich Saský. V případěChebuvíce než statky městské obce postihly konfiskace jednotlivé bohaté měšťany.Kynšperk nad Ohříztratil v pobělohorské době statut královského komorního města a v rámci konfiskací jej za 40 000 zlatých získala rodina Metternichů. V západních Čechách ztratilo svůj majetek ještěStříbroa získal jej generál Kristián z Ilova. Stejně tak sousední tachovské panství zabavené městuTachovukoupil za bezmála 100 000 zlatých císařský plukovník Jan Filip Husman z Namedy. Problematická byla konfiskace majetku městaDomažlic, protožeChodovéhájili svá výsadní práva související s ochranou zemské hranice. Jejich statky včetnědomažlického hradunakonec v roce 1630 do dědičného vlastnictví získalVolf Lamingen z Albenreuthu. Domažličtí ale svůj nárok na domažlický hrad uplatňovali soudně dalších bezmála padesát let a nakonec ve sporu byli úspěšní. Některá města, i když byla původně odsouzena ke konfiskaci majetku, nakonec jim byly statky a pozemky vráceny především s ohledem na válečné útrapy a povinnosti vydržovat císařská i nepřátelská vojska (Beroun,Mladá Boleslav). Řadu měst pak následně postihl početně výrazný odchod měšťanů z důvodů válečného drancování nebo protestantské víry (Český Brod,Chrudim,Nymburk).
Z řad povstalců byli největšími vlastníky půdy na MoravěLadislav Velen ze Žerotína(Břeclav,Zábřeh,Moravská Třebová,Ruda nad Moravou),dále pakzemští direktořia přední hodnostáři Moravského markrabství Pertold z Lipé (Moravský Krumlov), Jan starší Skrbenský (Fulnek,Dřevohostice), Jetřich Petřvaldský z Petřvaldu (Branná), Bernard z Kunovic (Uherský Ostroh,Hluk),Zdeněk Brtnický z Valdštejna(Brtnice,Moravské Budějovice). Z roduŽerotínůbyl významnou osobnostíKarel starší ze Žerotína(1564–1636), který byl uznávaným politikem na obou znepřátelených stranách a statky mu byly ponechány, nakonec ale kvůli víře emigroval a své statky na Moravě a v Čechách prodal (Náměšť nad Oslavou,Brandýs nad Orlicí).Na přelomu 16. a 17. století vytvořil na Vysočině rozsáhlé dominiumVilém Dubský z Třebomyslic(1548–1626), jehož postoje za stavovského povstání byly nejednoznačné, ale protože byl vlastníkem obrovských statků (Nové Město na Moravě,Dačice,Jimramov,Dalečín,Řečkovice), o něž byl velký zájem, jeho majetek byl zcela zkonfiskován. Dubští z Třebomyslic byli jednou z mála starobylých rodin, kterým se později podařilo vymanit z chudoby a dosáhnout vlivného společenského postavení i majetku.
Konfiskace majetku povstalců na Moravě se týkala 38% rozlohy markrabství, potrestáno bylo 268 osob na více než 150 panstvích a statcích. Podobně jako v Čechách platilo, že nejvíce postižené rody v jiných liniích naopak na konfiskacích profitovaly (Žerotínové,Bruntálští z Vrbna,Sedlničtí z Choltic). Největší zisky z konfiskátů si připsaliLichtenštejnovéaDitrichštejnové, kteří tak ovládli třetinu Moravy, značný majetek s historickým přesahem až do roku 1945 získaly také další četné cizí rodiny (Collaltové,Magnisové,Serényiové), krátkodobější charakter měly zisky Schaumburgů,QuestenbergůneboLichtenštejn-Castelcornů. Na rozdíl od Čech se v rozdělování konfiskátů jen minimálně uplatnily starobylé domácí rody (Bruntálští z Vrbna,Březničtí z Náchoda,Lobkovicové,Berkové z Dubé). Také na Moravě padly po porážce povstání rozsudky v podobě trestu smrti, nakonec byl ale popraven jenVáclav Bítovský z Bítova(1569–1628), jeho exekuce ale proběhla až po několika letech, kdy byl zajat veSlezsku. Dalším odsouzeným byly tresty smrti cestou milosti změněny na doživotní vězení, nejbohatší předáci povstání však krátce po Bílé hoře uprchli za hranice (Ladislav Velen ze Žerotína). Stejně jako v Čechách, tak i na Moravě byly starobylé rody, u nichž v případě účastníků vzpoury znamenaly konfiskace hmotnou likvidaci, zatímco jiní příslušníci téhož rodu v pobělohorském období dosáhli majetkového a společenského vzestupu (Žerotínové, Bruntálští z Vrbna). Někdy se tak stalo i v případě sourozenců, kdy například Michael Adolf z Althannu z konfiskací získal statky svého bratra Volfa Dětřicha z Althannu (Vranov nad Dyjí,Jaroslavice).
