Španělské impérium

Španělské impériumneboliŠpanělská říše(španělskyImperio español,latinskyImperium Hispanicum) bylo jednou z nejstarších a nejrozsáhlejších koloniálních říší v historii.Španělskose v průběhu15.a16. stoletístalo průkopníkem v zámořských objevech, na nově objevených územích poté velice často zakládalo vlastní kolonie. Rozsáhlá území vJižní Americebyla však získána na úkor tamějších kultur: španělštíconquistadořizničili mimo jiné rozvinutouaztéckouainckoucivilizaci. Španělsko dále vybudovalo rozsáhlou obchodní síť, nejčilejší obchodní ruch probíhal mezi Evropou a americkými koloniemi, obchod s Asií zabezpečovaly španělské přístavy naFilipínách.
V průběhu 16. století se Španělsko stalo přední globální supervelmocí. Díky přílivuzlataastříbraze svých amerických kolonií si mohlo dovolit vydržovat silnou armádu a námořnictvo, díky nimž dominovalo světovým mořím i evropským a americkým bojištím. V této době zažívá nebývalý rozkvět i španělská kultura, 16. a 17. století se proto označuje zašpanělský zlatý věk(špan.Siglo de Oro, doslovný překladstoletí zlata).
Od poloviny 17. století však španělské impérium začalo ztrácet na síle. VeStředomoříbylo Španělsko konfrontováno sOsmanskou říší, na evropském kontinentě mu rostl významný soupeř –Francie, v zámoří muselo Španělsko čelit konkurenciPortugalcůa později iBritůaNizozemců. Taképirátstvísponzorované britskou, francouzskou a nizozemskou vládou, příliš velká rozloha španělských kolonií, zvyšující se mírakorupcea ekonomická stagnace měly za následek úpadek španělského impéria.
Španělsko definitivně ztratilo status supervelmoci poválkách o dědictví španělské, kdy přišlo oNizozemí,Sicíliia zbývající území naApeninském poloostrově. Dokázalo si však uchovat většinu ze svého obrovského koloniálního území, a to až do začátku 19. století, kdy jihoamerické státy využilynapoleonských válekv Evropě pro vyhlášení nezávislosti. Španělsku se podařilo uchovat si významná území vKaribiku(Kuba,Portoriko), v Asii (Filipíny) a vOceániiaž došpanělsko-americké válkyv roce 1898, po které bylo Španělsko nuceno postoupitSpojeným státůmvětšinu těchto území. Ze španělské koloniální říše zbývají v současnosti pod španělskou korunou jenKanárské ostrovy,Ceuta,Melillaa další malá území na marockém pobřeží.
Odkazem španělské koloniální říše je zejména rozšířeníšpanělštinyjako mateřského jazyka většiny obyvatel střední a jižní Ameriky a rozšířenířímskokatolické vírydo území pod španělskou nadvládou. Dlouhá historie španělské kolonizace jižní a střední Ameriky dále způsobila, že většina tamějších obyvatel má evropské předky; díky přílivu evropských imigrantů a otroků zAfrikyse vLatinské Americevýjimečným způsobem prolínají původní americké kultury s evropskými a africkými. Z Ameriky byly doEvropytaké přivezeny mnohé dnes obvyklé potraviny, mj.brambory,kukuřice,paprika,rajčata,arašídynebotabák.
Počátky španělské koloniální expanze sahají hluboko do15. století, v této doběKastiliekonkurovala v severníAfricePortugalsku,Jindřich III. Kastilskýv roce 1402 spustil kolonizaciKanárských ostrovů, po krvavých válkách s domorodýmiGuančijeŠpanělskoke konci 15. století plně ovládlo. SňatkemKatolických VeličenstevFerdinanda II. AragonskéhoaIsabely Kastilskébylo vytvořeno mocné soustátí, které dalo základ pozdější zámořské expanzi.
V roce1492byla dobytímGranadyzavršena několik staletí trvajícíreconquistaŠpanělska od muslimskýchMaurů, což umožnilo Španělům soustředit se po vzoru Portugalců na dobývání zámoří. V tomto roce španělští monarchové vyslalijanovskéhonámořníkaKryštofa Kolumba, aby se pokusil najít západní cestu dovýchodní Asie.Španělskénároky na nově objevená území vAmericebyly potvrzeny papežskou bulouInter caeteraz roku 1493 aSmlouvou z Tordesillasz roku 1494, ve které siŠpaněléaPortugalcirozdělili sféry vlivu ve světě:Španělskuměla připadnout většinaAmeriky, Portugalsku naopakAfrikaa většinaAsie.
