Španělsko

Španělsko, plným názvemŠpanělské království(španělskyagalicijskyReino de España), jestátvjihozápadní Evropě, přičemž část jejího území leží vAtlantském oceánu,Středozemním mořiaAfrice.Je největší zemíjižní Evropya čtvrtým nejlidnatějším členským státemEvropské unie. Zaujímá většinuPyrenejského poloostrovaa její území zahrnuje takéKanárské ostrovyv Atlantském oceánu,Baleárské ostrovyve Středozemním moři aautonomní městaCeutaaMelillav severní Africe. Španělsko sousedí na severu sFrancií,AndorrouaBiskajským zálivem, na východě se Středozemním mořem, na jihu sMarokemv Ceutě a Melille a seSpojeným královstvímnaGibraltarua na západě sPortugalskema Atlantským oceánem. Španělsko má rozlohu 505 994 kma má 48,3 milionů obyvatel. Španělsko jesekulárníparlamentní demokraciíakonstituční monarchií; hlavním anejvětším městemjeMadrid; k dalším městům patříBarcelona,Valencie,Zaragoza,Sevilla,Malaga,MurciaaPalma de Mallorca.
V raném starověku byl Pyrenejský poloostrov obýván směsicíiberskýchakeltskýchkmenů spolu s dalšími místními předřímskými národy. Podobytí Pyrenejského poloostrova Římanyzde vznikla provincieHispánie. Po romanizaci apokřesťanštěníHispánie došlo popádu Západořímské říšekestěhování národůzestřední Evropy, včetněVizigótů, kteří vytvořiliVizigótské královstvís centrem vToledu. Na počátku 8. století byla většina poloostrovadobyta Umajjovským chalífátema během rané islámské vlády seAl-Andalusstal dominantní poloostrovní mocností s centrem vCórdobě. V severní části Pyrenejského poloostrova vzniklo několik křesťanských království, mezi nimi předevšímAsturie,León,Kastilie,Aragonie,NavarraaPortugalsko, které s přestávkami podnikaly vojenskou expanzi na jih, známou jakoreconquista, při níž byla potlačována islámská nadvláda na Pyrenejském poloostrově a která vyvrcholila dobytímnasridského království Granadykřesťany v roce 1492. Dynastické spojeníKastilskéaAragonskékoruny v roce 1479 je často považováno za vznik Španělska jako státu.
Běhemvěku zámořských objevůvytvořilo Španělskojednu z největších říší v dějinách, která se rozprostírala přes Atlantik doAmerikya přesTichý oceánaž naFilipínské ostrovy. Potřeba financování říše atransatlantický obchodpodpořily vznik globálního obchodního systému poháněného předevšímdrahými kovyabourbonskýmireformami v 18. století došlo k centralizaci pevninského Španělska.V 19. století navzdory vítězství vŠpanělské války za nezávislostvedly následující politické rozpory meziliberályaabsolutistynakonec kosamostatněnívětšiny jeho amerických kolonií. Politická nestabilita vyvrcholila ve 20. stoletíšpanělskou občanskou válkou, která dala vzniknoutfrankistické diktatuřetrvající až do roku 1975. Po obnovení demokracie na základěšpanělské ústavya vstupu doEvropské uniezažila země hospodářský rozmach, který ji hluboce proměnil po společenské i politické stránce. Od dobSiglo de Oromají španělské umění, architektura, hudba, poezie, malířství,literaturaakuchyněvliv po celém světě, zejména vzápadní Evropěa Americe. Odrazem velkého kulturního bohatství Španělska je jeden z největších počtů památekSvětového dědictvína světě. Je druhou nejnavštěvovanější zemí světa. Její kulturní vliv se vztahuje na více než 600 milionů hispanofonních obyvatel, což zešpanělštinyčiní druhý nejrozšířenějšímateřský jazykna světě a nejrozšířenějšírománský jazykna světě.
Španělsko jerozvinutá zeměs významnou vyspělou ekonomiku,podle nominálního HDP jepatnáctá největší na světě(čtvrtá v Evropské unii) a podle parity kupní síly patnáctá největší; vindexu lidského rozvojese umístila na 27. místě. Španělsko je členemOrganizace spojených národů,Evropské unie,eurozóny,Severoatlantické aliance, stálým hostem skupinyG20a je součástí mnoha dalších mezinárodních organizací, jako jeRada Evropy,Organizace iberoamerických států,Unie pro Středomoří,Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj,Organizace pro bezpečnost a spolupráci v EvropěaSvětová obchodní organizace.
Název Španělska (España) pochází z názvuHispania, který používali Římané proPyrenejský poloostrova jeho provincie v doběŘímské říše. Etymologický původ termínu Hispania je nejistý, ačkoli Féničané označovali tento region jakoSpania(což znamená „země králíků“), proto je nejvíce přijímána teoriefénická.O jeho původu existuje řada zpráv a hypotéz:
Jesús Luis Cunchillos [es] tvrdil, že kořenem termínuspanjefénickéslovospy, což znamená „kout kovy“. Proto byi-spn-yaznamenalo „země, kde se kují kovy“.Může jít o odvozeninu fénickéhoI-Shpania, což znamená „ostrov králíků“, „země králíků“ nebo „okraj“, což je odkaz na polohu Španělska na konci Středozemního moře; na římských mincích ražených v této oblasti od doby vlády císařeHadriánaje zobrazena ženská postava s králíkem u nohouaStrabónji nazval „zemí králíků“.Zmíněné slovo ve skutečnosti znamená „daman“, možná proto, že Féničané tato dvě zvířata zaměňovali.
Existuje také tvrzení, že „Hispania“ pochází zbaskickéhoslovaEzpanna, což znamená „okraj“ nebo „hranice“, což je další odkaz na skutečnost, že Pyrenejský poloostrov tvoří jihozápadní cíp evropského kontinentu.
Anatomicky moderní lidé poprvé dorazili naPyrenejský poloostrovasi před 42 000 lety.Do doby před 34 000 lety jsou datována jejich první umělecká díla, například ve známé jeskyniAltamira.V historické době jsou zde doloženy četnékmeny, zčástikeltského, zčástiiberskéhopůvodu (ziberštinyse dochovaly četné jazykové zlomky v nápisech). V pobřežních oblastech se brzy usadiliFéničané, kteří založili nejstarší města západní EvropyCádizaMalagu.
Ve třetím století př. n. l. sem expandovaloKartágo, následovanéŘímskou říší. Od2. století př. n. l.postupněŘím ovládl celý poloostrova jeho představitelé zde zřídili několikprovincií(Lusitania,Baetica,Hispania Tarraconensis). Spolu s tím nastoupilaromanizacevycházející z nově zřizovaných či starších městských center, jako byly Toletum (Toledo), Hispalis (Sevilla), Tarraco (Tarragona) či Carthago Nova (Cartagena).Španělsko bylo rodištěm několikařímských císařů:Traiana,HadriánaneboTheodosia I.Všichni tři se patrně narodili ve významném starořímském španělském centruItalica.Křesťanstvíbylo do země uvedeno již v 1. století, rozšířilo se ve 2. století. Římané stavěli cesty, vodovody, přístavy a zcela změnili tvář celé oblasti –germánské kmeny, které sem začaly pronikat nasklonku antikyv5. století, tak starověkouHispániinalezly jako plně romanizovanou zemi.
Z nových dobyvatelů byli nejúspěšnější germánštíVandalové,SvébovéaVizigóti, kteří nakonec na poloostrově vytvořilistabilní královstvís centrem vToledu.Eurich, který nastoupil na vizigótský trůn roku 466, ukončil poslední zbytky římské moci na poloostrově, a může tak být považován za prvního zcela suverénního panovníka Španělska. Původní germánská elita se brzy romanizovala a spolu se starou elitou hispanořímskou vytvořila novou vedoucí vrstvu země. Ruku v ruce s tím došlo i k unifikaci náboženské, když králRekkared I.roku 589 přestoupil se svými šlechtici kekatolicismua vzdal se tradičního germánskéhoariánství. Přesto ve vizigótském království působily odstředivé síly, navenek se projevující častými boji o trůn.Tohoto oslabení ústřední vlády využila arabsko-berberská armáda pod vedenímTárika ibn Zijádaa v osmidenní bitvě porazila vizigótské vojsko roku711u Gaudalete.Na příštích několik staletí ovládli většinu Pyrenejského poloostrovamuslimové.
