Operace Ten-gó

Operace Ten-gó(japonsky天號作戰(kjúdžitai) nebo天号作戦(šindžitai),Ten-gó sakusen~ Operace Nebesa), nebo téžoperace Ten-iči-gó(天一號作戰Ten-iči-gó sakusen~ Operace Nebesa 1), byla poslední velká námořní operacejaponského císařského námořnictvaběhemdruhé světové válkyv Pacifiku. Jejím cílem bylo odrazitspojeneckouinvazi na Okinawuvysláním největšíbitevní loděna světě dosebevražedné mise. Následující střetnutí je též někdy uváděno jakobitva ve Východočínském moři.
Odpoledne 6. dubna 1945 vyplula zJaponskabitevní loďJamatoa spolu s devíti dalšími doprovodnými plavidly se vydala prakticky bez leteckého krytí proti spojeneckým silám uOkinawy. Spojenci byli o vyplutí informováni z odposlechů, leteckého průzkumu a během noci s japonským svazem navázaly kontakt americké ponorky, které se ale k útoku nedostaly. Dopoledne následujícího dne po vyplutí byl japonský svaz zpozorován americkými průzkumnými letouny a následně v půlce cesty napaden třemi útočnými vlnami palubních letounů z amerického svazuletadlových lodíTF 58 operujícího u Okinawy. Během následující přibližně dvouhodinové bitvy byl japonský svaz téměř celý zničen. Bitevní loďJamato,lehký křižníkJahagiatorpédoborceAsašimo,Hamakaze,IsokazeaKasumibyly potopeny a císařské námořnictvo přestalo prakticky existovat jako bojeschopná síla.
Střetnutí ukázalo zranitelnost hladinových lodí bez leteckého krytí před leteckým útokem.Bitva také předvedla japonské odhodlání obětovat mnoho lidských životů v zoufalém pokusu o zpomalení spojeneckého postupu na japonské ostrovy.
Poprvní světové válcese japonské císařské námořnictvo začalo připravovat na nové střetnutí, ve kterém měly být hlavními protivníkynámořní síly Spojených státůaVelké Británie. PodledoktrínyKantai kessen(艦隊決戦~ loďstvo rozhodující bitvy) mělo Japonsko vyhrát válku svedením rozhodující velké bitvy s loďstvem protivníka – obdobně, jakobitva u Cušimyzakončilarusko-japonskou válku. Za tím účelem plánovalo císařské námořnictvo vybudování silného hladinového loďstva, založeného primárně na velkých lodích s těžkými děly: bitevních lodích abitevních křižnících.Washingtonskáalondýnská námořní odzbrojovací konferencesice na nějaký čas zbrzdily výstavbu nových jednotek, ale po vypršení platnosti smluv omezujících zbrojení se císařské námořnictvo vrhlo do projektování největších bitevních lodí, jaké kdy spatřily světlo světa. Jelikož ve střetnutí s americkým námořnictvem muselo císařské námořnictvo počítat s tím, že bude přečísleno počtem bitevních lodí, rozhodli se Japonci kompenzovat kvantitu kvalitou a postavit bitevní lodě, které by v rozhodující bitvě překonaly své protějšky ráží a dostřelem svých děl. To by umožnilo Japoncům svést rozhodující bitvu na vzdálenost mimo dostřel děl protivníka.
V březnu 1937 byly dokončeny plány na stavbu bitevních lodítřídyJamato.Tyto lodě bylyvětšía silnějipancéřovanénež jejich americké protějšky a jejich devětděl ráže 460 milimetrůdokázalo poslat 1460 kilogramů vážícíprotipancéřový granátza hranici 42 kilometrů.Paradoxem je, že to bylo právěcísařské námořní letectvo, kterépotopením „bitevní řady“ v Pearl Harboruapotopením HMSPrince of Walesa HMSRepulsena širém moři, kde mohly oba bitevníky manévrovat a bránit se, demonstrovalo, že nadvláda těžkých bitevních lodí a křižníků s velkými děly skončila – to vše pár dní před zařazením první z těchto superbitevních lodí do služby. Zastánci „dělostřeleckého klubu“ císařského námořnictva ale odmítali uznat nadvládu letadel a prakticky po celou válku v Pacifiku čekali na vysněnou rozhodující bitvu bitevních lodí. Japonské letadlové lodě sice hrály významnou úlohu v bojích v Pacifiku, ale jenom coby předvoj, který měl oslabit protivníka před nasazením bitevníků.Císařské námořnictvo si své jediné dvě dokončené bitevní lodě třídyJamato–JamatoaMusaši– šetřilo pro rozhodující bitvu a až do října 1944 je v žádné bitvě nenasadilo – částečně i kvůli jejich spotřebě paliva.
Počátkem roku 1945, dvacátého rokuéryŠówa– „zářícího míru“, byla japonská města vypalována do základů náletyamerických armádníchbombardérůB-29 Superfortress.Pobitvách v Šalomounových ostrovech,ve Filipínském mořiau Leyte, byla kdysi impozantníRengó kantaicísařského námořnictvaredukována na hrstku bojeschopných válečných lodí, letadel a pilotů. BěhemoperaceŠó-iči-góv říjnu 1944 byla letadly potopena i bitevní loďMusaši, aniž by kdy její děla vystřelila po nepřátelské eskadře.Většina zbývajících válečných lodíRengó kantai, včetněJamato, kotvila v přístavech v Japonsku – zejména vHaširadžimě,KureaKóbe.
