Bělokur horský

Bělokur horský(Lagopus muta, též uváděný pod názvemLagopus mutus), jinak takékur alpský, jeptákz řáduhrabavých. Velmi se podobá svému blízkému příbuznémubělokuru rousnému. Svého souputníka doprovází i v areálu rozšíření, nalezneme ho však i v ještě severnějších oblastech než bělokura rousného, totiž vGrónsku. Zároveň obývá nadmořské výšky kolem 3000 metrů nad mořem, takže ho lze spatřit i v horáchMongolska, severníČínya jihovýchodníhoRuskaa také vevropskýchvelehorách –AlpáchaKarpatech. Celosvětová populace je velká (odhadem až 25 milionu jedinců) a druh nečelí prakticky žádné hrozbě.
Sameček je na hřbetě a hlavě zbarven hnědě, nad každým okem má červený hřebínek, křídla a břišní část je opeřena bíle a ocas černě. Na zimu ovšem své opeření vymění a je téměř zcela bílý.Dospělý jedinec váží od 425 do 750 gramů a dosahuje délky 33–38cm. Ptáčata se líhnou vyvinutá a nekrmivá. Pohlavně dospělý jsou v jednom roce života.
Bělokur horský žije s oblibou vhorácha ve vyšších nadmořských výškách od 2000 do 5000metrů. Jindy však preferujenížiny. Obecně je rozšířen varktickéasubarktickéEurasii,Severní Americe(přesněji vKanaděaAljašce), vGrónskua naEllesmerověaBaffinově ostrově. Obývá známé hornaté oblasti, jako evropské velehoryAlpyaKarpaty,Pyreneje,Ural,Pamír, pohoříAltaj, nebo vJaponskuostrovHonšúa okolí horyTatejama, kde se nachází i stejně zvanásopka. Početné populace se vyskytují také v jižních zeměpisných šířkách; vSkotsku,Bulharsku,Mongolsku,ŠpanělskučiŠvýcarsku. Ptáci, především ti vyskytující se v arktickém regionu, mohoumigracízatoulat až naIsland. Dříve, běhemposlední doby ledové(období před 2,5 miliony až 10 000 let), se druh znamenitěji vyskytoval po celéEvropě.
Patrně během roku1781(někdy uváděno1776) se o něm poprvé zmínil učenec známéhošvédského přírodovědceLars Montin, zprvu jakoTetrao mutus(dnesLagopus muta). Obvykle nese také druhové jménomutus, které údajně z gramatického hlediska není správné, a je tak voleno vhodnějšímuta.
Bělokur horský se dělí asi na 20 až 32poddruhů.V aktualizované taxonomii (2021)The eBirdod Clements a kol., je dělen na rovných 30 subspecií.Jednotlivé poddruhy se mohou lišit opeřením i velikostí.
Tento druh se velmi podobá svému blízkému příbuznémubělokuru rousnému, avšak bývá o něco menší (33–38cm), nicméně samičky obou druhů jsou od sebe těžko rozeznatelné. Rozpětí křídel dosahuje délky 54–60 cm. Severněji se vyskytující ptáci dosahují zpravidla větších rozměrů. Dospělý jedinec váží od 0,4 do 0,7kg. Maximální hmotnosti dosahuje na podzim a nejnižší s příchodem léta.Bělokur horský má kulaté tělo a ve srovnání s ním poměrně malou hlavu. Sameček je na hřbetě a hlavě zbarven šedě až hnědě, a nad každým okem má červený hřebínek, který se v obdobínámluvzvýrazní. Křídla a břišní část je opeřena bíle a ocas černě. Na zimu ovšem své opeření vymění a je téměř zcela bílý, jen ocasní část zůstává černá. Takto měněné peří zajišťuje kamufláž po celýrok(celkem 3krát).
Bělokur horský jistě zaujme svými velkými opeřenýmichodidly. Jejich neobvykle velká plocha poslouží především v zimních měsících, kdy se při chůzi nezaboří do sněhu. Aby si při nízkých teplotách (až −20°C) udržel teplo, zobákem si načechrává peří, čímž v něm zadržuje vzduch. Dostatečnou izolaci zajišťují také jednotlivá pírka, která jsou na spodní straně (u kořínků) obalena hustým chmýřím. Zimnímu období přizpůsobuje i chování, prakticky nelétá a zdržuje se jen na zemi, čímž šetří energií. Mrazivé noci přečkává v chodbičce ve sněhu, kterou si umí sám poměrně rychle vyhrabat (postačí mu obvykle i 15sekund). Spodní část takové chodbičky se nachází asi 25 až 28 cm pod povrchem sněhu.