BerbeřiaArabovézeseverní Afriky(na Pyrenejském poloostrově zvaníMaurové) zanechali v zemi nesmazatelné stopy – Španělsko zvanéAl-Andalusse stalo nejzápadnější výspouislámského světaprožívajícího právě svůjzlatý věk.Umajjovcizaložili nejprveCórdobský emirát, který se roku929odtrhl odarabské říše, a vznikl tak samostatnýCórdobský chalífát. Šlo o vyspělý státní útvar, jenž kulturní a vzdělanostní úrovní převyšoval většinu soudobých evropských států. Jeho města se vyznačovala rozvinutou řemeslnou výrobou a obchodem, pokročilouarchitekturoua městskou zástavbou, částečně zachovalou v historických jádrechměstjakoCórdoba,GranadaaSevilla. Dodnes se dochovala napříkladMezquitav Córdobě, přestavěná ovšem nakatedrálu. V rámci chalífátu víceméně v klidu koexistovaliŽidé, křesťané i muslimové.Andaluští překladatelé ze všech tří komunit ovlivnili evropskou kulturu mj. tím, že obnovili kontakt se vzdělanostístarého Řecka. Roku 1031 se však jednotný córdobský chalífát rozpadl na řadu menších království (tzv.taifas), což umožnilo razantnější nástupreconquisty— znovudobývání Pyrenejského poloostrova křesťany.
Reconquistabyla zahájena krátce poté, co Maurové Pyrenejský poloostrov ovládli, podle tradice vítěznou bitvou vizigótského šlechticePelayaproti arabskému trestnému oddílu, která se odehrála roku 718 nebo 722u Covadongy.Poté bylo na severu založeno křesťanské královstvíAsturie, které se později rozšířilo do městaLeónapřijalo jeho jméno. Postupně tu vykrystalizovaly další křesťanské státečkyKastilie,GalicieaPortugalsko. Ve východní části existovalaNavarraa později tu vzniklo královstvíAragon. Tyto státní celky se postupně zapojily do reconquisty. Ta byla dlouhodobým procesem s četnými zvraty, kdy válku střídaly dlouhodobé etapy mírového soužití muslimů s křesťany a židy. Postupně však byly maurské državy zatlačovány k jihu, zatímco křesťanské státy rozšiřovaly svoje území a sjednocovaly se. Rozhodující mezník reconquisty tvoří dobytíToledaroku 1085, které se stalo základnou pro další výboje k jihu.Dále to bylabitva u Las Navas de Tolosav roce1212, v níž maurská vojska utrpěla zdrcující porážku.To vedlo k jejich bezprostřednímu kolapsu a následnému dobytíSevillyaCórdoby.
Souběžně s procesem dobývání poloostrova se rodila křesťanská vzdělanost.Univerzita v Palenciise roku 1212 stala pátou nejstarší univerzitou v Evropě, brzy ji doplnilaUniverzita v Salamance, centrum středověkéscholastiky. Ještě vlivnější se později v 16. století stala druhá španělská scholastika nazývaná téžSalamanská škola, u níž mnoho myslitelů hledá kořeny moderního ekonomického myšlení na straně jedné a idejemezinárodního právaalidských právna straně druhé.
V 15. století představoval maurské panství na Pyrenejském poloostrově už jen malýemirát Granada. Naproti tomu sňatek dědičkykastilského trůnuIsabely Kastilskéa dědicearagonského trůnuFerdinanda II. Aragonského(1469) položil základy k trvalému sjednocení dvou nejmocnějších křesťanských států Pyrenejského poloostrova do Španělského království. Formálně k němu došlo až nástupem na trůn jejich vnukaKarla I. Habsburského, neboť Isabela a Ferdinand vládli samostatně každý ve svém království a v zemi svého partnera byli pouze zástupci panovníka.
Nová společnost nabrala ale rychle mnohem méně tolerantní ráz než stará Andalusie. Již ve 14. století se zdvihla mohutnáantisemitskávlna (mj. kvůli pověsti, že Židé šířímor, který zkosil velkou část populace). K obrovským protižidovskýmpogromůmdošlo v polovině 14. století v Aragonu a Toledu, kde bylo zabito 12 000 Židů. V roce 1391 táhly křesťanské pogromistické davy z města do města po celé Kastilii a Aragonii a zabily odhadem 50 000 Židů. Ženy a děti byly prodány jako otroci muslimům a mnohosynagogbylo násilně přeměněno na kostely. Roku 1492 se útlak stal oficiálním a institucionálním: španělským Židům bylo královskýmDekretem z Alhambrynařízenokonvertovatkekatolicismu. Kdo nekonvertoval, byl vyhnán. Ze Španělska bylo takto vyhnáno až 200 000 Židů.Azyl našly většinou naosmanskýchúzemích.
Granadská smlouva, podepsaná roku 1491 posledním maorským vládcem GranadyBoabdilems Ferdinandem a Isabelou, zaručovala náboženskou toleranci vůči muslimům. Ale roku 1492 Granada padlaa i islám byl nakonec postaven mimo zákon, v roce 1502 v Kastilském království a v roce 1527 v Aragonském. Španělská muslimská populace konvertovala, většinou formálně, a těmto konvertitům se říkalomoriskové. Po jejich pokusu o povstání v Granadě však byli i oni ze Španělska vyhnáni. Od roku 1609 do roku 1614 bylo přes 300 000 morisků posláno na lodích do severní Afriky.Kosmopolitnost společnosti Pyrenejského poloostrova byla po vyhnání morisků a židů zničena, ale mnoho pozůstatků jejich kultur zůstává ve španělskéhudbě,architektuře,jídlea v mnoha dalších věcech.
Ještě zakatolických Veličenstev, jak byli Ferdinand a Isabela nazýváni, se Španělsku otevřela cesta k expanzi mimo Pyrenejský poloostrov. Ta se soustředila jednak naStředomoří, kde se již mnohem dříve prosadili Aragonci (Sicílie,Neapolskoad.), jednak na novézámořské objevy, které podporovala Kastilie. První objevná plavba byla dílemjanovskéhonámořníkaKryštofa Kolumba(1492).Později ho následovali mnozí další objevitelé a dobyvatelé, tzv.conquistadoři-Fernão de Magalhães(Portugalecve španělských službách),Juan Sebastián Elcano,Juan Ponce de León(objevitelFloridyaBahamských ostrovů),Francisco Vásquez de Coronado(prozkoumal severoamerické vnitrozemí),Hernán Cortés(dobyvatelMexika),Francisco Pizarro(vyvrátilŘíši Inků) čiHernando de Soto, jenž dobylNikaraguu,Perua rozsáhlé území v povodí řekyMississippi. V Asii se španělskoukoloniístalyFilipíny.
První období španělského dobývání – od Kolumbova prvního přistání naBahamáchdo poloviny 16. století – bylo ovšem katastrofou pro původní obyvatele Ameriky. Počet obětí mohl v tomto období dosáhnout až 70 milionůindiánů(z odhadovaných 80 milionů zde žijících), protože nemoci jakoneštovice,spalničky,chřipkaa tyfus, které do Ameriky přinesli dobyvatelé, předkolumbovské obyvatelstvo zdecimovaly.
V 15. století se změnil význam slova Španělsko (Hispanie). Původně označovalo celý Pyrenejský poloostrov, nyní již jen španělský stát.
V 16. století se Španělsko pod vládoušpanělských HabsburkůKarla V.(1516–1556) a jeho synaFilipa II.(1556–1598) stalo nejmocnější zemízápadníastřední Evropy. Období vlády Karla I. a Filipa II. se také označuje jako španělský zlatý věk (Siglo de Oro).Mocenské postavení Filipa II. bylo založeno především na bohatství, které dovážely do země tzv. stříbrné konvoje z nově objevených zámořských zemí, a na rozsahu habsburských držav. Karel V. vládl nejen vlastnímu Španělsku, ale takéneapolskému královstvíaSicílii,Nizozemía obrovským zámořským državám. Právem mohl tvrdit, že nad jeho zemí Slunce nezapadá. Kromě toho byl dědicem tzv.dědičných habsburských zemíve střední Evropě, které přenechal v letech 1521–1522 bruselskými smlouvami mladšímu bratruFerdinandovi. Roku1519byl zvolen římským králem a později korunovánřímským císařem(Karel V.). Roku1580byl Filip II. zvolenportugalským králem, aPortugalskose tak spojilopersonální uniíse Španělskem (tzv.Iberská unie).