Sinvazí na Saipana další ostrovy, včetněIwodžimy, zahájili Spojenci svůj postup na japonské domácí ostrovy. Dne 19. března 1945 se kotviště císařského námořnictva v Kure a jeho okolí stalopoprvé cílem útokupalubních letounů z letadlových lodíTask Force 58(~ operační svaz, zkracováno jako TF)VADM(viceadmirál)Marc A. Mitschera. Američané zasáhli a poškodili bitevní loděJamato,Haruna, hybridní bitevní loděIseaHjúga, čtyři letadlové lodě (pro které ale již Japonci tou dobou neměli letadla) a další plavidla.Jamatobyla lehce poškozena na můstku.
Jako další krok předplánovaným vyloděním na japonských ostrovechse americké jednotky vylodily nejprve 26. března naKerama rettóa poté se 1. dubnavylodily na Okinawě. Během prvních pár dní nenarazili postupující Američané na významnější odpor, neboťrikugun čúdžó(陸軍中将~ generálporučík)Micuru Ušidžimase rozhodl vybudovat silnou obranu ve vnitrozemí ostrova.Mezitím se v Japonskucísařská armádaa císařské námořnictvo navzájem obviňovali z neschopnosti.
Na císařské poradě, konané 29. března v protileteckém krytucísařského paláce, císařHirohitopoložil náčelníkoviGunreibu(軍令部~ námořní generální štáb)taišó(大将~admirál)Koširó Oikawovipár otázek ohledně plánovaných protiakcí. Když se dozvěděl o plánovaných počtech letadel kamikaze, zeptal se „…kde je námořnictvo?“ Na tuto otázku Oikawa neměl odpověď.
Poté, co Američané zahájili útoky na cíle v souostrovíRjúkjú, nařídilo 26. března veleníRengó kantaizahájit operaciTen-gó, která měla spočívat v přesunu bitevní loděJamatos doprovodem do Saseba. To mělo vylákat americké letadlové lodě na dosah letadel startujících z pozemních základen naKjúšú. Navečer 28. března ale americké palubní letouny napadly cíle na jihu Kjúšú a naAmami Óšima– americké letadlové lodě připluly na sever i bez návnady a velitelstvíRengó kantaioperaciTen-góodložilo.
Podle Spurra byl autorem sebevražedného výpadu v rámci přepracované operaceTen-gópětačtyřicetiletýdaisa(大佐~ námořní kapitán)Šigenori Kamize štábuRengó kantai, kterého Spurr popisuje jako obdivovatelenacismua horlivého zastáncesamurajskýchtradic.
Plán operace počítal s vysláním 2.kantai(艦隊~ loďstvo) seskupené kolem bitevní loděJamatok Okinawě na „speciální útočnou operaci“. Lodě měly být vybaveny pouze palivem pro cestu tam – s návratem se nepočítalo a paliva byl nedostatek. Ke kotvišti americkýchvýsadkových lodíuKadenyaJomitanuna západním pobřeží ostrova měl japonský svaz dorazit za úsvitu 8. dubna.Jamatospolu s doprovodem měla najet na břeh, zničit americké výsadkové síly a působit jako dělostřelecká baterie až do vyčerpání munice nebo svého zničení. Poté se měli přeživší členové posádek plavidel přidat k pozemním obráncům ostrova a bojovat jakopěchota.Svaz měl vyplout 6. dubna pod velenímčúdžó(中将~ viceadmirál)Seiiči Itóa, čtyřiapadesátiletého velitele 2.kantai, který až do listopadu 1944 zastávalštábní funkcea z druhé světové války neměl žádné bojové zkušenosti.
OperaceTen-góbyla součástí současně probíhající prvníoperaceKikusui– série společných sebevražedných útoků letadelcísařské armádya námořnictva na lodě u Okinawy.Jako takovou ji zástupciRengó kantaipřednesli na poradě operaceKikusui č. 1ráno 5. dubna.ČlenovéGunreibuměli proti operaciTen-gónámitky, neboť bylo nepředstavitelné, že by svaz bez leteckého krytí dokázal doplout až k Okinawě a celá operace tak byla jimi vnímána jako pouhé plýtvání lidmi i materiálem.Vrchní velitelRengó kantaitaišóSoemu Tojodaale dokázal prosadit plán operaceTen-gó.
Svoji roli při schválení operace zřejmě sehrála i řevnivost mezi armádou a námořnictvem (armáda posměšně nazývalaJamato„plovoucím hotelem pro líné a nekompetentní admirály“)a snaha o „zachování tváře“ císařského námořnictva: bylo by neobhajitelné, kdybyJamatopřečkala prohranou válku netknutá.
Koncept operaceTen-góale nebyl v císařském námořnictvu ničím novým. V červnu 1944, po americké invazi naSaipan, se měla bitevní loďJamaširovydat na sebevražednou misi jako obří transportér s posilami pro Saipan. Na konci své cesty (pokud by ho vůbec dosáhla) mělaJamašironajet na mělčinu u Saipanu a podpořit obránce jako dělostřelecká baterie. Po bitvě ve Filipínském moři ale Japonci uznali, že Saipan je ztracen a operace byla zrušena.