Na rozdíl od Čech není dodnes úplně přesně známé složení konfiskační komise na Moravě, celý proces ale osobně řídil moravskýmístodržitelkardinálFrantišek z Ditrichštejna(1570–1636), který se zároveň stal jedním z největších nabyvatelů konfiskátů.Jeho rod od 16. století vlastnil na jižní Moravě Mikulov, František z Ditrichštejna po Bílé hoře skoupil za výhodných podmínek řadu statků v různých částech markrabství a také na Vysočině a vytvořil tak základy pozemkového bohatství Ditrichštejnů na dvě další století. Z majetku Jiřího z Vrbna získal rozsáhlá panstvíHelfštýnaLipník nad Bečvou,v jejich sousedství obdržel panstvíHraniceVáclavu Molovi z Modřelic. Na Vysočině koupilNové Město na Moravějako konfiskát po Vilémovi Dubském z Třebomyslic, nedaleko odtud získal Polnou a Přibyslav, které v konfiskacích ztratil Rudolf Zejdlic ze Šenfeldu.
Lichtenštejnové byli na jižní Moravě usazeni již od 13. století a koncem 16. století výhodnou sňatkovou politikou převzali obrovské dědictví vymřelého rodupánů z Boskovic. Karel z Lichtenštejna se svými bratry Maxmiliánem a Gundakarem svými zisky z pobělohorských konfiskací významně rozšířili rodový majetek, který pak dědicům v prakticky nezměněné podobě zůstal až do roku 1945.Karel z Lichtenštejna(1569–1627) byl po Bílé hoře místodržitelem v Čechách a tady také získal značný majetek (Kostelec nad Černými Lesy,Lanškroun), měl ale pochopitelně zájem i na rozšíření svého dědictví na Moravě. Největším ziskem bylo převzetí konfiskovaného majetku nejbohatšího účastníka povstání Ladislava Velena ze Žerotína (Moravská Třebová,Ruda nad Moravou,Zábřeh), ve stejné lokalitě získal panství Branná zabavené Jetřichovi Petřvaldskému z Petřvaldu.
Karlův mladší bratrGundakar z Lichtenštejna(1580–1658) v roce 1622 získal rozsáhlá panství zabavená pánům z Lipé a pánům z Kunovic (Moravský Krumlov, Uherský Ostroh). Gundakarova moravská panství byla v roce 1633 povýšena na knížectví. Na majetku potrestaného Bernarda z Kunovic se obohatil také další z bratrůMaxmilián z Lichtenštejna(1578–1643), který získalKunoviceaHluk, především ale zbohatl převzetím statkůBedřicha a Karla z Kounic(Ždánice). Celkově bratři Lichtenštejnové získali v pobělohorských konfiskacích šestnáct panství, jejich rozloha a počet poddaných z nich učinila nejvýznamnější nabyvatele majetku na Moravě po Bílé hoře.
