Emilia Pardo Bazán

Emilia Pardo-Bazán y de la Rúa-Figueroa(16. září1851La Coruña–12. května1921Madrid) hraběnka Pardo Bazán, byla španělská spisovatelka, novinářka,esejistka, literární kritička, básnířka, dramatička, překladatelka, redaktorka, profesorka a lektorka, která ve Španělsku zavedlanaturalismus.
Emilia Pardo Bazán byla dcerou šlechtické a velmi bohatégalicijskérodiny ve Španělsku. Její rodiče byli papežský hrabě z Pardo-Bazán, José María Pardo-Bazán y Mosquera (1827–1890) a Amalia María de la Rúa Figueroa y Somoza (1830–1915).
Její otec, přesvědčený o právech žen, jí poskytl nejlepší možné vzdělání a podporoval její lásku k literatuře. Již v devíti letech začínala projevovat velký zájem o psaní. V otcově knihovně měla přístup k nejrůznější četbě; jejími nejoblíbenějšími knihami v té době bylyDon Quijote de la Mancha,BibleaIliada. Četla takéConquista de MéxicoodAntonia de SolíseaPlútarchovyVida paralelas. Fascinovaly ji knihy oFrancouzské revoluci. Během zimních pobytů rodiny v Madridu navštěvovala Emilia francouzskou školu pod ochranou královské rodiny, kde se seznámila s literárními dílyLa FontainaaJeana Racina– což se jí později obzvlášť hodilo, vzhledem k častým cestám do Francie, kde se setkávala a jednala s evropským literárním světem a významnými autory, např. jako bylVictor Hugo.
V jejích dvanácti letech se rodina rozhodla zůstat přes zimu v La Coruni, kde Emilia studovala u soukromých učitelů. Odmítala následovat módu, která omezovala ženy na studium hudby a domácích prací. Vzdělávala se ve všech možných předmětech se zvláštním zřetelem k humanitním vědám a jazykům, přičemž se naučila plynně francouzsky, anglicky a německy. Nemohla navštěvovat univerzitu, která byla ženám zakázána, a tak sledovala vědecké a filozofické pokroky prostřednictvím otcových přátel a knih. V patnácti letech napsala svou první povídku (Un matrimonio del siglo XIX).
V šestnácti letech se provdala za Josého Quirogu (1848–1912), rovněž ze šlechtické rodiny; bylo mu devatenáct a byl ještě studentem práv. Jejich vztah byl rodiči dobře hodnocen. Svatba se konala v roce 1868 vMeirásua po svatbě pár cestoval po Španělsku. Manželé se od rodiny neodloučili, několik let žili u jejích rodičů a cestovali po Evropě.
Podle dobových dokumentů byl její manžel José Quiroga tichý a zdrženlivý. Manželství bylo harmonické, Emilia ho podporovala v právnických studiích a on si vážil intelektuálních zájmů své ženy. Trvalo osm let, než se jim narodilo první dítě.
V roce 1876 se stala známou její první spisovatelská práceEstudio crítico de las obras del padre Feijoo, esej oBenitu Jerónimu Feijoovigalicijskémintelektuálovi osmnáctého století, k němuž spisovatelka vždy chovala velký obdiv. Za tuto práci získala cenu v soutěži sConcepción Arenal. V témže roce vydala svou první básnickou sbírkuJaime, kterou věnovala svému novorozenému synovi.
Přispívala do katolického časopisuLa Ciencia Cristiana, z něhož v roce 1877 oponovaladarwinistickéteoriio původu druhů. Její první román vyšel v roce 1879 pod názvemPascual López, autobiografía de un estudiante de medicina, romantický a realistický román odehrávající se vSantiagu de Compostela.
Naturalismus praktikovaný Emilií Pardo Bazán iGaldósemve srovnání sideologickýmialiterárnímiprincipyZolyzdůrazňoval spojení francouzské školy se španělskou a evropskourealistickoutradicí, což jí umožnilo přiblížit sekonzervativnějšíakatolickéideologii. Nikdy neopustilakatolicismus, i když připustila ideologické základysociálníhoadarwinovskéhodeterminismu.