2.kantainebo téžSuidžó tokkó butai(水上特攻部隊~ Speciální útočný hladinový svaz), či1. júgeki butai(第1遊撃部隊~ 1. útočný svaz), velitelčúdžóSeiiči ItónaJamato:
Spojenecké námořní síly u Okinawy podléhalyFifth Fleet(5. loďstvo)ADM(~ admirál)Raymonda A. Spruancehojehož vlajkovou lodí byla bitevní loďUSSNew Mexico(BB-40). Samotné vylodění zajišťovaly invazníTF51, 53 a 55 složené z transportních plavidel a jejich doprovodu. O jejich ochranu a podporu pozemních operací se pak staraly další čtyřiTask Forces:
Ze spojeneckých jednotek, které se 7. dubna 1945 pohybovaly v okolí Okinawy, se do kontaktu se svazemčúdžóSeiiči Itóa dostaly hlavně letouny z letadlových lodíTG58.1 a TG 58.3a koncem střetnutí i letouny z některých letadlových lodí TG 58.4 z TF 58.Letouny na letadlových lodích byly organizovány do stíhacích (VF), stíhacích-bombardovacích (VBF), střemhlavých bombardovacích (VB) a torpédových (VT)squadronamerického námořnictva. Dohromady pak všechny squadrony na jedné letadlové lodi tvořilyAir Group(~ letecká skupina). NěkteréAir Groupszahrnovaly i stíhací squadronyletectva americké námořní pěchoty(VMF).
Task Force 58, velitel VADMMarc A. Mitscherna USSBunker Hill:
Před samotným vyloděním zahájila 23. března 1945 americká TF 58 útoky na Okinawu a další ostrovy v souostrovíRjúkjú.Na základě toho nařídil 26. březnaDaihonei(大本営~ císařský generální štáb) letecké útoky na nepřátelská plavidla u Okinawy.V rámci původní operaceTen-gó(přesun do Saseba a vylákání nepřítele na sever) se 2.kantaiv Kure a Haširadžimě začala připravovat k vyplutí.Probíhaly přesuny mezi jednotlivými kotvišti,protiletadlové cvičení, tankování a doplňování munice a zásob. Dne 28. března natankovalaJamato1000 tun paliva ztankeruMicušima Maruvtokujamsképalivové stanici – to představovalo necelou pětinu celkové kapacity nádrží bitevní lodě. Následujícího dne proběhlo další tankování:Jamatodoplnila své zásoby paliva o palivo odčerpané z nádrží torpédoborcůAsašimoaHanazuki, zatímcoJahagidoplnil palivo z torpédoborceHacušimo.
V 9.18 úterý 3. dubna, tedy dva dny před schválením, obdržela 2.kantaiTojodův rozkaz k provedení operaceTen-gó.
Ve čtvrtek 5. dubna kotvila 2.kantaiu Tokujamy. Ráno přiletěldvouplošnýmhydroplánemzKanojanáčelník štábuRengó kantaičúdžóRjúnosuke Kusaka, aby se naJamatosetkal svlajkovými důstojníky2.kantaiohledně uskutečnění operaceTen-gó.Na paluběJamatodošlo ke konfrontaci názorů, neboť někteří důstojníci považovali operaci za zbytečnou. Podle Hary (citujícího Komuru) svůj odmítavý postoj Kusakovi vyjádřilišóšóKomura, Ariga i velitel štábu 2.kantaiNobuei Morišita, zatímcočúdžóItó mlčel.Podle Itoa ale Ariga celou konferenci mlčel.
Od 12.00 se poté konala druhá konference na paluběJahagi, na které se sešli Komura, Hara, velitelé tříkučikutaia kapitáni osmi torpédoborců.Komura ostatní informoval o poradě naJamatoa následně vyslechl názory svých podřízených. I mezi nimi se zvedla silná vlna odporu proti rozkazu k nesmyslné akci. Podle Harových vzpomínek měli proti akci výhrady prakticky všichni zúčastnění – Hara pouze nezmiňuje názor velitelůFujuzukiaSuzucuki.
Komura si mlčky vyslechl názory ostatních velitelů a ve 13.00 se vydal zpět naJamato. Tam přednesl názory svých podřízených, ale nakonec přijal nezbytné a rozkazy k operaciTen-góvstoupily v platnost.Podle Ikedy se tak stalo ve 13.55,podle Hackett & Kingsepp to bylo ve 13.59 (a v 15.00 měl Ariga informovat shromážděnou posádkuJamatoo vyplutí)a podle Hary se tak stalo až v 15.30.Když se Komura v 16.00 vrátil naJahagi, oznámil čekajícím důstojníkům výsledek druhé porady naJamatoa tlumočil jim Kusakovu obhajobu operace.Rovněž Komurovi podřízení velitelé následně rozkaz přijali. Poté se konala ještě jedna porada naJamato, které tentokrát byli přítomni všichni velící důstojníci. Na níčúdžóItó oznámil, že vzhledem k povaze operace mají být z lodních posádek propuštěni všichni kadeti, nemocní a ti „kteří se na to nehodí“.ZJamatobylo v 17.30 odesláno na břeh 67 kadetů 74. běhuKaigun heigakkó(海軍兵学校~ japonská císařská námořní akademie)a 27 starých, či nemocných námořníků.NaJahagise toto týkalo 37 mužů: 22 kadetů a 15 nemocných. Nikdo další zJahagiodejít nechtěl a i ti, kteří museli, prosili, aby směli zůstat.