Významný majetek získal císařský vojevůdce, pozdější polní maršálHanibal ze Schaumburgu(1582–1634), který z konfiskátů méně významných rodůBlektů z Útěchovic, Krokvicarů a Kusých z Mukoděl vytvořil rozsáhlé pozemkové vlastnictví na rozhraní Moravy a jižních Čech (Písečné,Krasonice,Velký Beranov). Největším Schaumburgovým ziskem bylyMoravské Budějovicez konfiskací po Zdeňku Brtnickém z Valdštejna. Na Valdštejnově majetku se významně obohatil také další císařský vojevůdceRombald Collalto(1575–1630), který uplatnil nárok na rozsáhlé panstvíBrtnice. Schaumburg a Collalto se po Lichtenštejnech a Ditrichštejnech zařadili mezi významné pozemkové vlastníky na Moravě. Vlivný finanční poradce císaře a prezident dvorské komory hrabě Seyfried Kryštof Breuner (1569–1651) vlastnil statky vDolním Rakouskuna hranici s Moravou a po Bílé hoře získalLomniciaHrušovany nad Jevišovkou. Vlivný císařský diplomatGerhard z Questenberka(1580–1646) koupil v roce 1624 panstvíJaroměřice nad Rokytnou, zároveň získal značný majetek v západních Čechách (Bečov nad Teplou). Právě příkladQuestenberkůukazuje, že snadné zisky během konfiskačního procesu v různých částech monarchie způsobily dědicům v dalších generacích značné problémy co se týče efektivního hospodaření na statcích vzdálených od sebe stovky kilometrů.
Moravskýnejvyšší zemský sudíLev Burian Berka z Dubé(† 1626) často zastupoval nepřítomného místodržitele Františka z Ditrichštejna a rozhodoval o přidělování konfiskátů, sám získal velké panstvíDačicezabavené Vilémovi Dubskému z Třebomyslic. Na Moravě uplatnil své nároky také český nejvyšší kancléř Zdeněk Vojtěch z Lobkovic (1568–1628), který zažádal o Dřevohostice (konfiskát poSkrbenských), aby tak rozšířil panství Holešov zděděné po starším bratrovi. Na neprůhledných postojích v době stavovského povstání i po něm založil svou kariéru Jiří z Náchoda († 1634), který po Bílé hoře za zásluhy vyslovil v rámci konfiskací vysoké požadavky, které byly označeny jako přemrštěné, přesto získal rozsáhlý majetek (Bystřice nad Pernštejnem,Hrotovice,Miroslav).Ze staré domácí šlechty se na pobělohorských konfiskacích dále obohatil například Václav Bruntálský z Vrbna (1589–1649), který koupilFulnekz bývalého majetku Skrbenských.
Moravský místodržitel František z Ditrichštejna byl především církevním hodnostářem a jako olomoucký biskup se zasloužil o rozšíření majetku olomouckého biskupství a olomoucké kapituly. Protežování jezuitů v té době se projevilo zisky jezuitských kolejí v Brně (Řečkovice,Boleradice), Olomouci (Čejkovice, Jihlavě (Meziříčko) a Znojmě (Bohutice). Významné majetkové přesuny proběhly ve prospěchřádu německých rytířů, v jehož čele tehdy stál císařův bratrarcivévoda Karel(Bruntál,Sovinec).
V souvislosti s nejednoznačným jednáním Albrechta z Valdštejna bylo koncem roku 1633 rozhodnuto o jeho odstavení z postu vrchního velitelecísařské armády. Do spiknutí proti němu se zapojili jeho někdejší blízcí spolubojovníci (Gallas,Piccolomini,Aldringen). Původní záměr Valdštejna zatknout a dopravit jej do Vídně skončil nikoli úplně plánovanou Valdštejnovou vraždou vChebu25. února 1634.Již krátce předtím byl vydán příkaz k zajištění jeho majetku, což se týkalo i jeho nejbližších příznivců, kteří spolu s ním byli v Chebu zavražděni (Trčka,Kinský, Ilov). Jejich statky (především Valdštejna a Trčky) zahrnovaly prakticky celé severní a východní Čechy a byly odhadnuty na patnáct miliónů zlatých.