Objevení Ameriky a vyvrácení zdejších původních říší přineslo Španělsku velké bohatství, které však nebylo produktivně využíváno na rozvoj výroby a obchodu - z obchodování s dovezeným zbožím bohatli především nizozemští kupci. Většina bohatství plynoucí z americkýchkoloniíbyla spotřebována na přepychový život panovnického dvora a především na nákladné válčení - Karel vedl zdlouhavéitalské válkysFranciía bojoval s protestanty vříši, Filip válčil vodbojném Nizozemía neúspěšně se roku 1588pokoušel o invazidoprotestantskéAnglie.To se později projevilo v ekonomickém zaostávání Španělska za vyspělými zeměmi západní Evropy. Velkou vinu na tom neslo také nastoleníabsolutistickéhosystému vlády, který podvazoval hospodářskou i politickou aktivituměšťanstva, což se projevilo především po potlačení povstání vnitrozemských kastilských měst, které probíhalo v letech 1520–1521 a do historie vstoupilo pod názvempovstání komunérů.
Za vládyFilipa III.(1598–1621) se projevil hospodářský úpadek země naplno. Řemeslná výroba se nerozvíjela, nevznikaly tu animanufakturyjako v Anglii a Nizozemí. Přitom na poloostrově byl například dostatek kvalitní suroviny na výrobusukna, neboť v Andalusii se hojně chovalyovce. Obchodní transakce byly podřízeny vysoké dani, tzv.alcabale.
Španělsko sehrávalo značnou roli při vypuknutítřicetileté války. Někteří historici dokonce označují tuto válku za střet dvou civilizací a způsobu života: španělského a nizozemského.Jenže hospodářský úpadek se projevil i vojenskou slabostí. Španělsko do války vstoupilo jako první mocnost Evropy, ale na jejím konci již bylo jen druhořadým evropským státem. Španělé cítili povinnost vstoupit do tohoto boje, aby zastavilireformačnívlnu ve jménu čistého katolicismu, nakonec jim ale ve změti zájmů, jíž tato válka byla, uštědřila nejtvrdší údery katolickáFrancie.
Při nájezdech berberskýchpirátůze Severní Afriky v 16. až 19. století byly statisíce obyvatel Španělska odvlečeny dootroctví. Mezi piráty bylo mnohoMaurů, kteří se tak mstili za své vyhnání ze Španělska po dobytí Granady roku 1492. Do čela severoafrických pirátů se počátkem 16. století postavil obávaný pirátChajruddín Barbarossa, který se stal pánemAlžírua dal se doosmanskýchslužeb.V roce 1571 byla spojená turecko-alžírská flotila poražena Španěly a jejich spojenci v krvavébitvě u Lepanta, největší námořní bitvě od antických časů.Ale během několika let získali piráti svou převahu veStředomořízpět. Pobřeží Itálie, Španělska a středomořských ostrovů bylo prakticky vylidněno, obyvatelé byli odvlečeni do otroctví nebo uprchli do hor. Do otroctví byl unesen i mladýMiguel de Cervantesa několik let žil jako otrok vAlžíru, než byl vykoupen svou rodinou.Definitivní konec pirátství v Severní Africe nastal až roku 1830 po dobytí Alžíru Francouzi.
Roku1700zemřel poslední španělský král z roduHabsburkůKarel II., aniž by zanechal mužského dědice. Následně vypuklyválky o dědictví španělské(1701–1714), do nichž se zapojily všechny tehdejší evropské mocnosti s výjimkouŠvédska,RuskaaOsmanské říše.O španělskou korunu usilovali předevšímrakouští Habsburkovéa francouzštíBourboni. Uspěli nakonec Bourboni, ovšem museli zaručit, že nikdy nedojde ke spojení francouzského a španělského trůnu v rukou jedné osoby, k čemuž se zavázali vutrechtské mírové smlouvě(1713).
Španělsko též ztratilo své pozice ve Středomoří, neboť tamní území bylo postoupeno jakožto kompenzace rakouským Habsburkům a rodusavojských vévodů.GibraltaraMenorcapřipadly Británii. Války prokázaly slabost Španělska, jehož území jimi bylo poničeno. Španělsko během nich přestalo být vnímáno jako velmoc. Nicméně nová bourbonská monarchie modernizovala systém správy a hospodářství podle francouzského vzoru, což přineslo dobré výsledky. Mezi elitou království se díky francouzskému vlivu také začaly prosazovatosvícenskémyšlenky.
Nejvíce osvícenských reforem přinesla vládaKarla III.(1759–1788), který mj. ze země vypudiljezuity.Španělsko však bylo oslabováno svou povinností účastnit se všech válek vedených Francií po jejím boku (války o dědictví polské,válka o dědictví rakouské,sedmiletá válka,americká válka za nezávislost). Navíc reformní úsilí bylo rozvráceno za vládyKarla IV.(1788-1808), respektive premiéraManuela Godoye, jenž si jako královnin milenec získal mimořádný vliv. Na konci 18. století se tak Španělsko ocitlo na prahu ekonomického kolapsu a vojensky neschopné bránit své území. Běhemfrancouzských revolučních válekŠpanělé sice zabránili okupaci, ale za cenu plné závislosti na Francii.
Napoleon Bonapartese roku 1808 rozhodl, že podnikneinvazido Španělska a na španělský trůn dosadil svého bratraJosefa.V letech 1808–1814 probíhal v zemiboj o nezávislost. V odboji vůči Napoleonovi mnozí historici hledají kořeny moderního španělského nacionalismu.V roce 1812 byla vCádizupřijata protinapoleonskými vlastenci na shromážděnígenerálních kortesů(stavů)první španělská ústava(neformálně nazývanáLa Pepa), na dobové poměry velmiliberální.Válka za nezávislost byla úspěšná, i díky pomociBritůvedenýchArthurem Wellesleyem, pozdějším vévodou z Wellingtonu. PoVídeňském kongresudošlo k návratuFerdinanda VII.na španělský trůn a obnovení absolutistických pořádků v zemi. Ústava připravená během povstání tak byla smetena ze stolu.Rafael del Riegoroku 1820 vedl povstání, které mělo tuto ústavu oživit. Uspěl, avšak období zvanéTrienio Liberalnevydrželo dlouho.Svatá aliancepověřila Francii, aby absolutismus ve Španělsku obnovila. Francouzská armáda vtrhla do Španělska roku 1823. Zastánci ústavy byly poraženi a Riego oběšen.
V19. stoletíbylo Španělsko chudým státem. Od roku 1809 vJižníaStřední Americeprobíhalyválky za osvobození od španělského koloniálního režimu. Hlavními představiteli tohoto osvobozeneckého hnutí byliSimón BolívaraJosé de San Martín. V důsledku válek za nezávislost přišloŠpanělské impériumv prvních dvou desetiletích 19. století o většinu svých amerických kolonií. V roce 1826 byly jedinými americkými koloniemi, které Španělsko ještě drželo, již jenKubaaPortoriko. Vkoloniálním boji o Afrikuv 19. století si Španělsko chuť nespravilo a už jen paběrkovalo - získaloZápadní Saharu,část MarokaaRovníkovou Guineu.
Zbytek 19. století se nesl ve znamení bojů mezi zastánci liberální revoluce a absolutistické monarchie, tzv.karlistických válek, a později sporů mezi monarchisty a republikány.Největším úspěchem republikánů byla tzv.slavná revoluce, jež vypukla v roce 1868, a po níž byla královnaIsabela II.vyhnána doexilu.Roku 1873 vzniklaPrvní španělská republika. Avšak již po roce byla obnovena monarchie. Specifikou sociálního vývoje na konci 19. století byla větší roleanarchismuaanarchosyndikalismuoproti jiným zemíma také vznikbaskickéhoakatalánského nacionalismu.
V roce 1898 vypuklašpanělsko-americká válka, ve které Španělsko přišlo o ostrovKubu, oPortorikoaFilipínya menší ostrovy vMikronésii.
Počátek20. stoletíbyl ve Španělsku ve znamení klidu, mírua ekonomického rozvoje. Politická krize vedla však nejprve k nastolení diktaturyMiguela Primo de Rivery, a poté k vyhlášenídruhé španělské republiky(14. dubna 1931) a odchodu španělského králeAlfonse XIII.do exilu. Sílící sociální a politické konflikty vedly k vypuknutíobčanské válkymezi republikány a nacionalisty, která si vyžádala přes půl milionu obětí a přinesla též půlmilionovou uprchlickou vlnu.Republikánská strana byla podporovánaSovětským svazem,Mexikema levicovýmiinterbrigádami, nacionalisté měli podporunacistického NěmeckaafašistickéItálie.Západní velmoci zůstaly neutrální.Do čela nacionalistických sil se postavilFrancisco Franco. 1. dubna 1939 Franco zvítězil a nastolil diktaturu. Vládl až do své smrti v roce1975. Odhaduje se, že během občanské války a po válce nechal Franco popravit na 180 000 lidí.Již za své vlády Franco rozhodl, že Španělsko se stane monarchií a připravil předání moci vnukovi svrženého králeJuanu Carlosovi.