Podle Hary seJamatoještě 5. dubna přesunula k tokujamské palivové stanici.Podle Hackett & Kingsepp se tak ale stalo až v pátek 6. dubna, kdy mělaJamatodotankovat 3400 tun paliva.Tehdejší pomocný radarový důstojník naJamatošó'i(少尉~ podporučík) Micuru Jošida později zapsal, žeJamatozahájila tankování o půlnoci na 6. dubna, přičemž měla čerpat palivo ze dvou nejmenovaných torpédoborců.Rovněž doprovodná plavidla se věnovala doplňování zásob a paliva. NaJahaginechaldaisaHara odeslat na břeh přebytečné zásoby potravin a poté seJahagivydal k palivové stanici, kde měl zakotvit vedleJamato.
Často se uvádí, že při operaciTen-góměla mítJamato, či všechna zúčastněná plavidla, palivo pouze na cestu k Okinawě.Tehdejší důstojník řízení palbyčú'i(中尉~ mladší poručík) Takekuni Ikeda ale ve svých vzpomínkách uvádí, že „každá loď byla plně natankována“.Jahagiměl mít při vyplutí 1250 tun paliva,což je o pouhých 155 tun méně, než kolik činila kapacita nádrží lehkých křižníkůtřídyAgano.Spurr potvrzuje Ikedovu výpověď a dodává, žeJamatovyplouvala se 4000 tunami a doprovodné torpédoborce s 500 až 900 tunami paliva.Kapacita nádržíJamatobyla 6300 tun.Je možné, že údaj o 4000 tunách je podhodnocený, neboť Hackett & Kingsepp zmiňují natankování celkem 4400 tun zMicušima Marua tokujamské stanice během 28. března a 6. dubna. K tomu je třeba připočítat zbytek paliva v nádržíchJamatopřed tankováním 28. března a neznámé množství paliva dotankovaného z nádrží torpédoborců.Podle reportuU. S. Naval Technical Mission to Japan S-06-2mělaJamatovyplouvat s nádržemi naplněnými na 90 % – tedy s 5670 tunami paliva.Podle instrukcí odRengó kantaiměla tokujamská palivová stanice vydat celkem maximálně 2000 tun paliva. Nakonec ale palivová stanice vydala celkem téměř 8000 tun, což byla více než polovina zbývajícího paliva tokujamské stanice.
Po doplnění paliva seJahagivrátil na své kotviště ašóšóKomura zorganizoval na palubě křižníku večírek na rozloučenou se zpěvem asaké. Zúčastnili se ho též velitelé všech tříkučikutaia osmi torpédoborců. Další rozlučkové večírky se konaly po celé lodi a obdobně to vypadalo i na dalších plavidlech 2.kantai, včetněJamato.
Odpoledne 6. dubna vyplula ItóovaSuidžó tokkó butaiz Tokujamy veVnitřním moři. Historikové a pamětníci se ale nedokáží shodnout, kdy přesně se tak stalo. Podle výpovědi štábního důstojníka 2.kantaičúsaMijamota proUSSBS,další mapy podle USSBSa vzpomínek Naojoši Išidy vyplul svaz v 15.00.Foster, Hackett & Kingsepp, Hrbkovi, Lengerer, Morison, O'Neill, Spurr a Zalewski uvádějí, že svaz vyplul v 15.20.Podle Hary, Ikedy, Jošidy a Dulla měl svaz zvednoutkotvyaž v 16.00.V čele plulJahagi, za ním v řadě torpédoborce 17.kučikutai, potéJamatos torpédoborci 41.kučikutaipo stranách a formaci uzavíraly torpédoborce heterogenní 21.kučikutai.Deset lodíSuidžó tokkó butaidoprovodily z Tokujamy přes Vnitřní moře až kBungo suidótorpédoborce 43.kučikutai:Hanazuki,MakiaKaja.Vyčištěním plavebního koridoru v Bungo suidó od nepřátelskýchponorekbylo pověřeno šestpomocných stíhačů ponorekpodporovaných hydroplány odSaeki kókútai:dvaplovákové stíhací A6M2-N („Rufe“)a šestnáctprůzkumných E13A1 („Jake“).Tento průplav byl vybrán, neboť druhý možný průlivKanmonbyl příliš mělký a plný vraků amin, které tam v rámcioperaceStarvationnakladly bombardéry B-29.Oblast jižně od Bungo suidó měly proti ponorkám zabezpečitkaibókanyŠigaač. 194podpořené hydroplány.
Po vyplutí zamířil svaz rychlostí 12 uzlů (22,2 km/h) k Bungo suidó mezi ostrovyŠikokua Kjúšú. Hara uvádí, že po proplutí průlivem Bungo byl svaz napaden dvěma B-29, jejichž pumy ale minuly.Podle USSBS a Hubáčka ale ke kontaktu s B-29 došlo ještě ve Vnitřním moři, před vplutím do Bungo suidó.Lengerer uvádí kontakt s B-29 v 16.45.Po incidentu s B-29 provedla doprovodná plavidla cvičný torpédový útok naJamato.