Proces druhé vlny konfiskací byl mnohem jednodušší a rychlejší díky tomu, že se týkal jen velmi malého počtu osob, navíc hlavní aktéři Albrecht z Valdštejna a jeho nejbližší příznivci Adam Erdmann Trčka z Lípy a Vilém Kinský byli zavražděni v Chebu, mimoto celý rod Trčků úplně vymřel ještě v roce 1634. Odpadla tím složitá licitace o výši konfiskovaného majetku a dlouhá vyjednávání jako v případě první konfiskační vlny, jen Valdštejnova manželka Isabela uhájila svůj nárok na panstvíČeská Lípa. Albrechtův synovecMaxmilián z Valdštejna(1596–1655) jako vlivný císařský dvořan udržel své statkyMnichovo Hradiště,Svijany,Hrubá SkálaaZvířetice. Na část zabaveného majetku Viléma Kinského uplatnil svůj nárok jeho synovecJan Oktavián Kinský, který převzal panstvíČeská Kamenice.
Největší podíl na zisku z valdštejnských konfiskací si připsal pozdější polní maršál a vrchní velitel císařských vojsk hraběMatyáš Gallas(1588–1647), který z majetku Albrechta z Valdštejna a Trčků získal statky v hodnotě bezmála jednoho miliónu zlatých (Frýdlant,Liberec,Smiřice).GenerálRudolf Colloredo(1585–1657) a jeho bratr Jeroným (1582–1638) získali panstvíOpočnov hodnotě téměř 400 000 zlatých. Na majetku Trčků se obohatilOttavio Piccolomini(1599–1656), který v návaznosti na Valdštejnův pád získal titul hraběte a v armádě se stal polním maršálem. V roce 1634 získal panstvíNáchods hrademRýzmberkemv hodnotě čtvrt miliónu zlatých. Sídelní město frýdlanstvího vévodstvíJičíns rozsáhlým panstvím ohodnoceným na 400 000 zlatých převzal císařský polní maršál a člen dvorské válečné radyRudolf z Tiefenbachu(1582–1653). Na rozdíl od Colloredů nebo Piccolominiů byl další nabyvatel statků z valdštejnských konfiskací generál Jan Aldringen (1588–1634) zcela prostého původu. Z majetkuViléma Kinskéhozískal panstvíTeplicesDoubravskou horouv hodnotě bezmála 100.000 zlatých. Valdštejnovy statkyČeský DubaFrýdštejnv hodnotě 160 000 zlatých získal generálJan Ludvík Isolani(1586–1640).
Další podíly na valdštejnských konfiskacích připadly řadě dalších císařských generálů a plukovníků jako byliWalter Leslie(1605–1667;Nové Město nad Metují), Jan z Becku (1588–1648; Houska, Kokořín),Rudolf Jan z Morzinu(†1646;Vrchlabí),Vilém Lamboy(† 1659;Hostinné), Francesco Caretto (1590–1651; Bělá pod Bezdězem), Arnošt de Suys (1590–1646; Tupadly),Adrian z Enkenfurtu(1603–1663,Ledeč nad Sázavou),Matouš Vernier z Rougemontu(1600–1658;Lipnice nad Sázavou),Jan Rudolf Breda(† 1640;Lemberk) nebo Giacomo Strozzi (Hořice). Plukovník Walter Butler za svou přímou účast na Valdštejnově vraždě získal panstvíDoksy,Nový BerštejnaDubáv hodnotě přes 220 000 zlatých.