Běhemdruhé světové válkyzachovávalo Španělsko neutralitu, přestože španělští dobrovolníci zModré divizebojovali se souhlasem španělské vlády navýchodní frontěproti Sovětskému svazu.Po válce se dostalo postupně z izolace a díky své jednoznačněantikomunistickévládě se stalo vestudené válcespojencemzápadního světa. V šedesátých letech zažívalo nebývalý ekonomický rozvoj a došlo i k rozvoji turistického ruchu.V roce 1956 bylo Maroku postoupenoŠpanělské Marokoa v roce 1976 se Španělsko stáhlo zeZápadní Sahary. Francova diskriminační jazyková politika ovšem zhoršila baskický a katalánský problém, v Baskicku přišla reakce v podobě vzniku teroristické organizaceETAroku 1959.
V listopadu 1975 zemřel Franco a byl zahájen poklidný a pozvolnýšpanělský přechod k demokracii, který vyvrcholil přijetímnové ústavy v roce 1978.Velkou roli v tomto procesu sehrál králJuan Carlos I., což tradičně republikánskou levici smířilo s monarchií. Autoritu krále ještě posílilo jeho chování připokusu o puč roku 1981.
V roce1982se stalo Španělsko členemNATOa bylo prvním novým členem od roku 1955.V roce 1982 získalo první levicovou vládu po 43 letech, v čele sFelipe Gonzálezem. V roce1986se stalo členemEvropských společenství(od 1993Evropská unie).V roce1999vstoupilo doeurozóny, když kurs národní měny svázalo pevným přepočítacím kurzem s jednotnou evropskou měnoueurem, na kterou roku 2002 přestoupilo.
Od počátku 21. století zažívalo Španělsko hospodářský boom, který však zastavilaglobální krize roku 2008.Následnášpanělská finanční krizetrvala až do roku 2016. Koncem roku 2011 nezaměstnanost ve Španělsku vzrostla na rekordních 22 %.Počátek 21. století byl zároveň dobou velmi silnéimigracezejména zJižní Ameriky,Marokaajihovýchodní Evropy.
Dne11. března2004semadridsképříměstské vlaky staly terčemteroristických útoků organizace al-Káida. Při útocích zemřelo 192 lidí a 1460 lidí bylo zraněno.Šlo o největší teroristický útok ve španělské historii. Tyto útoky a neobratná snaha španělské vlády připsat jeETAjsou považovány za jeden z důvodů nečekaného vítězstvísocialistůve volbách (42,59 % hlasů) nad favorizovanýmilidovciJosého Aznara. Dalším důvodem byl liknavý postup při řešení ekologické katastrofy, kterou způsobilahavárie ropného tankeru Prestigeu břehůGaliciev listopadu2002, a Aznarova podporaválky v Iráku.
V roce 2005 španělská vláda legalizovalamanželství osob stejného pohlaví, a stala se tak třetí na světě, která tak učinila. Liberální trend pokračoval i dále: 18. března 2021 se Španělsko stalo šestou zemí na světě, která uzákonilaeutanazii.
José Luis Rodríguez Zapateroa jehoŠpanělská socialistická dělnická strana(PSOE) v roce2008své postavení ve volbách obhájila a dokonce ještě posílila, když místo 164 získala 169 poslaneckých mandátů (43,87 % hlasů). Současně oslabily regionální (nacionalistické) a menší strany. V listopadu 2011 vyhrál volby kandidát opoziční Lidové stranyMariano Rajoy.
V roce 2011 vyhlásila baskická separatistická organizaceETAtrvalé příměří a o nezávislostBaskickana Španělsku chce usilovat pouze mírovou cestou.
VKatalánskuv září 2015 vyhrály regionální volby separatistické strany usilující o nezávislost na Španělsku a orepublikánské zřízení.Katalánský premiérCarles Puigdemontvyhlásil na 1. říjen 2017referendum o nezávislosti Katalánska.27. října 2017 vyhlásilparlament Katalánskana základě hlasovánínezávislost na Španělsku.Senát Španělskavšak odsouhlasil omezeníautonomiea převzetí kontroly nad Katalánskem. VBarceloněna podporu nezávislosti Katalánska demonstrovalo několikrát až půl milionu lidí.Předseda katalánské regionální vlády Puigdemont byl posléze ještě v době Rajoyovy vlády obviněn z povstání a uchýlil se doBelgie. Pak se přesFinskoaDánskodostal doNěmecka, které jej doposud nevydalo k trestnímu stíhání.
Dne 1. června 2018 vyslovil španělský parlament nedůvěru předsedovi vládyMarianu Rajoyovia tím jej svrhl.
Španělská vlajka je tvořena listem o poměru stran 2:3 se třemi vodorovnými pruhy v barvách červené, žluté a červené, o poměru šířek 1:2:1. Ve žlutém pruhu je umístěn státní znak o výšce 2/3 šířky vlajky. Znak je na vlajce posunutý blíže k žerdi – jeho svislá osa je od ní vzdálená ½ šířky vlajky (⅓ délky).
Španělský státní znak je tvořen korunovaným štítem s pětiznakyhistorických území, se srdečním štítkem roduBourbonůa je doplněnHerkulovými sloupya stuhou se zlatýmlatinskýmmottemPLVS VLTRA (českyDál než to).
Španělská hymna je píseňLa Marcha Real(českyKrálovský pochod). Je jednou z nejstarších evropských hymen a její původ není známý. Existuje několik verzí textu hymny, žádná však nebyla oficiálně schválena.
Španělsko má rozlohu 504 782 km², z toho 499 542 km² tvoří souš a 5240 km² voda. Španělsko je z 88 % ohraničeno mořem (délka pobřeží činí 4964 km) a zbývajících 12 % tvoří pozemní hranice (1917,8 km). Na severu, severozápadě a jihozápadě je omývánoAtlantským oceánem(Biskajským zálivemna severu aCádizským zálivemna jihozápadě) a na jihu a na východě odGibraltarského průlivupoPyrenejeStředozemním mořem. Gibraltarský průliv odděluje Španělsko a celou Evropu odseverní Afrikya v nejužším místě má šířku 13 km. V Atlantském oceánu se nacházejíKanárské ostrovy, ve Středozemním mořiBaleárské ostrovy. Baleáry mají rozlohu přibližně 5000 km² a nacházejí se 80 km od střední části východního pobřeží. Jejich největším ostrovem jeMallorca. Kanárské ostrovy, vzdálené 90 km od západoafrického pobřeží, jsousopečnéhopůvodu. Souostroví tvoří sedm ostrovů, z nichž největší jeTenerife.
Vnitrozemí Španělska dominují náhorní plošinaMeseta(španělskyMeseta Central) a pohoříPyreneje,Sierra Nevada,Betická KordilleraaKantaberské pohoří. Nejvyšší horou jePico del Teide(3715 m) na ostrověTenerife, jedna z největšíchsopeksvěta. Na pevninském Španělsku náleží prvenství hořeMulhacén(3479 m) uGranady, následujePico de Aneto(3404 m), nejvyšší vrcholekPyrenejí.Pyreneje se táhnou v délce přibližně 450 km od východního okraje Kantaberského pohoří ke Středozemnímu moři a tvoří výraznou bariéru a přirozenou hranici mezi Španělskem a Francií. Doprava je snadná v relativně nižších polohách na východním a západním okraji pohoří, kde státní hranici překonávají mezinárodní silnice a železnice. Střední část Pyrenejí je však těžko prostupná. Pyreneje nesou stopypleistocénskéhozalednění a v nejvýše položených částech se dodnes nacházejí menšíkarovéledovce, které jsou však na ústupu.