Japonské přípravy k vyplutí nezůstaly utajeny americkýmdešifrantůmvPearl Harboru, kteří na základě zachycených radiogramů upozornili hlídkující ponorky na možnost vyplutí bitevní loděJamato. Odpoledne 6. dubna hlídkovaly u východního konce Bungo suidó ponorkyUSSThreadfin,USSHacklebackaUSSSilversides.
Přizápadu slunce(ten vÓitěnastal v 18.37) pozorovala proplouvající svazcílová loďHakači, která kotvila vBeppu-wan, a signalizovala šťastnou cestu.Mezi 18.00 a 18.30vplul Itóův svaz rychlostí 22 uzlů (40,7 km/h) do Bungo suidó.Podle Jošidy pluly doprovodné lodě v kruhové formaci kolemJamata, ale podle Hary pluly v řadě.Kýlovou formaci potvrzuje iHakači
Zatímco Itó proplouval Bungo suidó,Šigave spolupráci s hydroplánemE13A1 („Jake“)zaútočil nasonarovýkontakt a nárokoval si potopení nepřátelské ponorky. Žádná z amerických ponorek ale tímto útokem zasažena nebyla a ponorkyThreadfinaHacklebackposlouchaly snažení japonskéhokaibókanuz bezpečné vzdálenosti.
V 18.30 obdrželaJamatoradiovou zprávu od jednoho z hlídkujících letounů o přítomnosti ponorek u východního konce úžiny.Po varování o přítomnosti nepřátelských ponorek zaujal Itóův svaz protiponorkovou formaci:předJamatoplulJahagia od něj šípovitě do stran doprovodné torpédoborce.Po proplutí Bungo suidó zamířil svaz na západ k pobřeží Kjúšú, aby v jeho blízkosti hledal ochranu před ponorkami.
V 19.30 zachytila ponorkaThreadfinpoblíž Fukašimy (32°43′10″ s. š.,131°55′35″ v. d.) akustický a následně radarový kontakt na vzdálenost 6,25 mil (10,06/11,58 km) s Itóovým svazem.Operátoři radaru naJamatozaznamenali radarové paprsky ze dvou různých směrů.Threadfinse přiblížil až na 4 míle (6,4/7,4 km), ale jeho velitel CDR (komandér) John J. Foote měl rozkazy napřed odvysílat hlášení o kontaktu a až poté zaútočit. Než ale bylo hlášení ve 20.00 odesláno,Threadfinpřišel o výhodnou palebnou pozici a vzdálenost mezi ním a japonským svazem se začala zvětšovat i když ponorka plula na hladině. Hlídky naIsokazeúdajně zpozorovaly vynořenýThreadfina rovněžJamatozachytila nezašifrovanou zprávu, kterouThreadfininformoval o kontaktu s nepřítelem. Jako standardní preventivní opatření před útokem ponorek začal japonský svaz kličkovat.Ve 20.30 zachytila Itóův svaz na svém radaru ponorkaHackleback, které velel LCDR (komandér–poručík) Frederick E. Janney. První kontakt byl na vzdálenost 17 mil (27,4/31,5 km).Hacklebackodvysílal hlášení o kontaktu a třikrát se pokusil přiblížit na hladině, aby mohl zaútočit. Pokaždé ale narazil na jeden z doprovodných torpédoborců a když se torpédoborec přiblížil nebezpečně blízko, ponorka se raději stáhla. Ve 22.07Hacklebackztratil kontakt.Silversidesžádný kontakt nenavázala.
Na základě hlášení z amerických ponorek začal VADM Marc A. Mitscher naBunker Hillpřipravovat letecký úder na Itóův svaz. Okamžitě k dispozici měl dvě skupiny letadlových lodí (TG 58.1 a 58.3), zatímco třetí (TG 58.4) se měla po natankování připojit ještě během noci.
Během noci plula ItóovaSuidžó tokkó butairychlostí 22 uzlů a neustále měnila kurz v pětiminutových intervalech kvůli nebezpečí útoku ponorek.Ve 2.00 vplul svaz doÓsumi kaikjóu jižního pobřeží ostrova Kjúšú. Teprve nyní byla rychlost snížena na 16 uzlů (29,6 km/h).Po proplutí Ósumi kaikjó přešel svaz ve 3.45 na kurz 280°.
V 6.00 seSuidžó tokkó butainacházela na pozici31° s. š.,129°51′ v. d..Slunce vyšlo v 6.02. Oproti předchozímu dni se ochladilo a obloha se zatáhla. Nízká oblačnost ale nemohla svaz ukrýt před průzkumnými letouny nepřítele vybavenými radarem.Na lodích se podávala – pro mnohé poslední – snídaně: rýžové kouleonigiri.