Zatímco v první vlně pobělohorských konfiskací ztratili většinu majetkuŠlikové, jediný člen rodu, generál hraběJindřich Šlik(1580–1650) vstoupil do císařských služeb a byl dlouholetým prezidentem dvorské válečné rady. Již v roce 1632 dostal od Valdštejna panstvíPloskovice, z valdštejnských konfiskací pak za 364 000 zlatých získal panství Veliš aStaré HradysKopidlnem. Ačkoliv se po popravěJáchyma Ondřeje Šlikaa konfiskaci majetku jeho příbuzných v západních Čechách zdála další existence rodu nemožná, Jindřich Šlik položil základy hmotného zabezpečení pro další staletí a Šlikové si udrželi postavení adekvátní k titulu říšských hrabat, který jim náležel již od roku 1437. Ze staré české šlechty se na valdštejnských konfiskacích obohatila také kněžnaPolyxena z Lobkovic, která získala panstvíKost, krátce nato je ale prodala Černínům. Některým rodům zůstaly statky, za které předtím Albrecht z Valdštejna nezaplatil (Harantové–Jilemnice). Na valdštejnských konfiskacích se obohatily i církevní instituce,emauzský klášterpřevzalhrad Bezdězs řadou vesnic.
Skutečný vrah Albrechta z Valdštejna, irský důstojník Walter Devereux, musel paradoxně na svou odměnu čekat nejdéle. Hned po akci v Chebu sice dostal v hotovosti 1 000 zlatých, ale poté, co si vzdálení pozorovatelé Valdštejnovy vraždy rozdělovali bohaté statky statisícových hodnot, přihlásil se také o svůj podíl. Jeho žádosti zůstávaly delší dobu nevyslyšeny, protože v čele s císařem si všichni zúčastnění byli vědomi faktu, že zákeřná vražda není morálně uznatelným způsobem odstranění vrchního velitele císařských vojsk a říšského knížete. Neodbytný Devereux nakonec až v roce 1636 získal trčkovské statkyKrchlebyaChlumv hodnotě 76 000 zlatých, byl ale povinen vyplatit další řadové vojáky zúčastněné na Valdštejnově vraždě.
Pobělohorské konfiskace měly za následek především praktickou likvidaci rytířského stavu v Čechách a spolu se slučováním do větších územních celků také zánik stovek drobných statků. V návaznosti na to pozbyly svého významu také desítky šlechtických sídel, především tvrzí. U největších pozemkových vlastníků se na okraj zájmu dostaly i dosud honosné renesanční zámky, což se týkalo především obrovských moravských dominií Lichtenštejnů a Ditrichštejnů. Mezi nejbohatší českou šlechtu se díky konfiskacím dostaly rody Eggenbergů, Trauttmansdorffů, Thun-Hohensteinů nebo Buquoyů. Ze starých českých rodin si významné majetkové postavení udrželi Slavatové, Lobkovicové, Černínové, Berkové z Dubé, Martinicové a přes exces Albrechta z Valdštejna také Valdštejnové.Tento stav také odrážíberní rulaz roku 1654, která mezi nejbohatší šlechtou jmenuje právě výše uvedené rodiny. V berní rule z roku 1654 se ještě objevuje rod Michnů z Vacínova, který v pobělohorských konfiskacích zbohatl mimořádně, ještě během 17. století ale o většinu majetku přišel a pak až do svého vymření v roce 1877 živořil na pokraji aristokratické společnosti, byť s hraběcím titulem. Ztráta statků prodejem či vymřením rodu provázela také řadu přistěhovalců po roce 1620 a jižBohuslav Balbínjako obránce češtiny ve svém díle zmínil, že ještě během 17. století zmizelo z českého prostředí více než 80 rodin přistěhovalých po Bílé hoře. Naopak některé přistěhovalé rody se s českým prostředím sžily prostřednictvím sňatků a účastí ve státní správě, v neposlední řadě také financováním řady památek barokní architektury (Trauttmansdorffové,Thun-Hohensteinové).