Ze španělských pohoří vytékají řekyTajo,Ebro,Duero,GuadianaaGuadalquivir. Údolní nivy jsou podél pobřeží, největší z nich leží u Guadalquivir vAndalusii, na východě jsou údolí řekSegura,JúcaraTuria. NejdelšířekouPyrenejského poloostrova jeTajo(1038 km, z toho 716 km ve Španělsku a 47 km na hranici s Portugalskem), řeka s nejdelším tokem čistě na španělském území jeEbro(910 km). Většina větších řek teče směrem na západ doAtlantského oceánu. Významnou výjimkou jenejvodnějšíšpanělská řeka Ebro, která teče na východ a vlévá se doStředozemního moře. Guadalquivir je jedna z nejvýznamnějších španělských řek, jednak proto, že zavlažuje úrodné údolí, a vytváří tak dobré podmínky prozemědělství, a jednak proto, že je ve vnitrozemí splavná a poskytujeSevillespojení s mořem. Sevilla je jediným španělským říčnímpřístavemvyužívaným pro zaoceánskou dopravu.
Španělsko je možno rozdělit podlepodnebído čtyř oblastí:
Nejvyššími státními orgány jsoukrál, parlament a vláda. Král je hlavou státu, reprezentuje stát navenek, svolává a rozpouští parlament. Má pravomoc schvalovat a vyhlašovat zákony. Je hlavou státu na základě systémuprimogenitury. Má pravomoc vypsatreferendum, udělujemilostia jmenuje velvyslance, avšak všechny jeho aktivity podléhajíkontrasignaciministrů či premiéra.
Parlament, tradičně nazývanýGenerální kortesy(Las Cortes Generales), jedvoukomorový, skládá se zKongresu poslanců(Congreso de Diputados) aSenátu(Senado).Ústava španělského královstvíuvádí, že Kongres musí mít minimálně 300 poslanců, maximálně však 400. Volební zákon z roku 1985 určil, že Kongres poslanců bude mít 350 členů. Kongres poslanců je volen na 4 roky na základěpoměrného zastoupení, volebním obvodem je provincie. Senát je volen na 4 roky. Počet senátorských křesel není pevně stanoven. Ve volebním období 2011-2015 měl španělský senát 266 členů, v roce 2022 jich bylo 263. Ne všichni senátoři jsou voleni ve volbách, zhruba pětinu z nich jmenujíautonomní společenství. Senát nemá velké pravomoci, senátnívetoje přehlasovatelné absolutní většinou dolní komory, po dvou měsících dokonce již jenprostou většinou. Významnější roli má Senát jen při přijímání ústavních dodatků.
Výkonná a nařizovací moc je svěřena vládě. Jí předsedá ministerský předseda (Presidente del Gobierno). Získat důvěru v parlamentu není pro vládní kabinet jednoduché, neboť musí získatabsolutní většinuvšech poslanců, avšak když se to vládě podaří, je poměrně zabezpečena, neboť nedůvěra jí může být vyjádřena jen tzv. konstruktivním způsobem, což znamená, že se většina v dolní komoře musí shodnout i na jménu nového premiéra, jinak starý kabinet zůstává. Poradním orgánem vlády je Státní rada. Předseda vlády může být zastoupen králem nebo parlamentem.
Od obnovení demokracie v roce 1976 mělo Španělsko na postu premiéra zástupce jen tří politických stran. Značně vlivná je španělskásociální demokracienazývanáŠpanělská socialistická dělnická strana, jež měla premiéry v letech 1982-1996 (Felipe González), 2004-2011 (José Luis Rodríguez Zapatero) a vládne znovu od roku 2018 (Pedro Sánchez). Dlouhé úseky u vlády má na svém kontě takékonzervativníakřesťansko-demokratickáLidová strana, jež držela post předsedy vlády v letech 1996-2004 (José María Aznar) a 2011-2018 (Mariano Rajoy). V prvních letech po pádu frankismu byla nejvlivnějšíUnie demokratického středu(Unión de Centro Democrático), která již zanikla, ale první dva pofrankističtí ministerští předsedové byli jejími členy (Adolfo SuárezaLeopoldo Calvo-Sotelo). Lidovci a sociální demokraté byli nejsilnějšími stranami i při volbách v listopadu 2019.Třetí nejsilnější stranou v těchto volbách byla radikálně pravicová euroskeptická stranaVox, čtvrtou radikálně levicová euroskeptická stranaUnidas Podemos. Do parlamentu se dostali i dvě katalánské nacionalistické strany, liberální stranaCiudadanosa zelení (Más País).
Španělsko žádá o navráceníGibraltaru, malébritskédržavy na jižním pobřeží. Byl obsazen běhemVálky o španělské dědictvív roce1704a byl přiznán Británii roku1713Utrechtskou smlouvou.
Marokonárokuje španělská městaCeutaaMelillaa neobydlenéŠpanělské severoafrické državyna severním pobřežíAfriky. Maroko prohlašuje, že tato území byla získána neoprávněně a Maroko nemohlo nijak zabránit obsazení těchto území a nikdy nebyly podepsány smlouvy o předání.
Portugalskoneuznává španělskou suverenitu nad územímOlivenza. Portugalsko si podle Vídeňské smlouvy (1815), kterou Španělsko podepsalo, vyhrazuje navrácení území. Španělé uvádějí, že Vídeňská smlouva je neplatná a podle Badajozské smlouvy patří území Španělsku a pouze povzbuzuje obě strany k diplomatickému řešení.
Španělské království se dělí na 17 autonomních společenství (comunidades autónomas) a 2 autonomní města (ciudades autónomas). Ty jsou dál rozděleny do 50 provincií.
Středopravicová vláda bývalého premiéraAznaraúspěšně pracovala na přijetí jednotné evropské měnyEurov první skupině zemí, a to k1. lednu1999. Aznarova vláda pokračovala v prosazováníliberalizace,privatizaceaderegulaceekonomiky a nakonec představila idaňovéreformy.Nezaměstnanostza doby Aznarovy vlády stabilně klesala, ale stále zůstává na 9,8 % v srpnu2005. Přesto to bylo lepší než na začátku devadesátých let, kdy bylo nezaměstnaných 20 % Španělů. Růst nezaměstnanosti o 2,4 % v roce2003byl zapříčiněn kolísáním evropské ekonomiky, a od té doby se ustálila na asi 3,3 % v polovině roku2005. PremiérJosé Luis Rodríguez Zapatero, jehož strana vyhrála volby tři dny po výbuších ve vlacích vMadriduvbřeznu2004, plánoval redukovat vládní vměšování do podnikání, daňové úniky a podporovat inovace, výzkum a vývoj, ale také intenzivně zavádět regulace trhu práce. Z údajůžebříčků HDP Světové Bankyz roku2004vyplývá, že Španělsko bylo tehdy osmou největší ekonomikou světa.
Hlavní model španělského ekonomického růstu (založený hlavně na masové turistice, neustálé výstavbě a dělnických profesích) je kolísavý a nemusí být dlouhodobě udržitelný. První zpráva Observatoře Udržitelnosti (španělskyObservatorio de Sostenibilidad), která byla publikována a financována španělským Ministerstvem životního prostředí a univerzitou v Alcalá, odhaluje, že růst HDP je přes 25 % za posledních deset let, zatímco skleníkové plyny rostou od roku 1990 o 45 %. Ačkoliv populace ve Španělsku roste jen o něco málo přes 5 % mezi roky1990a2000, plocha měst se zvětšila o více než 25 % za stejnou dobu. Mezitím se spotřeba energie ve Španělsku za posledních 20 let více než zdvojnásobila a nyní roste o 6 % ročně. Toto je pro zemi, která závisí na importu ropy, částečně znepokojující (asi 80 % španělské energie potřebuje ropu). Dlouhodobě neudržitelný vývoj je viditelný podél španělského pobřeží Středozemního moře, kde se staví domy a turistické komplexy. Ty zabírají obrovské plochy země a vodní zdroje.
V důsledkuekonomické krizestoupla nezaměstnanost ve Španělsku na 27,2 % v roce 2013.Španělsko se dlouhodobě potýká s vysokýmzadlužením, které v roce 2017 činilo 98,3 % HDP.
Španělsko má hustoudálniční síť, patří k nejrozsáhlejším v Evropě i na světě. Síť dálnic doplňují státní, autonomní a regionální silnice.
Ve Španělsku se také nachází poměrně rozsáhlá síťvysokorychlostních železničních tratísystémuAVEaAlvia. Doplněna je o některé další regionální tratě. Správcem infrastruktury je společnostADIF, hlavním dopravcem jeRenfe Operadora(dříveRenfe). V aglomeracích velkých měst (Madrid, Barcelona…) jsou provozovány vlakypříměstské železniceCercanías.
Ve větších městech je provozovánaměstská hromadná doprava,metrose nachází v následujících městech –Madrid,Barcelona,Bilbao,Sevilla,ValencieaPalma de Mallorca.