Přibližně tou dobou se lodě přeskupily do standardní kruhové protiletadlové formace císařského námořnictva:uprostřed plulaJamatoa kolem ní ve vzdálenosti 1500až 2000metrů byla rozmístěna ostatní plavidla.Jahagiplul předJamatoa po směru hodinových ručiček byly jednotlivé torpédoborce vzhledem kJamatorozmístěny následovně:Asašimona 45°,Kasumina 90°,Fujuzukina 126°,Hacušimona 162°,Jukikazena 198°,Suzucukina 234°,Hamakazena 270° aIsokazena 315°. Jakmile lodě zaujaly kruhovou formaci, svaz zvýšil rychlost na 24 uzlů (44,4 km/h) a opět začal kličkovat. Během kličkování všechny lodě měnily kurz současně. První změna kurzu byla 45° doprava, takže na čele formace se ocitnulAsašimo. Další změna kurzu byla o 90° doleva a na čele formace se ocitnulIsokaze. Poté se již jenom střídaly změny kurzu o 90° doprava a doleva…
V 6.30 se nadSuidžó tokkó butaiobjevila skupina šestinebo devítistíhačekA6M5 („Zero“)odkókútai 203(航空隊~ letecký pluk/skupina). Ty měly svazu poskytnout stíhací ochranu do 10.00.
Podle Hackett & Kingsepp a Ikedy signalizoval v 6.57 torpédoborecAsašimo, že má problémy ve strojovně.Podle Hary se tak stalo až v 9.00.V listopadu předchozího roku odvedly stroje relativně nového torpédoborcetřídyJúgumovýbornou práci aAsašimose i díky nim stal jediným torpédoborcem, který přežilzkázu konvoje TA č. 3vOrmocké zátoce.Nyní ale opotřebované stroje vypověděly službu aAsašimosignalizoval, že může plout rychlostí pouhých 12 uzlů (22,2 km/h). Torpédoborec začal zaostávat za ostatními plavidlySuidžó tokkó butai, až se nakonec zcela ztratil za obzorem.
Kolem 7.00 se Itóův svaz (podle Hackett & Kingsepp & Cundall) potkal s malým japonským konvojem, složeným zjusókanu č. 146a stíhače ponorekč. 17, který plul zAmami Óšimado Saseba.Podle Hary se ale mělo jednat o tři blíže neidentifikované nákladní lodě o výtlaku přibližně 2000 tun a k setkání mělo – podle chronologie vyprávění – dojít někdy mezi 10.00 a 11.30.Jošida ve svých memoárech počet lodí v konvoji neuvádí.Podle Hackett & Kingsepp se měl svaz setkat s konvojem tří nákladních lodí, které měly navíc plout opačným směrem, tedy k Amami Óšima, až ve 12.22.Všichni se ale shodují, že k setkání s konvojem došlo až poté, co se od svazu oddělilAsašimo. Itóův svaz si s konvojem vyměnil několik signálů a pak každý pokračoval za svým cílem.
JamatoiJahaginesly na své poslední plavbě několik hydroplánů. Podle Jošidy neslaJamatopouze jeden,zatímco Hara a Spurr píší, že nesla dva.Zbývající letouny byly zanechány v Kure.Jahaginesl dva hydroplány E13A1, tedy plný počet.Aby byly letouny ušetřeny a nebyly obětovány spolu se svými mateřskými plavidly, měly být toho rána odeslány zpět do Japonska. Hackett & Kingsepp uvádí, žeJamatosvůj hydroplán E13A1 katapultovala v 6.00.Hara a Spurr ale uvádějí, že se tak stalo až po příletu stíhací ochrany, tedy po 6.30.Na základě rozkazu zJamatokatapultovalJahagijeden svůj hydroplán v 8.15.Ke startu druhého hydroplánu zJahagi(a pravděpodobně posledního zbývajícího zJamato) již nedošlo, neboť se nad svazem objevily první americké letouny… Start byl zrušen, neboť Američané by mohli hydroplán sestřelit.
K ránu 7. dubna byl Mitscher zdravotně indisponován a tak velení nad TF 58 dočasně převzal náčelník Mitscherova štábuCAPT(~ kapitán)Arleigh A. Burke.Ten rozkázal TG 58.1 a 58.3 vyslat za svítání několik stíhacích letounů, aby pátraly po japonském svazu.Podle Mitscherova hlášení se mělo jednat o celkem 40 stíhačů v deseti skupinách po čtyřech.Podle Spurra se ale jednalo o pouhé tři divize (tj. čtyř až devítičlenné formace) stíhacíchF6F-5 Hellcats přídavnými nádržemia podle Gandta se mělo jednat o pouhých osm Hellcatů.Hellcaty měly pokrýt oblast směrem k japonským ostrovům až do vzdálenosti 325 námořních mil (601,9 km) ve směru 336° až 56° od TF 58.Spolu s nimi odstartovaly čtyřiF4U Corsairnámořní pěchoty, které měly za úkol přeposílat hlášení z Hellcatů zpět k TF 58.Později jim ale na zpáteční cestě došlo palivo a všechny čtyři Corsairy skončily v moři. Tři piloty zachránily ponorky, ale2ndLt(~ podporučík) John L. Garlock zůstal nezvěstný.Podle AAIR měl ale Garlock na své poslední misi pilotovat námořní F4U-1D BuNo 57912 od VBF-83.