I když se situace ve vlastnictví panství zdála stabilizovaná, ještě několik desetiletí po Bílé hoře probíhala řada soudních sporů souvisejících s konfiskacemi. Nejvýznamnějším příkladem bylo panstvíKostelec nad Černými Lesy, kde své nároky musel obhajovatKarel Eusebius z Lichtenštejna(1611–1684) ještě třicet let po smrti svého otce. I když Lichtenštejnové patřili k přední aristokracii monarchie, Kostelec nad Černými Lesy spadal do dědictvíSmiřických, na nějž si na počátku vládyLeopolda I.činil nárokGottlieb Amadeus Windischgrätz(1630–1695), který se sňatkem dostal do blízkého příbuzenstvaHabsburků. Karel Eusebius z Lichtenštejna byl vyzván, aby doložil právoplatnost transakce na Kostelci mezi jeho otcem aAlbrechtem z Valdštejna(1623). Po několikaletých peripetiích nakonec Lichtenštejn zaplatil císařské pokladně jeden milión zlatých a tím se vyhnul dalšímu vyšetřování (1658).Podobně napříkladPavel Michna z Vacínovaobdržel z konfiskovaných statků 900 000 zlatých na úhradu svých válečných půjček císaři. Správně měl ale dostat jen půl miliónu zlatých a škoda, která tak královské komoře vznikla, se řešila ještě v roce 1662, kdy byl před komorní soud povolán Michnův dědic Václav Michna z Vacínova.Švamberkovéi jejich dědicovéPaarovése až do konce 17. století soudili s rodemBuquoyůo nároky na panství Nové Hrady a Rožmberk, naopak Buquoyové se více než sto let marně domáhali finanční odměny ve výši 200 000 zlatých, kterou měl za své služby dostatKarel Bonaventura Buquoy. Dlouholetý soudní proces provázel majetkové poměry vDomažlicích, kde měšťané uplatňovali svá práva na domažlický hrad. V roce 1671 nakonec soud vyhráli na úkor roduLamingerů. Justiční dohru s přesahem několika desetiletí měly také konfiskace na řadě menších statků.
Nejvýznamnější prací k tematice pobělohorských konfiskací jsouDějiny konfiskací v Čechách po r. 1618Tomáše Bílka. Ten byl jako ředitel gymnázia v roce 1873 penzionován z politických důvodů a poté se uplatnil jako historik. Nejprve se věnoval majetkovým poměrůmjezuitského řádua poté na základě archivních pramenů sepsalDějiny konfiskací, které vyšly ve dvou svazcích v letech 1882–1883. Bílkovo dílo bylo později mnohokrát podrobeno kritice kvůli řadě drobných nepřesností, svým rozsahem ale zůstalo dodnes nepřekonáno a stále je stěžejním pramenem k problematice pobělohorského vývoje v Čechách. Z Bílkových informací čerpali mnozí autoři děl o historii české šlechty a šlechtických sídel, předevšímAugust Sedláčekve svém rozsáhlém díleHrady, zámky a tvrze království Českého(1882–1927). S ohledem na osobnost Albrechta z Valdštejna a jeho Frýdlantského vévodství se konfiskačnímu procesu podrobně věnovalJosef Janáčekve svém nejvýznamnějším díleValdštejn a jeho doba(1978).
Konfiskacím na Moravě se dlouhodobě v různých studiích věnoval brněnský historikTomáš Knoz, jehož práce vyvrcholila knihouPobělohorské konfiskace(2006), vydanouMasarykovou univerzitou. Dílčím způsobem zpracovali téma konfiskací také autoři biografií různých osobností spojených s daným obdobím, například Jan Kilián (Filip Fabricius z Rosenfeldu a Hohenfallu,2005;Martin Maxmilián z Golče, 2010;Jan Beck,2014). Problematiku dlouholetých soudních sporů navazujících na konfiskace zmapoval podrobně v regionálním měřítku severovýchodních Čech Ondřej Tikovský v knizeS údělem prosebníka(2013). Zatím naposledy k tématu přispěl heraldik Milan Mysliveček, který ve své práci vydané k 400. výročí bitvy na Bílé hoře prezentoval ucelený přehled rodin postižených konfiskacemi (Potrestání stavů českých po prohrané bitvě bělohorské; 2020).