První trvalé osady byly úspěšně zakládány okolo roku 1500 na ostrověHispaniola(nachází se na něm dnešníHaitiaDominikánská republika), který se stal základnou pro další expanzi: odtud dobylJuan Ponce de LeónPortorikoaDiego Velázquez de CuéllarKubu. První osadou na americkém kontinentu bylaSanta María la Antigua del Dariénv dnešníPanamě(založil ji v roce 1510Vasco Núñez de Balboa). Tři roky poté tento objevitel jako první Evropan překonal po soušiPanamskou šíjia spatřilTichý oceán.
Současně s expanzí v zámoří se Španělsko účastnilo válečných střetů na evropské půdě: vitalských válkáchpodporovaloneapolskýrod protiKarlu VIII. Francouzskémua angažovalo se v bojích Francouzů sBenátčany. Právě v této době se konstituovala dlouhou dobu prakticky neporazitelná španělská armáda, velkou zásluhu na tom měl generálGonzalo Fernández de Córdoba.
V 16. a 17. stoletíŠpanělskozažívalo nejen rychlý teritoriální rozmach, ale také nebývalý kulturní a politický rozkvět, toto období se označuje jakošpanělský zlatý věk(špan.Siglo de Oro).Karel V., císař vnukFerdinanda AragonskéhoaIzabely Kastilské, po otci zhabsburského rodu, byl zároveňkrálem španělským,císařem římským,vévodou burgundskýmaarcivévodou rakouským; panoval nad rozsáhlými územími vEvropěi v zámoří a jak se tehdy začalo říkat: nad„říší, nad kterou slunce nezapadá“.
Z počátku nebyly zámořské kolonie příliš profitabilní, přestože se podařilo vybudovat rozsáhlou obchodní síť s přístavy na evropském kontinentě. K růstu bohatství výrazně přispělo až otevřenístříbrnýchdolů: v první polovině 16. století v mexickémGuanajuatuaZacatecasa od roku 1546 vPotosív dnešníBolívii. Extrémní bohatství přineslo Španělsku dobytíIncké říše, doŠpanělskaz nově dobytých území začalo proudit ohromné množstvízlata. Příliv drahých kovů ale ve Španělsku způsobil útlum investic a přispěl k velkému zvýšeníinflace. Ekonomická situace byla již dříve ztížena vyhnánímŽidův roce 1492 a později vyhnáním maurskýchkonvertitů(morisků) v roce 1609, čímž bylo Španělsko ochuzeno o mnoho obchodníků a řemeslníků. Také kvůli těmto skutečnostem se Španělsko mimo jiné stalo závislé na dovozu zboží ze zahraničí.
Po Kolumbových dobách byla kolonizace Ameriky v rukou objevitelů-válečníků:conquistadorů. Jejich hlavní taktikou bylo využívání sporů mezi domorodými indiánskými státy k jejich úplnému ovládnutí.Španělskávítězství byla usnadněna také zavlečením evropskýchinfekčních nemocído těchto krajin (např.planých neštovic), proti nimž nebyli domorodí obyvatelé imunní a které jejich populace takřka zdecimovaly. Pro rozvoj kolonií však začaly chybět pracovní síly, začali se tedy dovážetotrocizafrických zemí.
Jedním z nejúspěšnějších conquistadorů bylHernán Cortés, kterému se podařilo mezi lety 1519–1521 s relativně malou vojenskou jednotkou podmanit si s pomocí domorodých kmenůAztéckou říšia založit na jejím územímístokrálovství Nové Španělsko. Stejné důležitosti pro pozdější vývoj bylo dobytíIncké říšeFranciscem Pizarremv polovině 16. století a následné založenímístokrálovství Peru.
První trvalou kolonií naseveroamerickém kontinentumimo územíMexikabyl dnešníSt. AugustinenaFloriděa záhy se stal důležitým opěrným bodem v oblasti. Od poloviny 16. století byly zakládány první španělské osady naFilipínách, což umožnilo vytvoření obchodních cest propojujícíchvýchodní Asiis latinskoamerickými koloniemi (nejvýznamnější byla tzv.Manilská galeona), původně muslimskáManilabyla dobyta roku 1570. Filipíny spolu s okolními ostrovy (Guam,MarianyaKarolíny) zůstaly pod španělskou nadvládou až do roku 1898 jakoŠpanělská Východní Indie.
