Sandinistická revoluce

JakoSandinistická revolucenebo téžNikaragujská revoluceje označován sled historických událostí vNikaraguiv druhé polovině20. století. V 60. a 70. letech se jednalo o vzrůstající odpor k pravicovédiktatuřerodinySomozů, který vedla organizaceSandinovská fronta národního osvobození(Frente Sandinista de Liberación Nacional, zkratka FSLN). Diktatura Somozů byla svržena díky podpořeSSSRaKubyv roce1979diktaturou marxistickou v čele s klanemOrtegů. Ve spolupráci s Kubou zahájila vláda program socialistických experimentů, občanská válka však trvala nadále. Během své vládySandinistézdokonalili infrastrukturu, vybudovaliprůmysla zvýšiligramotnostobyvatelstva. Diktatura sandinistů skončila po demokratických volbách v roce 1990. Od roku1979do1990byla jedinou vládní stranou.
Proti FSLN ovšem povstaly ozbrojené jednotkyContras, které nesouhlasily s politikou FSLN. Během 80. let prováděla vládnoucí FSLN sociální a ekonomické reformy v duchusocialismu,marxismu-leninismuateologie osvobození. V roce 1990 FSLN prohrála ve volbách, ale od roku 2006 je marxistická FSLN opět u moci.
Nikaragujský ozbrojený konflikt mezi FSLN (podporována východním blokem) a Contras (podpora z USA) bývá řazen mezizástupné válkyStudené války.
Sandinistická revoluce byla (mimo jiné) ovlivněna 3 historickými událostmi:
Časové vymezení Sandinistické revoluce je těžké. Nikdy se oficiálně nejednalo o válku, přestože celý konflikt měl charakterobčanské války. Jedna z definic pokládá za začátek revoluce rok1961, kdy vznikla FSLN. Podle jiné definice Sandinistická revoluce začala v 70. letech, kdy započal výraznější ozbrojený odboj proti Somozovské diktatuře. Ten vyvrcholil 19. června 1979, kdysandinistévkročili do hlavního městaManaguaa převzali moc po uprchlém diktátoroviAnastasiovi Somozovi Debayle. Sandinistická revoluce vNikaraguyprobíhala v kontextu dalších revolucí v celé Latinské Americe. Za konec revoluce je považován rok 1990, ve kterém se prezidentkou státu stalaVioleta Chamorroze strany Unie národní opozice -opozicek FSLN.
RodinaSomozůvládla v Nikaraguy od roku1934. Její politika byla ve stínu zahraniční politiky USA, které tentodiktátorskýrežim podporovaly. Během 50. let vzniklo více různých hnutí a uskupení, která nesouhlasila s politikou Somozů. V roce 1961 vzniklaSandinovská fronta národního osvobození. Od svého vzniku hrála FSLN vedoucí roli opozice proti režimu Somozů.
Do začátku 70. let bylyozbrojenéaktivity sandinistů minimální a jejich všeobecná podpora veřejnosti nevelká. Výrazněji začala stoupat až po r.1972, když po ničivémzemětřesení, které postihlo Managuu, diktátorAnastasio Somoza Debaylezneužil většinu mezinárodní pomoci určené na obnovu města k vlastnímu obohacení. Tato otevřenákorupcezpůsobila, že k podpoře sandinistů se začalo přidávat mnoho lidí, kteří do té doby Somozům režim tolerovali, či dokonce podporovali.
Od poloviny 70. let se část ekonomických lídrů, ale i katolická církev začala stavět proti Somozově vládě. Vzniklo opoziční hnutí, které vedlPedro Joaquín Chamorro, majitel a vydavatel největšího deníku v zemi. Toto hnutí donutilo vládu provést několik menších změn. V roce 1977 došlo k rozdělení FSLN na několik frakcí, které měly různé názory na pokračování revolučního boje. Nejdůležitější z nich se stali tzv. terceristi (španělskyterceristas; třetí cesta) vedeníDanielem Ortegou, který zastával pragmatický názor, že v boji proti Somozovu režimu se musí spojit jak s nekomunisty, tak i pravicovou opozicí.
10. ledna1978byl Pedro Joaquín Chamorro zavražděn. Jeho vražda byla připisována režimu a rozpoutala mohutné protesty střední třídy. Povstání rychle získala celonárodní charakter, Somozův režim na ně odpověděl zvýšenourepresí, která přecházela až k útokům na civilní obyvatelstvo.
V březnu1979se jednotlivé frakce FLSN opět sjednotily a naplno rozvinuly proti Somozovi otevřenou povstaleckou ofenzivu na několika frontách známou jako „Ofensiva Final“ (závěrečný útok). Sandinisté rychle získávali kontrolu na novými územími. 17. června 1979 Anastasio Somoza Debayle oficiálně rezignoval na prezidentský post a emigroval do zahraničí. Moc předal svému spolupracovníkovi Fraciscu Urcuyovi, který však zanedlouho zemi také opustil. Sandinisté o 2 dny později vstoupili do hlavního města Managua. Moci se ujalavládní junta národní rekonstrukce(šp. Junta de Gobierno de Reconstrucción Nacional), která měla 5 členů - sandinisté Daniel Ortega, Moises Hassan, Sergio Ramirez a nezávislí, pravicově orientovaní Alfonso Robelo a Violeta Chamorro (vdova po zavražděném Pedrovi Chamorro).