Tři největší letiště ve Španělsku jsouAdolfa Suarézev Madridu,El PratvBarceloněa vPalmě de Mallorce(2016). Vlajkovou leteckou společností jeIberia, mezi další velké společnosti patříAir Europa,ASL Airlines Spain,Swiftair,Volotea,VuelingčiWamos Air.
K1. lednu2014obývalo Španělsko 46,7 miliónu obyvatel;průměrná hustota zalidnění činila 91,2 obyvatele na km², což je mírně pod průměremEU. Rozložení obyvatelstva je silně nerovnoměrné: zatímco pobřežní oblasti a ostrovy jsou velmi hustě zalidněné, centrální Španělsko je téměř pusté (kastilskáprovincie Soriamá pouze 9 obyv./km²), trpící dlouhodobým stárnutím obyvatelstva a jeho odchodem zejména doMadridu, v jehož aglomeraci žije 14 % obyvatel země.
Hodně Španělů žije v západní Evropě, především veFrancii,SRNaŠvýcarsku, dále vUSA,Kanadě, latinskoamerických zemích a vMaroku. Španělská kolonie je i v České republice; vznikala v období občanské války (1936–1939) a po ní. Naopak ve Španělsku žije početná kolonie Maročanů, Latinoameričanů, Afričanů černé pleti, Číňanů, Rumunů a dalších přistěhovalců, včetně několika stovek Čechů. Přirozený demografický růst je nízký, přírůstky obyvatelstva tvoříimigranti(viz níže). S ohledem na rozlohu země a další vlivy u obyvatel existují určité rozdíly fyziologické, charakterové, náboženské, jazykové i ve všeobecném vzdělání.
Obyvatelé země se označují jakoŠpanělé; část obyvatel hovořících jinými jazyky nežkastilštinoupovažují za Španěly pouzeKastilcea samy se často prohlašují zaGalicijce,BaskyaKatalánce. Přes tři čtvrtiny obyvatel se hlásí křímskokatolické církvi, podíl ostatních náboženství je velmi nízký.
Nejvýznamnějším a zároveň úředním jazykem Španělska ješpanělština, označovaná také jakokastilština(castellano). K dalším úředním jazykům náleží regionální jazykykatalánština(catalá),galicijština(galego),baskičtina(euskara) a okrajověaranéština. Katalánština je druhým nejpoužívanějším jazykem; mluví jí většina obyvatelKatalánska,ValencieaBaleár, vedle toho je úředním jazykemAndorry. Galicijštinu aktivně používá zejména venkovské obyvatelstvoGalicie, baskičtinu většinaBaskickaaNavarry. Vedle těchto jazyků se ve Španělsku vyskytují takéasturština(není sice regionální úřední jazyk, ale vAsturiije chráněna místními zákony),aragonština,extremadurština,leónštinaa různé přechodné dialekty, jež však úředními jazyky nejsou.
Zatímco ve 20. století bylo Španělsko zemí, odkud emigranti odcházeli (předobčanskou válkou,frankismemči ekonomickými krizemi), na přelomu 20. a 21. století zaznamenala silnou vlnumigrace, která, byť již o něco slabší, pokračuje dodnes. S čistou mírou imigrace 1,5 % v roce2005bylo poKypruna druhém místě vEU.V současnosti zaujímá s hodnotou 0,99 % 15. místo v unii.V roce2008tvořilo 5 220 000 cizinců 11,8 % obyvatel Španělska.
Počátkem osmdesátých let se Španělsko změnilo na imigrační zemi a tomu přizpůsobilo i své zákony a instituce. Od roku 1991 kontroluje Španělsko také pod tlakem vnitřních proticizineckých proudů příchody zhruba jednoho milionu severoafrických sezónních pracovníků prostřednictvím vízové povinnosti. Podle odhadů nelegálně pracující cizí občané, kterých bylo v osmdesátých letech 20. století asi čtvrt milionu, přicházeli především z Maroka a z Latinské Ameriky (např. Peru, Argentina). Pomocnice v domácnosti přicházely koncem osmdesátých a počátkem devadesátých let 20. století z Filipín a Dominikánské republiky. V posledních letech však mezi příchozími převážili Evropané. Největší zastoupení majíRumuni(729 000), rychle stoupá podíl Britů (352 000) a dalších občanů starých států Evropské unie, např. Portugalska i Polska.Nejvíce imigrantů se usazuje vMadridua na pobřežíStředozemního moře, naopakGaliciečiAsturiepříliv cizinců téměř nepocítily.
Tradiční španělská kultura je pevně zakořeněna v katolictví, jehož mocný vliv na tvorbu tradice dokazují napříkladprocesío velikonočním týdnu „Semana Santa“. Vlivy cikánské kultury se odrážejí v tanci a hudběflamenca, maurské dědictví se projevuje nejvíce v architektuře (Alhambra). Další španělskou tradicí jsou býčí zápasy nebolicorrida, provozované zejména na jihu země; v Katalánsku bylo v roce2010rozhodnuto o jejich zákazu.
Španělsko proslavili světově věhlasní umělci – čtyři z nejslavnějších světových malířůFrancisco de Goya,Diego Velázquez,Pablo PicassoaSalvador Dalíbyli Španělé.Originálním modernistou byl téžJoan Miró. Ve Španělsku působil i slavný řecký malířEl Greco.Jusepe de Riberareprezentoval středověkýtenebrismus. Klíčovými představiteli španělského malířskéhobarokabyliBartolomè Esteban MurilloaFrancisco de Zurbarán.Enrique Simonetse stal důležitým představitelem tzv.orientalismu19. století,Joaquín Sorollavytvořil v té době řadu slavných historických maleb. Z avantgardistů 20. století se prosadilkubistaJuan Gris,expresionistaAntón Lamazaresči reprezentantinformeluAntoni Tàpies.
Nejoceňovanějším španělským sochařem jeEduardo Chillida, známý svými abstraktními skulpturami.Před ním patřili k ceněným renesanční tvůrceAlonso Berruguete, barokní sochařAlonso Cano, průkopník modernismuJulio González.
Antoni Gaudíbyl legendárním experimentujícím architektem, představitelem radikálního modernismu v architektuře jeSantiago Calatrava.Rafael Moneoje nositel prestižníPritzkerovy ceny, zvané též „Nobelova cena za architekturu“. Roku 2017 se stejné pocty dostalo katalánskému studiuRCR Arquitectes.Vrcholnou španělskou renesanční architekturu tvořil zejménaJuan de Herrera(Královský palác v Aranjuezu).Lluís Domènech i Montanerbyl v 19. století klíčovým představitelemkatalánského modernismu.Ricardo Bofillse podílel v 21. století i na rozvojiPrahy(Corso Karlín) aBratislavy(Panorama City).
Nejslavnějším španělským skladatelem vážné hudby je patrněManuel de Falla.Nejvýznamnějším autorem 16. století bylTomás Luis de Victoria.Isaac Albéniznapsal řadu moderních skladeb na motivy španělského folklóru,Enrique Granadosse snažil vytvořit španělský národní styl vážné hudby,Joaquín Rodrigoprobojovával vstup kytary do vážné hudby. Z interpretů získali mezinárodní věhlas tenoristéPlácido DomingoaJosé Carreras, houslistaPablo de Sarasate, violoncellistaPablo Casals, gambistaJordi Savallči kytaristéFrancisco Tárrega,Fernando SoraAndrés Segovia.
V ryze národním styluflamencose prosadili kytaristéPaco de LucíaaCamarón de la Isla. Slavnou tanečnicí flamenca bylaCarmen Amaya, zpěvačkouLola Flores.
Do globálního popu proniklJulio Iglesias,Enrique IglesiasčiAlejandro Sanz. Krátce se to povedlo i skupinámBaccara(hitSorry, I'm a Lady) čiLas Ketchup(Aserejé). ZpěvačkaMassielvyhrálaEurovision Song Contestv roce 1968.
Základním stavebním kamenem písemnictví na Pyrenejském poloostrově je hrdinský eposPíseň o Cidovi. Jde o nejstarší dochovaný text španělské literatury, pomineme-li andaluskéjarchas, verše zapsané kolem roku 1042 arabským písmem.Vznikl kolem roku 1140, vydán byl teprve v roce 1779. Autor je neznámý. Prvním velkým španělským básníkem známým jménem byl v 15. stoletíJorge Manrique, dramatikem pakFernando de Rojas, tvůrce divadelní hryCelestina.