Španělsko bylo po celou dobu prakticky v neustálém konfliktu s ostatními evropskými mocnostmi, zejména sFranciíaOsmanskou říšía také s protestantskými zeměmi, později sdruženými veŠmalkaldském spolku. Španělské a benátské lodě vybojovaly v roce 1571 historické vítězství nad Osmany vbitvě u Lepanta, kterou se zastavilo rozšiřování osmanské moci ve Středomoří.
Od roku 1568 probíhaly bojeNizozemcůza nezávislost naŠpanělsku(tzv.osmdesátiletá válka), v roce 1581 vznikla Republikaspojených nizozemských provincií, kterou si jižŠpanělénedokázali podmanit zpět.Španělskotaké začalo být konfrontováno s rodící se supervelmocí,Anglií, která se zpočátku spoléhala také na státem podporovanépirátstvízaměřené zejména na španělské lodě přivážející zlato z Nového světa.
Španělskoprodělalo v průběhu 16. století z mnoha příčin několikstátních bankrotů(příliš vysoké válečné výdaje Rakouska či pirátství znepřátelených mocností), což se odrazilo na jeho schopnosti udržovat silnou armádu.
Přestožetřicetiletá válkaskončila roku 1648 (jedním z jejích důsledků bylo, žeŠpanělskomuselo akceptovat nezávislostNizozemské republiky),španělsko-francouzská válkapokračovala až do roku 1659. Skončila vítězstvímFrancie(Španělskoutrpělo významnou porážku vbitvě u Rocroiv roce 1643) a mimo menších územních zisků na úkor Španělska znamenala definitivní ztrátu jeho velmocenského postavení vEvropě.
Když v roce 1700 zemřel jako bezdětný poslední zešpanělských Habsburků,Karel II. Španělský, rozhořela seválka o dědictví španělské, která nakonec skončila kompromisem: na trůn nastoupilFilip V. Španělskýz francouzského roduBourbonů, ale Španělsko postoupilo mnohá evropská území Rakousku (mj.Španělské Nizozemí,NeapolaMilán), Anglii (GibraltaraMenorcu) aSavojsku(část Milánska).
Bourbonipo svém příchodu začali prosazovat svou ideu centralizovaného státu, snažili se tedy omezit vliv místníaristokracieve španělských koloniích, kterou tvořili tamější potomci evropských kolonistů. Zaměřili se také protijezuitskému řádu, který měl vešpanělské Americevelice velký vliv, zAmerikybyl tento řád vyhnán v roce 1767. Byly také zakládány nové obchodní společnosti, nejúspěšnější z nichHavana Company.
Díky reformám se podařilo španělské impérium v průběhu 18. století stabilizovat; ve druhé polovině století navíc k růstu obchodu výraznou měrou přispělo uvolnění obchodních kontrol. Přes jisté hospodářské úspěchy však efektivita zemědělství v celém impériu zaostávala za ostatními zeměmi a také průmyslová revoluce se prosazovala jen velice pomalu. Za vlády Bourbonů se Španělsko sice opět stalo relativně silným státem, pozici světové supervelmoci však již definitivně ztratilo.
Většina území Amazonie měla na základěSmlouvy z Tordesillasz roku 1494 připadnout Španělsku, tuto oblast navíc jako jeden z prvníchEvropanůprozkoumal španělský conquistadorFrancisco de Orellana. Oblast byla však okupovaná portugalskými kolonisty (bandeirantes), kteří ji v průběhu 17. a 18. století začali hospodářsky využívat, zejména k získávání domorodých otroků. Pro Portugalce byla oblast daleko přístupnější než pro Španěly: mohli postupovat od ústí Amazonky proti jejímu proudu. Stav faktické portugalské kolonizace byl legalizován v roce 1750Madridskou smlouvou.
Pro Španělsko bylo první ztrátou velkého území postoupeníLouisianyzpětFranciipod vládouNapoleona Bonapartev roce 1800 (Španělsko ji od Francie obdrželo roku 1763,Napoleonji posléze v roce 1803 prodalSpojeným státům americkým).