Jako první zpozoroval a nahlásil japonský svaz Hellcat zEssexujihozápadně odKošiky rettó. Podle Mitschera se tak stalo v 8.22 na pozici31°22′ s. š.,129°15′ v. d.Podle Morisona se tak mělo stát v 8.23 na pozici31°22′ s. š.,129°14′ v. d.Podle Hackett & Kingsepp se tak mělo stát dokonce až v 8.32.Spurr píše, že ke zpozorování svazu došlo v 8.15 divizíLTJG(~ mladší poručík) Williama Estese. Hlášení v 8.23 pak měl podle Spurra odeslatENS(~ podporučík) Jack Lyons.První hlášení – které k TF 58 putovalo přes dva retranslační letouny – uvádělo, že nepřítel se nachází na pozici30°44′ s. š.,129°10′ v. d.pluje kurzem 300° a rychlostí 12 uzlů.Rychlost japonského svazu byla značně podhodnocena.Druhé hlášení, které mělo být podle Fostera odvysíláno v 8.32, opravilo polohu svazu na31°22′ s. š.,129°15′ v. d.
Teprve až v 8.40 bylo sedm Hellcatů zpozorováno z japonských lodí.Ty ale proti nim nic podniknout nemohly, neboť Američané se drželi mimo dostřela hlídka zkókútai 203jejich přítomnost nezaznamenala.
Jako reakci na oznámení polohy japonského svazu odstartovalo z TF 58 v 9.15 dalších 16 stíhaček, které měly jednak pokračovat ve sledování, ale také se měly postarat o případnou stíhací ochranu Itóova svazu.
Když se o zpozorování japonského svazu dozvěděl velitelFifth FleetADM Spruance, rozkázal RADM Deyovi – veliteli svazu palebné podpory TF 54 – zabránit Japoncům v přiblížení se k vyloďovacím plážím. Podle Spurra a Fostera se tak mělo stát již během noci na 7. dubna na základě hlášení z ponorek, přičemž Deyova TF 54 měla v zastavení japonského svazu hrát hlavní roli.Podle Morisona měl ale Deyo obdržet rozkazy k intervenci teprve ráno po objevení Itóova svazu leteckým průzkumem.Mitscherova TF 58 měla zajistit vzdušné krytí před japonskými nálety. Mitscher se se svým štábem rozhodli využít příležitost a zaútočit – Spruanceho rozkazy totiž takovou možnost přímo nezakazovaly a Mitscher byl toho názoru, že dokáže vyslat dostačující útočnou vlnu a pořád mu ještě zbude dost letadel pro odražení japonských útoků.
Deyo svolal na 10.30 poradu velitelů na palubu velitelské loděUSSEldorado. ProtiSuidžó tokkó butaimělo být vysláno šest starších bitevních lodí (USSIdaho,New Mexico,Tennessee,USSWest Virginia,USSMarylandaUSSColorado), sedm křižníků a 21 torpédoborců. Ty již ale do nadcházejícího střetnutí zasáhnout nestihly.
Záměry a cíl cesty japonského svazu ještě stále nebyly jasné, když VADM Mitscher – který se opět vrátil na můstekBunker Hillu– vydal rozkaz připravit start útočné vlny na 10.00, neboť předpokládal, že cílem Japonců je Okinawa. Letci, kteří se měli zúčastnit mise, posnídali vločky, omeletu z vajec v prášku, slaninu, tousty, kafe a pomerančový džus. Palubní personál mezitím připravoval letouny ke startu.Podle Mitscherova hlášení měly stíhací Hellcaty a Corsairy nést přídavné nádrže a 500lb(226,8 kg)trhavé pumy.Střemhlavé bombardérySB2C Helldiverměly nést buďto po jedné 1000lb (453,6 kg) protipancéřové, nebo trhavé pumě doplněné dvěma 250lb (113,4 kg) trhavými pumami pod křídlem,nebo po dvou 1000lb.TorpédonosnéTBM-3 Avengerměly nést po jednom 569mmtorpéduBliss-Leavitt Mark 13.Existovaly ale i výjimky z takto popsaného složení výzbroje. Například všech šest Avengerů od VT-30 zBelleau Woodneslo v pumovnici místo torpéda čtyři pumy.Podle historie VT-17 zHornetunesly Avengery palivo i v křídelních nádržích.Alespoň některé Corsairy nesly po jedné 1000lb pumě.Některé stíhačky nesly 127mm neřízenérakety– buďto starší FFAR nebo novějšíHVAR.
Ačkoliv podle plánu měly všechny třiTask Groupsvyslat své letouny do útoku společně,TG 58.4 se po předchozím tankování opozdila se zaujetím startovací pozice, na kterou dorazila teprve v 9.45.V 10.00 začaly proto z pozice27°10′ s. š.,129°30′ v. d.startovat pouze letouny TG 58.1 a 58.3.OběTask Groupsvyslaly do vzduchu celkem 280 letadel, aleHancockse se startem svéAir Group 6opozdil. Zbývajících osmAir Groups, které již byly ve vzduchu, naAir Group 6, která začala startovat až v 10.15, nečekaly a zamířily k cíli. Podle předletových výpočtů je měla čekat 240 námořních mil (444,5 km) dlouhá cesta.Air Group 6(která se měla na útoku podílet 51 letouny podle Mitschera nebo 53 podle Morisona) zamířila k cíli samostatně, ale svůj cíl minula.TG 58.4 měla toho dne zajišťovat bojové letecké hlídky nad Okinawou.Přesto přispěla celkem 106 letouny. Podle Mitschera a Spurra se TG 58.4 se startem opozdila o 45 minut, takže její letouny měly začít startovat v 10.45.Podle Houcka & spol. měl aleYorktownvyslat první letadla do vzduchu již v 10.38.
