Španělština

Španělština(nebolikastilština) je jeden z nejrozšířenějších světových jazyků. Spadá do kategorierománských jazyků. Španělština je úředním jazykem veŠpanělsku, ve většině státůJižníaStřední Amerikya vRovníkové Guineji, velmi rozšířená je také veSpojených státech, naFilipínácha v mnoha dalších zemích světa. Počet rodilých mluvčích se pohybuje okolo 500 miliónů. Počínštiněje to druhý nejpočetnější rodný jazyk na světě.
JazykyPyrenejského poloostrovase většinou vyvinuly z lidovélatinyřímskýchprovinciíHispania CiterioraHispania Ulterior. Po vpáduArabův8. stoletíse ustavily dva regiony s odlišným jazykovým vývojem: jižníAl-Andalushovořil dialekty ovlivněnými arabštinou, které jsou shrnovány pod pojemmozarabština, zatímco na křesťanském severu, ovlivněnémgótskoukulturou, se kromě kastilštiny postupně vyvinulakatalánština,asturština,aragonštinaagalicijština.
Původní kastilský dialekt vznikal v raném středověku v oblasti meziBurgosemaKantábrií, ovlivňován jednakarabštinouod jihu, jednakkatalánštinouabaskičtinouod severovýchodu. Po celém poloostrově se rozšířil díkyreconquistě. V15. století, během procesu sjednocení španělských království, vydalAntonio de NebrijavSalamancesvůj spisGrammatica. Jde o první pojednání o kastilské gramatice a zároveň o první gramatiku vulgárního (lidového) jazyka v Evropě. Nejstarším textem v kastilštině jsou pakGlosas Emilianenses, sepsané baskickými mnichy.
Od doby vládyKarla I.v16. stoletíje pro kastilštinu používán častěji název španělština (jakožto jazyk, jímž se domluví všichni obyvatelé sjednocených španělských království). Přes různé polemiky, které s různou silou trvají dodnes, uvádíSlovník španělského jazykaKrálovské akademievýrazykastilštinaašpanělštinajakožtosynonyma.
Nejvýraznějšífonologickézměny oproti latině představují hláskové změny (lat.vita→ špan.vida–život,iuventus→juventud–mládí),diftongizace(terra→tierra–země) čipalatalizace.
Španělština se zapisujelatinkou, ke které se přidává znakñ; používají sespřežkychall. Španělská abeceda tak v současné době sestává z 29 písmen:
A, B (be), C (ce), CH (che), D (de), E, F (efe), G (ge), H (hache), I (i latina), J (jota), K (ka), L (ele), LL (elle), M (eme), N (ene), Ñ (eñe), O, P (pe), Q (cu), R (erre), S (ese), T (te), U, V (uve), W (uve doble / doble u), X (equis), Y (i griega), Z (zeta).
Přízvučnésamohláskyse označují čárkou (á, é, í, ó, ú); nečtou se dlouze, ale při výslovnosti se na ně klade důraz, tzv.akcent. Přízvuk se označuje pouze tehdy, je-li nepravidelný, tj. nestojí li na předposlední slabice, resp. na poslední slabice ve slovech zakončených na souhlásku kroměnas. Při výslovnosti platí, že ch se vždy čte jako /č/, j se čte vždy jako /ch/, c+a, o, u se čte vždy jako /ka,ko,ku/, c+e, i se v evropské španělštině čte jako /θe, θi/ a v americké španělštině jako /se, si/, g+a,o,u se čte vždy jako /ga,go,gu/, g+e, i se čte vždy jako /che,chi/, gua, guo se čte vždy jako /gua, guo/, gui, gue se čte vždy jako /gi,ge/, h se nikdy nečte, qu se čte vždy jako /k/, z se v evropské španělštině čte jako /θ/ a v americké španělštině jako /s/.
Dříve se používala i tzv.cedilla(pro písmenoç), která se dodnes používá např. vefrancouzštiněčiturečtině.
Americká španělštinase liší užitím písmena „x“, jež pochází z indiánských jazyků v Mexiku a čte se podobně jako české [š]. NázevMexikovychází ze jména jedné domorodé skupiny, jíž byli Mexikové (čteno [Mešikové]). Vlivem dalších hláskotvorných změn se dnes Mexiko vyslovuje jako [Mechiko],Mexičanéněkdy dokonce používají zápisMéjico, který odpovídá pravidlům současné španělské fonetiky. Ve starších písemných pramenech se setkáváme s písmenem „x“, čteným jako [ch] (například Don Quixote místoDon Quijote) – toto pravidlo je však již archaické. Písmeno „x“ se pak čte jako /š/ při přepisu výrazů původních latinskoamerických kultur (např. slovo „Xaman“ pochází z mayštiny a čte se [šaman], jde o ekvivalent slova „sever“, důležitý pojem v mayském rituálním náboženství).
Španělské jméno, stejně jako v dalších románských jazycích, rozlišuje pouze dva rody: mužský a ženský. Slovesný systém je poměrně bohatý; kroměindikativu(indicativo) má široké použitísubjunktiv(subjuntivo). V indikativu pak například pro vyjádření minulosti existuje několik časů – minulý prostý(indefinido), minulý složený(préterito perfecto), souminulý(imperfecto), předminulý(pluscuamperfecto). Tyto všechny minulé časy existují jak v prostém, tak v průběhovém tvaru.
Unos, unasse nepoužívá ve smyslu neurčitého členu, ale znamená několik (unos hombres= několik mužů).
Španělština používá celkem tři slovesa, která se překládají českýmbýt:
Pravidelná slovesa (skoncovkami-ar, -er, -ir)
Španělština je jazyk rozšířený po celém světě, a proto existuje řadanářečíšpanělštiny, mezi nimiž mohou být dosti výrazné rozdíly. Rozlišujeme následující nejvýznamnější nářečí španělštiny:
Otčenáš (modlitba Páně):
Základní fráze
Typické pozdravy: Buenos días (dobrý den), Buenas tardes (dobré odpoledne), Buenas noches (dobrý večer/noc)
Typická rozloučení: Hasta luego (nashledanou potom), Hasta la vista (naviděnou), adiós (s Bohem), Hasta pronto (nashledanou brzy)
Zdvořilostní otázka:Jak se máš?: ¿Cómo estás?, ¿Qué tal?, ¿Cómo va todo?