Spojené státy americké, které dříve podporovaly diktaturu rodu Somozů a snažily se zabránit revoluci marxistické, se ocitly v opozici k nové revoluční nikaragujské vlády. Vláda Spojených států viděla, že Nikaragua má blízké vazby na Kubu a SSSR, a obávala se, že by v regionuStřední Amerikyvzniklkomunistický stát. V roce 1981 se prezidentem USA stalRonald Reagan. V roce 1985 uvalil na Nikaraguu ekonomickou blokádu. Navíc USA organizovaly, podporovaly a financovaly opoziční protisandinistickou armádu zvanouContras. Téhož roku Nikaragua podepsala se Sovětským svazem dohodu o ekonomické spolupráci.Kubase aktivně podílela na zahraniční pomoci sandinistické vládě, vysílalaučitele,doktorya zdravotnický personál, ale i vojenské poradce a zbraně.
Během své vlády se sandinisté zaměřovali hlavně na poválečnourekonstrukcistátu a různé sociální programy. Zavedli bezplatnézdravotnictví, podporovali stavbuškolanemocnicv odlehlých oblastech, snažili se zvyšovat zaměstnanost. Významná byla jejich rozsáhlá vzdělávací kampaň, když se jim podařilo snížitnegramotnostobyvatelstva z 50% na 13%. Za jejich vlády se též podařilo snížit o třetinu dětskou úmrtnost.
Sandinisté zestátnili většinu půdy, která patřila Somozům a přerozdělili ji chudším rolnickým rodinám. Zastávali model smíšené ekonomiky, na majetek soukromých společností nesahali,zestátňováníběhem jejich vlády téměř neprobíhalo (s výjimkou Somozových bank a podniků). Ekonomická situace válkou proti Somozům zničené Nikaraguy se během jejich vlády zpočátku zlepšovala, ale později především kvůli americkému obchodnímiembargu, sabotážním akcím proamerických contras apřírodním katastrofám(např. zničujícíhurikánJoan v roce 1988), ale i nedostatečné efektivnosti sandinistického řízení státu, prudce upadla a ke konci jejich vlády byla horší než po skončení války proti Somozům.
V provizorní vládníjuntěměli sandinisté většinu, poměrně snadno prosazovali své návrhy. Narůstající neshody mezi sandinisty a 2 nezávislými členy způsobily, že v roce 1981 Alfonso Robelo a Violeta Chamorro juntu opustili. Sandinisté následně do uvolněných pozic dosadili své lidi a prakticky tím převzali nad zemí úplnou kontrolu. Junta spravovala zemi až do roku 1985.
2. listopadu 1984 se konalyprezidentskéiparlamentnívolby. Vítězem a novým prezidentem se stal Daniel Ortega, FSLN získala 61 z 96 křesel v parlamentu. Přestože část pravicové opozice volby bojkotovala a USA je označily za zfalšované, nezávislí pozorovatelé ze západní Evropy aOSNpotvrdili, že se jednalo o volby svobodné a spravedlivé.
V tomto období vládnoucí FSLN pokračovala v započatých reformách (zdravotnictví, školství). Kvůli stále se zhoršující ekonomické situaci, neúspěšném boji s Contras a rozsáhlé kampani opoziční Violety Chamorro začala veřejná podpora sandinistů ovšem pomalu klesat.
25. února1990se konalyprezidentskéiparlamentnívolby, ve kterých sandinisté prohráli. Jako protiváha k FSLN se zformovala stranaUnie národní opozice(španělsky Unión Nacional Opositora; UNO), která byla koalicí 14 politických stran nesouhlasících s politikou Daniela Ortegy. Volebním lídrem této strany bylaVioleta Chamorro. Ta také volby vyhrála. Získala 54,74% hlasů, zatímco Ortega z FSLN 40,82%. Její nastoupení do prezidentské funkce 25. dubna 1990 bývá považováno za konec Sandinistické revoluce.
Proti Sandinistické revoluci se hned po roce 1979 začaly formovat ozbrojené jednotky, které nesouhlasily s idejemi FSLN. Z většiny byly tvořeny bývalými členy Národní gardy - Somozovské armády. Tito kontrarevolucionáři nesli pojmenováníContras(španělsky Proti). Z počátku působily jednotlivé frakce samostatně, postupem času začaly koordinovaně spolupracovat. Ozbrojený konflikt mezi Contras a vládní armádou měl charakter guerillové občanské války. Contas byly významně podporovány z USA. Roku 1987 propukl v USA skandálÍrán-Contras, když se ukázalo, že finance proudící do Nikaraguy na podporu Contras pocházely z prodeje zbraní doÍránu.
Výraznou úlohu při usmiřování mezi FSLN a Contras sehrál tehdejšíkostarickýprezidentÓscar Arias. Ten se snažil napomoci konci občanských válek ve Střední Americe (kromě Nikaraguy probíhaly též vSalvadoruaGuatemale). V lednu 1988 proběhl mezinárodní summit, během kterého se znepřátelené strany dohodly na tom, že USA jednoznačně ukončí podporu Contras a FSLN provede demokratické reformy. O 2 měsíce později byla podepsána oficiální mírová dohoda.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůRevolución Sandinistana španělské Wikipedii,Sandinovský front národného oslobodeniana slovenské Wikipedii aNicaraguan Revolutionna anglické Wikipedii.