Zničení španělské flotily Brity vbitvě u Trafalgaru(v rámciNapoleonských válek) znamenalo výrazné oslabení možnosti kontrolovat rozsáhlá koloniální území. Vpád napoleonských vojsk do Španělska roku 1808 a následnášpanělská válka za nezávislostznamenala zánik španělského impéria vAmerice: rozpoutaly seválky za nezávislost španělských koloniívAmerice, jako první získala nezávislostParaguay(1811) aUruguay(de facto 1811, definitivní nezávislost získala roku 1825).José de San Martínbyl hlavním strůjcem nezávislostiArgentiny(1816),Chile(1818) aPeru(1821),Simón Bolívardo roku 1825 osvobodil území zahrnující dnešníVenezuelu,Kolumbii,Panamu,EkvádoraBolívii.
Katolický knězMiguel Hidalgo y Costillavyhlásil roku 1810 nezávislostMexika, která byla uznána v roce 1821. Roku 1819 Španělsko odprodaloFloriduSpojeným státům americkým. V tomto období se osamostatnily i další středoamerické státy, Španělsku z amerických kolonií zbyly pouzeKubaaPortoriko; dále pakFilipíny,Guams přilehlými ostrovy,Španělská Sahara, částiMarokaaŠpanělská Guinea.
Španělsko zdevastované napoleonskými válkami se jen velice těžko vzpamatovávalo a bylo politicky i regionálně fragmentováno. Tato nestabilita zbrzdila slibně nastartovaný rozvoj Španělska v 18. století. Jisté krátkodobé zlepšení celkové situace přinesla jen vláda schopného králeAlfonse XII.v 70. letech 19. století.
O zbytky kolonií přišlo Španělsko po prohranéšpanělsko-americké válce, ve které se sice obě země střetly zejména o kontrolu nad Kubou, v roce 1898 však Španělsko muselo Spojeným státům postoupit nejen Kubu, ale i Portoriko a částŠpanělské Východní Indie(FilipínyaGuam, zbytek španělské pacifické kolonie byl prodánNěmecku, které nově koupené území začlenilo dosvé kolonieNěmecká Nová Guinea).
Španělsko vlastnilo drobná území na africkém kontinentě již od 16. století, mj.Oran(1509–1708),Tripolis(1510–1551) aCeutu(1668 – současnost). V roce 1778 získalo odPortugalskaostrovBiokovGuinejském zálivu,Río Muni(kontinentální část dnešníRovníkové Guineje) a práva na komerční využívání země mezi řekamiNigeraOgooué, výměnou za některá území vjižní Americe. Pošpanělsko-marocké válcev roce 1860 uznaloMarokoexistenci španělských enkláv na marockém území na pobřežíStředozemního mořea dále mu postoupilo menší oblastSidi Ifnina pobřežíAtlantiku(přibližně na stejné rovnoběžce jakoKanárské ostrovy).
PoBerlínské konferenciroku 1884Španělskodále získaloZápadní Saharu. V roce 1912 vzniklo v severní části Maroka tzv.Španělské Maroko,Španělskoale tlaku místních obyvatel čelilo jen s velkými obtížemi, úspěchy Maročanů v bojích proti nadvládě naplno odhalily špatný stav španělské armády i celé státní správy. V roce 1926 seBiokoaRío Munispojily do jedné kolonieŠpanělská Guinea(od roku 1963 s názvemRovníková Guinea).
Poté, coFrancouzské Marokozískalo v roce 1956 nezávislost, svoliloŠpanělskok postoupení své části k nově vytvořenému státu, oblastSidi IfniaZápadní Saharusi však ponechalo (Maroko na ně v roce 1957 oficiálně vzneslo nárok). Po nátlakuOSNa místních obyvatel získala Rovníková Guinea v roce 1968 nezávislost. Roku 1969 vrátilo Španělsko Maroku zpět Sidi Ifni, Západní Saharu kontrolovalo do roku 1975, kdy marocká vláda zorganizovala masový protest, tzv.Zelený pochod. Právní status této oblasti zůstává do dnešní doby nevyřešen.
Dnes spadají podŠpanělskopouze malá území mimo evropský kontinent:Kanárské ostrovy, autonomní městaCeutaaMelillaašpanělské severoafrické državy, na něž si činí nárokMaroko.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůSpanish empirena anglické Wikipedii aSpanische Kolonienna německé Wikipedii.