Rozmach prožila španělská literatura vbarokníéře. Jeho symbolem jeMiguel de Cervantes y Saavedra, autor proslulé knihyDůmyslný rytíř Don Quijote de la Mancha, která je zakladatelským činem žánru moderníhorománu. Ve stejné době tvořili i dva z nejslavnějších světových dramatikůLope de VegaaPedro Calderón de la Barca. Vedle nich působil například i klasikpikareskního románuFrancisco de QuevedoneboTirso de Molina, který uvedl do světové kultury postavuDona Juana. Z básníků to byl předevšímLuis de Góngora. Barokní éra je někdy nazývána zlatým věkem španělské literatury.
Romantismus19. století reprezentovali především básníciGustavo Adolfo BécqueraJosé de Espronceda, z prozaiků pakMariano José de Larra. Galicijská literatura v romantismu nachází svého největšího klasika, básnířkuRosalíi de Castro.Realismusnašel výraz v díleBenito Péreze Galdóse,naturalismuspakVicente Blasco Ibáñeze. Nejoceňovanějším dramatikem 19. století bylJosé Echegaray.
Na přelomu století se ohlásilaGenerace 98, formovaná především otřesem španělské porážky ve španělsko-americké válce. K jejím pilířům patřiliMiguel de Unamuno,Antonio Machado,Ramón del Valle-Inclán,Pío BarojačiJacinto Benavente. Generaci roku 14 (španělská literární věda má dělení na generace v mimořádné oblibě) zvanou téžNovecentismopředstavoval zvláštěJuan Ramón Jiménez. V následujícígeneraci roku 1927vyniklFederico García Lorca, zastřelený frankisty. Vedle něj k ní náleželiJorge Guillén,Vicente Aleixandre,Rafael AlbertiaDámaso Alonso.Generace 36byla poznamenaná hlavně zkušeností občanské války, patřili k níCamilo José CelačiMiguel Delibes. Ke hvězdám poválečné Generace 50 patřiliJuan Goytisolo,Ana María MatuteaJuan Marsé. Ve 21. století na sebe upozornil napříkladCarlos Ruiz Zafón, zejména svým bestselleremStín větru.
Nobelovu cenu za literaturuzískalo pět Španělů, Cela, Aleixandre, Jiménez, Benavente a Echegaray. Nejprestižnějším španělským literárním oceněním jeCervantesova cena, kterou mohou získat nejen Španělé, ale všichni španělsky píšící autoři.
V posledních desetiletích nabývá ve Španělsku na významukinematografie. Klasikem španělského filmu byl režisérLuis Buňuel, silně ovlivněný avantgardou asurrealismem. Jeho snímky z meziválečné éryAndaluský pesneboZlatý věkpatří do zlatého fondu světové kinematografie. Ale dokázal si získat ohlas i po válce, snímky jakoViridiana,Kráska dneneboNenápadný půvab buržoazie.
Na Buňuela navazoval především tvůrce psychologických filmůCarlos Saura. K úspěšným tvůrcům patřili iJess Franco,Fernando Arrabal,Bigas Luna,Mario Camus,Fernando Trueba,Luis García BerlangačiJosé Luis Garci, který roku 1982 získal jako první ŠpanělOscara za nejlepší cizojazyčný film. Mezi soudobé tvůrce patříAlejandro Amenábar(Ti druzí),Jaume Collet-Serra(Dům voskových figurín),Isabel Coixetová,Julio Médema zejménaPedro Almodóvar(Vše o mé matce,Špatná výchova).
V Almodóvarových filmech se proslavila herečkaPenélope Cruzová. V Hollywoodu se prosadili i herciAntonio BanderasaJavier Bardem.Daniel Brühlse proslavil v komediiGood Bye, Lenin!. Hvězdou 50. let bylaSara Montielová.
Nejvýznamnější filmovou akcí ve Španělsku jeMezinárodní filmový festival v San Sebastiánu, který se od roku 1953 každoročně koná ve městěSan Sebastián. Jeho hlavní cenou jeZlatá mušle.
Španělsko disponuje mimořádným kulturním dědictvím. Naseznam světového kulturního dědictví UNESCObyly zapsány jeskyněAtapuerca, kde byly nalezeny archeologické pozůstatky nejstaršího osídlení hominidů v západní Evropě, jeskyněAltamira, ve které byly nalezeny roku 1879 pravěké nástěnné malby, převážně s motivy zvířat (plus skalní malby na mnoha dalších místech Pyrenejského poloostrova), neolitickédolmeny v Antequeře, majákHerkulova věžz římských časů, jeden z nejlépe dochovaných antických akvaduktů –akvadukt v Segoviia další antické památky vMéridě,LuguaTarragoně, komplex paláců a pevností maurských panovníků GranadyAlhambra, gotické katedrály Panny Mariev Burgosuav Seville, bývalé královské paláceEl Escorialu Madridu aAlcázarv Seville, současnýkrálovský palác v Aranjuezu,Indický archiv v Seville, klášteryPoblet,Santa María de Guadalupe,San Millán de YusoaSan Millán de Suso,Llotja de la Seda(hedvábná burza) ve Valencii, série renesančních staveb vÚbeděaBaeze, secesní skvostyPalau de la Música Catalanaanemocnice Sant Pauv Barceloně čiBiskajský mostv Bilbau, jež je nejstaršímgondolovým mostemna světě. Na seznam byla zapsána i celá historická centra městCórdoby(v ní např. slavnáMezquita),Ávila,Toledo,Cáceres,Salamanca,Cuenca,Alcalá de Henares,Medina Azahara,San Cristóbal de La LagunaaSantiago de Compostela, jež je od středověku jedním z nejvýznamnějších poutních míst Evropy, a v jehož středu září známákatedrála. Samostatnou položkou na seznamu je i skupina sedmi barcelonských staveb architekta Antoni Gaudího:Casa Vicens,Casa Batlló,Casa Milà,Palác Güell, nedokončený kostel Colònia Güell,park Güella monumentální chrámSagrada Família, asi nejslavnější Gaudího stavba.Z nejnovějších staveb vzbudilo velké diskuseAuditorium na Tenerifez dílny architekta Santiago Calatravy. Z pera stejného tvůrce je i unikátníMěsto umění a věd, reprezentativní národní muzeum ve Valencii, vybudované v letech 1991–2005. Novým symbolem Madridu jsou čtyři výškové budovy vCuatro Torres Business Area:Torre Caja Madrid,Torre de Cristal,Torre Sacyr VallehermosoaTorre Emperador Castellana.
Gastronomické zvyklosti ve Španělsku jsou trochu jiné než vestřední Evropě. Předevšímobědse podává až mezi 13:30-16:00,večeřepak po 21. hodině. Jako v jiných středomořských zemích je ve stravě hodnězeleninya typické jsousaláty. Nikdy v nich nechybíolivový olej- Španělsko je jeho největším producentem i konzumentem na světě.
Nejznámějším a nejrozšířenějším španělským jídlem jepaella,rýžovéjídlo sešafránem, grilovanou zeleninou a masem, obvykle králičím nebo kuřecím, existují ale i variace s mořskými plody či šneky. Paella se připravuje na veliké pánvi, často pod širým nebem, například na různých slavnostech. Tradice říká, že má kořeny veValencii. Dalším typicky španělským jídlem je studenárajčatovápolévkagazpachoa takétortilla española, neboli omeleta ze syrových brambor, vajec a cibule. Španělská tortilla se připravuje na oleji ve speciální dvojpánvi, která vytvaruje tortillu do výšky 2–3 cm. Velmi oblíbené jsou také ryby na všechny způsoby, k typickým jídlům patří napříkladbacalao, nebolitreska, která se nasolí, nechá se takto vysušit a před vařením se znovu namáčí. Existuje i řada slavných krajových specialit.Galiciedala Pyrenejskému poloostrovu pokrmcalderada de pescado, z ryb a zeleniny, ochucených mj. šafránem avavřínem.Asturieje zase známa masovou pochoutkoufabada asturiana, z bílých fazolí, vepřového jelita,chorizaaslaniny.
Oblíbenou lahůdkou jejamón serrano, sušenášunkapodobnáparmské. Španělé takto suší i jiné vepřové produkty, obecně se nazývajícharcutería. Tradiční jsoujednohubkyzvanétapaspodávané před jídlem. Ze sladkýchdezertůjsou typické dlouhé (a značně mastné)koblihychurros, koláč z křehkého nekvašeného těsta zvanýflannebo mandlová nebo oříšková pasta s medem a skořicí zvanáturrón.