Kvůli neúrodnétundřea těžko přístupnému hornatému terénu, je bělokur horský jen zřídka ohroženpredátory, především pak pouze několika dravými ptáky (např.poštolkamineboorlem skalním). Cítí se natolik bezpečně, že ani přítomnost člověka jej zpravidla nikterak neznervózní.
Jeho strava se skládá z široké škályvýhonků,pupenů,bobulí(např.brusnice brusinky,černého rybízu),květůalistů(např.šichy,skalenky poléhavé), které jsou odolné vůči větru a mrazu. Potravu tak získává především zvřesovišťa soustředí se také narostlinyz rodubřízaavrba. Kuřata pojídají rovněžhmyz,pavoukyaslimáky.
Bělokur horský je zpravidlamonogamní(neplatí především pro ptáky vyskytující se na dalekém severu). O stavbu hnízda i potomky se stará pouze samička, zatímco sameček hájí území o rozloze až 30km².Jedinci, kteří se nepodílejí na chovu, zůstávají v malých skupinkách nebo individuálně poblíž hnízdišť, přičemž se neúčastníteritoriálníhochování.
Období námluv nastává zhruba v poloviněkvětna. Toto období uvítá bělokur horský například tak, že vzlétá s hlasitými skřípavými zvuky šikmo vzhůru a pak se v elegantním oblouku snáší zpět na zem. Samečci mezi sebou často svádí boj o území. V potyčce se snaží jeden druhého klovat do zátylku nebo si vyškubávají pera. Jeden takový souboj může trvat i několik hodin. Po těchto kláních se zdatnější sameček zdržuje u své družky a zanedlouho se jí bude dvořit. Ohromit samičku se pokouší jakýmsi svatebním tancem, tedy tak, že ji kolem dokola obchází, přičemž má vztyčená zadní (ocasní) pera, protáhlý krk a roztažené jedno z křídel, kterým se dotýká země.
Běhemčervnapoloží samička obvykle 5–8 nažloutlých kropenatýchvajec(ojediněle 3–12) do vyhrabané jamky, zpravidla ukryté v křoví. Matka se nezdráhá je ponechat opuštěná, zatímco se sama krmí. Nezdržuje se však dlouho.Inkubujeje asi tři týdny.
Mláďata se začínají líhnout včervenci. Prakticky hned po vylíhnutí (asi po hodině a půl) se staví na nohy a sama se krmí.Matka je však svým tělem každou chvíli zahřívá, neboť jsou opeřena méně odolným prachovým peřím. Velcí jsou asi 6 cm a jejich chodidla dosahují už nyní viditelně větších rozměrů. Jsou poměrně zranitelná, často je pro ně nebezpečné samotnéklima.Draví ptáci(předevšímpoštolkyčiorel skalní) nebo třebališkypředstavují další riziko. Zvětří-li matka takového predátora, podá mláďatům specifickým, poměrně tichým tónem zprávu o možném nebezpečí, a ta automaticky porozumí a znehybní.
Vsrpnu, asi 14–30 dní stará ptáčata pojídají především hmyz vyskytující se na květech. Takový přísunbílkovinurychlí jejich růst. Na krátkou vzdálenost již dokážou vzlétnout. Ve stáří asi 10 až 12 týdnůjsou plně samostatná a na konciříjnaje matka opouští. Pohlavně vyzrálý jsou obvykle ke konci jednoho roku.
Celosvětová populace je extrémně velká(hrubým odhadem 5 až 25 milionu jedinců)a rozlehlá, a protoMezinárodním svazem ochrany přírody(IUCN) posouzena jakomálo dotčená.Přesto je v některých oblastech bělokur horský považován za ohrožený; je například oblíbenou součástí slavnostních jídel islandské kuchyně. Dříve zde byl v letech2003a2004lov bělokurů zakázán, avšak se zpřísněnými normami znovu obnoven v roce2005. Obchodování s nimi je nezákonné.