Spurr, Gandt a Foster uvádějí, že se mezi stíhacími letouny na útoku podílelo i „nemnoho“Wildcatů.
Dopoledne se počasí kolemSuidžó tokkó butaizhoršilo. Viditelnost klesla pod 8 kilometrů, vál vítr o rychlosti přes 20 uzlů (10,3 m/s) a lodě proplouvaly občasnými přeháňkami.Mraky se nacházely ve výšce 1000 až 1200 metrů, ale v některých místech klesaly i níže.
Těsně předtím, než TF 58 začala vysílat letouny útočné vlny, byla v 9.57Suidžó tokkó butaizpozorována dvěmalétajícími člunyPBM-3D MarinerodVPB-21z Kerama rettó, které pilotovaliLT(~ poručík) Simms(volací znakDog Eight) a James R. Young (volací znakDog Ten).V 10.14 nebo 10.16 byly oba PBM zpozorovány z japonských lodí.V 10.17 po nichJamatovypálila jednu salvu ze zadnívěžehlavní baterie.Použila k tomu speciálně určenégranáty typu 3(三式弾san-šiki dan): 1360 kilogramů vážící granáty ráže 460 mm, které v předem určené vzdálenosti rozmetaly 996 zápalných náloží.Podle Hackett & Kingsepp a Zalewského se měl k palbě přidat iJahagi,ale velitelJahagiHara, ani důstojník řízení palby naJahagiIkeda ve svých pamětech nezmiňují, že by seJahagizapojil do akce proti PBM.Jeden z granátů explodoval pod levým křídlem Simmsova PBM a tato ukázkasan-šiki danamerickým pilotům stačila.Oba PBM se schovaly v mracích, ale nadále sledovaly Itóův svaz, podávaly o něm informace a naváděly letouny útočné vlny.Japonci se pokusili rušit radiokomunikaci Američanů. Podle Ikedy měla rušení provádětJamato,ale podle Hackett & Kingsepp měl rušení provádětJahagi.
V době, kdy byla zpozorována přítomnost PBM, zjistili Japonci i přítomnost ponorkyHackleback, která Itóův svaz sledovala od předchozího večera.
V 10.22 přešel japonský svaz na severní kurz směrem k Sasebu.V 10.30 obdržel zprávu o změně kurzu cíle i Mitscher – podle struktury Mitscherova hlášení se pravděpodobně jednalo o zprávu jednoho z Hellcatů. Změnu kurzu potvrdily i PBM.
Před desátou hodinou přelétaly letouny první americké vlny přes Amami Óšima– řetěz Rjúkjú usnadnil letcům navigaci při cestě k cíli.Japonská radiostanice na ostrovech – podle Hary to byla stanice na Amami Óšima, podle Hackett & Kingsepp a Hubáčka to byla stanice na sousedníKikaigašima– odvysílala v 10.50 informaci o přeletu nepřátelských letounů letících na sever.
V 11.07 mělmetrovýradar13 GónaJamatozachytit velkou leteckou formaci na samé hranici dosahu radaru, tedy přibližně ve vzdálenosti 100 kilometrů. Formace se nacházela jižně odJamataa mířila na sever.Suidžó tokkó butaina zprávu zareagovala zvýšením rychlosti na 25 uzlů (46,3 km/h).
Teprve v 11.15 byla Itóovým svazem zachycena zpráva z Amami Óšima nebo Kikaigašima. Podle Hackett & Kingsepp a Zalewského měla zpráva hovořit o 150 letounech.Podle Hubáčka, Hary a Jošidy měla zpráva hovořit o 250 letounech.
Ten-góbyla poslední velkou japonskou námořní operací druhé světové války.Suzucukiuž nebyl opraven.Fujuzukibyl opraven, ale 20. srpna 1945 najel na americkou minu a už nebyl opraven.Jukikazeválku přežil téměř nepoškozen.Hacušimonajel 30. července 1945 na minu. Byl 129. a posledním japonským potopeným torpédoborcem ve válce.
Poslední mise bitevní loděJamatose v Japonsku stala legendou.Již v roce 1953 se stala předlohou pro filmSenkan Jamato(戦艦大和~ Bitevní loďJamato), který režírovalJutaka Abe.Ztvárněním poslední miseJamatorovněž končil filmRengó kantai(連合艦隊~ Spojené loďstvo) režiséraŠúe Macubajašihoz roku 1981.V roce 1983 vydalaDžun HenmirománOtoko tači no Jamato(男たちの大和~Jamatomužů),který se následně stal předlohou prostejnojmenný film(v české distribuciYamato – Loď smrti) režiséraDžunja Satóaz roku 2005.Potopením bitevní loděJamatozačíná i filmArchimedes no Taisen(アルキメデスの大戦) režiséraTakaši Jamazakihoz roku 2019.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuOperation Ten-Gona anglické Wikipedii.