Španělé jako jiné středomořské národy rádi pijí a pěstujívíno, například ve variantětinto de verano(koktejl vína s citronádou zvanouLa Casera) nebo v podobě šumivého katalánského vína Cava, připomínajícímšampaňské, či andaluského dezertního vína Sherry (jerez). Mají ale rádi ipunčsangríi.
Španělsko má významnou vědeckou tradici. Již oblastAl-Andalus, obývaná od8.do15. stoletímuslimskýmiMaury(současnáAndalusie), byla ve své době na mnohem vyšší vědecké úrovni než zbytek Evropy. NejdůležitějšímiastronomybyliAz-Zarkálí, rodák zToleda, aDžabir Ibn AflachzeSevilly. Tehdejší andaluské lékařství reprezentoval napříkladAbulcasis(Al-Zahráví) neboIbn al-Bajtár.Abbás ibn Firnásvyrobilzvětšovací sklo,metronomavodní hodiny, přinesl do Evropydesítkovou soustavua stal se průkopníkem bezmotorového létání. Andaluská tradice byla přetnuta, ale i křesťanská věda brzy dosáhla vysoké úrovně. Významným středověkým učencem byl rodák z ostrovaMallorcaRamon Llull, který ovlivnil zvláštělogikuakombinatoriku. Dospěl až k myšlence vytvoření strojů sumělou inteligencí.Arnald z Villanovybyl významným středověkýmalchymistou,Juan de Herreramatematikem (a také architektem). Základy moderní vědy položilMichael Servetus, první Evropan, který vědecky zkoumalplicní oběh, upálený protestanty jakokacíř.Juan de la Ciervaje vynálezcevírníku, tedy létajícího stroje podobného vrtulníku, s rotujícími nosnými plochami.Narcís Monturiolvynalezl prvníponorkubez průduchu na hladinu a sespalovacím motorem.Nobelovu cenu za fyziologiizískaliSantiago Ramón y Cajal(1906) aSevero Ochoa(1959).
Takéhumanitní vědymají ve Španělsku hluboké kořeny. VCórdoběse narodil jižstarořímskýfilozofSeneca. Klíčovými filozofickými osobnostmi Andalusie byli rodák zeZaragozyAvempace, který pozoruhodně pronikl na území politické filozofie, jeho žákIbn Tufajl,súfistaIbn al-Arabínarozený vMurciičiAverroesnarozený v Cordóbě, jež vnesl do islámuaristotelismus.Ibn Hazmje někdy označován za zakladatelekomparativní religionistiky. Španělsko bylo na počátku svých dějin kotlem kultur, takže v Cordóbě se narodil i židovský učenecMaimonidesa španělskými rodáky jsou i další významníjudaisté:Šlomo ibn Gabirol,Nachmanides,Chasdaj KreskasčiJehuda ha-Levi.Křesťanská filozofie nakonec ovšem převážila.Terezie od Ježíšeje představitelkou vrcholné středověké křesťanské mystiky,Isidor ze Sevillypatristiky,Juan Luis Viveshumanismu,Baltasar GraciánčiFrancisco Suárezjezuitskéetiky a filozofie. Pilíře španělskéjazykovědyve středověku stavělElio Antonio de Nebrija, otcem moderní španělskéfilologiebylRamón Menéndez Pidal. Ve 20. století celosvětový ohlas získal filozofJosé Ortega y Gasset, jeho žačkaMaría Zambranová, představitel filozofickéhopragmatismuGeorge SantayanačisociologManuel Castells.
V současnosti patří k významným myslitelům například ekonomJesús Huerta de Soto, jenž rozvíjí teoretické bohatstvírakouské ekonomické školy, nebo filozofFernando Savater, jehož časopisForeign Policyroku 2008 označil za 54. nejvlivnějšího intelektuála světa.
Španělským národním sportem jefotbal, především na klubové úrovni Španělé patřili vždy ke světové špičce.Real Madridvyhrál patnáctkrátLigu mistrůa je tak nejúspěšnějším týmem v této nejprestižnější evropské klubové soutěži.FC Barcelonasi v ní připsala pět vítězství, drží ovšem rekord v počtu triumfů ve dvou dalších evropských soutěžích -Poháru vítězů pohárůaEvropské lize. V evropských pohárech se ovšem dařilo i dalším španělským klubům: vítězství v Poháru vítězů nebo Evropské lize mají na svém kontěValencia CF,Atlético Madrid,FC SevillaaReal Zaragoza. Španělé se dočkali i velké éry reprezentační, když v letech 2008–2012 získala nesmírně silná generace hráčů dva titulymistra Evropya titulmistra světa.Klíčovými představiteli této generace byliIker Casillas,Xavi,Andrés Iniesta,Fernando Torres,Francesc Fàbregas,Xabi Alonso,Sergio Ramos,David Silva,Carles PuyolaDavid Villa. Ze starších dob patří k legendám brankářRicardo Zamora, držiteléZlatého míčeAlfredo Di StéfanoaLuis Suárez Miramontesa dáleEmilio ButragueñočiFernando Hierro. Také španělští fotbaloví trenéři mají vysoký kredit, zejménaVicente del Bosque,Josep GuardiolaaRafael Benítez.
Velmi populární je ve Španělsku ibasketbal. Také v basketbale španělské kluby kralují nejprestižnější klubové soutěžiEurolize-Real Madridji už desetkrát vyhrál a drží tak rekord. Věčný rivalBarcelonaovládla tuto soutěž dvakrát. Jednou se to povedlo i provinčnímu klubuJoventut Badalona.Španělská mužská basketbalová reprezentacedosáhla na titulmistrů světav letech 2006 a 2019.Třikrát se Španělé stališampiony evropskými(2009,2011,2015), stejně jakoženy(1993,2013,2017). Mnozí španělští basketbalisté se již prosadili v americkéNBA, jako například její dvojnásobný vítězPau Gasol, který byl již čtyřikrát vyhlášennejlepším basketbalistou Evropy, nebo jeho bratrMarc Gasol, který tuto anketu vyhrál v roce 2014.Fernando Martín,Emiliano RodríguezaJuan Antonio San Epifaniojsou členy síně slávyMezinárodní basketbalové federace. Ke známým hráčům patří iRicky Rubio,Jorge GarbajosaneboJuan Carlos Navarro. Z žen patřila k největším hvězdámAlba Torrensová, dvakrát vyhlášená nejlepší basketbalistkou Evropy.
Španělská házenkářská reprezentace mužůvyhrála dvasvětové šampionáty(2005,2013).Rafael Guijosabyl v roce 1999 vyhlášennejlepším házenkářem světa.
K nejlepšímtenistůmvšech dob patříRafael Nadal. Svým vítězstvím naAustralian Open v roce 2022získal 21.grandslamovýtitul, čímž vytvořil nový rekord.Ale v seznamu španělských tenisových úspěchů není zdaleka osamocen.Arantxa Sánchezová Vicariovávyhrála třikrátPaříža jednouUS Open,Garbiñe MuguruzaováPaříž aWimbledon,Conchita MartínezováWimbledon,Manuel OrantesUS Open,Sergi Bruguera,Andrés Gimeno,Albert Costa,Carlos MoyáaJuan Carlos Ferrerovyhráli na Roland Garros a dosvědčili tak, že španělská tenisová škola umí vychovávat vynikající antukové specialisty.Manuel Santanabyl tenisovou hvězdou před tzv. „open érou“.
Španělé se výrazně prosazují také vcyklistice(Miguel Indurain,Alberto Contador,Roberto Heras) a motorovém sportu (Fernando Alonso,Ángel Nieto,Marc Márquez,Jorge Lorenzo,Jorge Martínez,Dani Pedrosa,Carlos Sainz).Juan Antonio Samaranchstál dlouhou dobu v čeleMezinárodního olympijského výboru.Španělé jednou, v roce1992, olympijské hry pořádali, a to v Barceloně. Jejich nejúspěšnějším sportem na olympijských hrách jejachting. Úspěšní jsou i v kolektivních sportech - zlato získali ženy vpozemním hokeji(1992), muži ve fotbale (1992) avodním pólu(1996). Triumf si připsali i třiatleti: chodecDaniel Plaza, mílařFermín Cachoa výškařkaRuth Beitiaová.Zimní sporty nejsou ve Španělsku obvyklé, ale přesto jednu zlatou olympijskou medaili Španělé mají, v roce 1972 ji vybojoval ve slalomualpský lyžařFrancisco Fernández Ochoa.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSpainna anglické Wikipedii.