Její naturalistická metoda vyvrcholila vLos pazos de Ulloa(1886–1887), jejím nejslavnějším románu a dílem, které z ní udělalo jednu z největších spisovatelek španělské literatury. Popisuje v ní úpadek velkostatkářskéoligarchie, která ztratila roli společenského vůdcovství,degradovanoušlechtu, patetický obraz úpadku galicijského venkova aaristokracie. O rok později vydala pokračování s názvemLa madre naturaleza(1887), naturalistickoubajku, v níž vypráví oincestnímmilostném vztahu dvou mladých mužů, kteří nevědí, že jsou bratři.
Počínaje 90. lety 19. století se Pardo Bazán vzdálila naturalismu a prozkoumala nové literární cesty, jako bylidealismusasymbolismus, stejně jako evropské trendy. Pokračovala v psaní románů, které ovlivniliVicenta Blasca Ibáñeze, jednoho z největších spisovatelů konce století.
Emilia Pardo Bazán byla zastáncem ženských práv a jejich obraně zasvětila jak svou literární tvorbu, tak svůj život. Do všech svých děl vtělila své myšlenky o modernizaci španělské společnosti, o potřebě vzdělání žen a o přístupu žen ke všem právům a příležitostem, které již měli muži.
V roce 1882 se zúčastnila konference pořádanéInstitución Libre de Enseñanza, kde kritizovala výchovu, které se dostávalo španělským ženám a v níž byly neúprosně prosazovány hodnoty jako pasivita, poslušnost a podřízenost manželům.
Navzdory sexismu v intelektuálních kruzích té doby byla první ženou, která v roce 1906 vedla literární sekciAteneo de Madrid(členkou pod číslem 7925 se stala r. 1905), a první, která vedla katedru novolatinské literatury naUniversidad Complutense de Madrid. V roce 1908 jíAlfonso XIIIudělil titul hraběnky a r. 1910 jím byla jmenována ministryní veřejného vyučování. Opakovaně jí bylo odmítnuto místo veReal Academia Española, a to výhradně z důvodu jejího pohlaví.
PodleBriana Johna Dendlajejí naturalismus částečně vycházel z teorií rasového dědictví aatavismukonce 19. století. Byla dobře obeznámena s rasovými teoriemi, které v kriminologii aplikovalCesare Lombroso. Zastávalaantisemitskénázory, až očerňovalasefardskéiaškenázskéŽidy. V roce 1899 se na stránkách časopisuLa Ilustración Artísticapokusila antisemitismus ospravedlnit v souvislosti sDreyfusovou aférou: „Dreyfusova aféra není nic jiného než epizoda světského boje, který pokryl středověk krví v ulicíchValencieaToleda[…] Křížovou výpravu proti Dreyfusovi lze vysvětlit, a protože ji lze vysvětlit, lze ji částečně ospravedlnit“.
Z jejího manželství s José Quirogem (1868–1884) se narodily tři děti: Jaime (1876–1936), který byl zastřelen běhemobčanské války, Blanca (1879–1970) a Carmen (1881–1935).
V roce 1881 začala korespondence mezi Emilií aBenitem Pérezem Galdósem, s nímž zpočátku udržovala literární vztah, který přerostl v dlouhotrvající milostný vztah, zejména po rozchodu Emilie s jejím manželem v roce 1883, kdy Galdós byl na vrcholu triumfu s novelouLa desheredadaa spisovatelka právě vydala sbírku článků o realismu a naturalismuLa cuestión palpitante.
V roce 1884 se s manželem přátelsky rozešli, José odešel na své galicijské statky a ona pokračovala ve své spisovatelské činnosti v Madridu a v Galicii. Se zájmem sledoval její kariéru, a dokonce jí příležitostně uspořádal v Galicii poctu. Když v roce 1912 zemřel, držela spisovatelka rok smutek.
Hraběnka Emilia Pardo Bazán zemřela v důsledku komplikací cukrovky r. 1921 v madridské uliciCalle de la Princesačíslo 27, kde žila od roku 1917. Byla pohřbena v Madridu vBasílica de la Concepción.
Emilia Pardo Bazán byla plodnou spisovatelkou povídek, kterých vyšlo více než šest set padesát.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůEmilia Pardo Bazánna španělské Wikipedii aEmilia Pardo Bazánna anglické Wikipedii.