Pater familias

Pater familias(lat.otec rodiny) byl vantickém Říměhlavoupatriarchálnírodiny. Jeho postavení bylo velmi silné: formálně vlastnil veškerý rodinnýmajetek(ostatní členové rodiny nesměli vlastnit vůbec nic, všechno, co nabývali, nabývali pro otce), měl prakticky neomezenoumoc otcovskou(patria potestas) nad dětmi a obdobnou moc (manus) nad manželkou, nad rodinnými příslušníky měl dokonce iprávo nad životem a smrtí(potestatem vitae necisque), své děti mohl v krajním případě i prodat (ius vendendi).
Uvnitř rodiny byl pater familias jedinou svéprávnou osobou (sui iuris), ostatní členové rodiny (manželka, děti, manželky neemancipovaných synů, vnoučata, pravnoučata) mu byli přísně podřízeni a zcela závislí na jeho právu (bylialieni iuris, práva cizího – svého otce), jejich postavení z hlediska práva soukromého bylo tak nicotné, že byli dokonce přirovnáváni k otrokům (servorum loco). Na druhou stranu však byl pater familias odpovědný zaškodu, kterou způsobily osoby jemu podřízené, a z deliktů těchto lidí musel platitpokutuon. V případě, že osoba jemu podřízená spáchaladelikt, mohl tuto osobu vydat na přechodnou dobu poškozenému, v jeho rodině pak setrvával (v jakémsi přechodném otroctví –mancipiu) do té doby, dokud škodu neodpracoval. Po tuto dobu však nad danou osobou ztrácelpatria potestas.
Dalšípravomoceotce rodiny pak byly: právo jmenovat dětem poručníka vposlední vůli, právo dát dětem souhlas k zásnubám a uzavřenímanželství, právo ustanovit dětemdědicena případ, že by po smrti otce zemřely v nedospělosti. Trojím obrazným prodejem syna (mancipací) či jediným dcery a ostatních descendentů docházelo k tzv. emancipaci: zániku moci otcovské. Emancipací docházelo kekapitisdeminuci, zrušení agnátských vztahů a zejména k osamostatnění dotyčného: přestává býtalieni iurisa stává sesui iuris.
Pater familias měl čtyři silné pravomoci:
Otcovská moc byla vykonávána nad všemi potomky – descendenty, jež se do této pozice narodili, tedy byli řádně přijati otcem rodiny, nebo byli adoptováni.Přijetí novorozeněte otcem rodiny probíhalo jako obřad, kdy bylo novorozeně položeno na zem před otce rodiny a jím ze země zvednuto. Tím se stalo členem rodiny.
Adopcí (adoptio) se rozumí adopce jako taková, ale i adrogace (adrogatio).Adopce v užším slova smyslu je přechodem osobyalieni iurisz moci jednoho otce rodiny do moci nového. V praxi se prováděla propuštěním adoptovaného, který následně vstoupil do mancipia u otce nového a ten pomocí věcné žaloby usiloval o otcovskou moc nad adoptovaným. Soudce následně rozhodl, že adoptovaný je legitimním potomkem adoptujícího.Justiniánské právo zřídilo následně povinnost souhlasu adoptovaného, který zároveň musel být alespoň o 18 let mladší, nežli adoptující.Adrogace je podřízením jednoho otce rodiny jinému. Adrogovaný se stává osoboualieni iurisa získal postavení syna adrogátora.
Zánik moci otcovské nastával v případě, zemřel-li potomek, na kterého moc působila, nebo byl-li potomek adoptován jiným otcem rodiny. Dále pak zanikala, pokud byl otec rodiny adrogován jiným otcem rodiny, nebo zemřel. Z moci otcovské bylo možno se téžemancipovat. Rozvázána byla i při vstupu osobyalieni iurisdo kněžského kolegia flaminů u  mužů či kněžského kolegiavestáleku žen.
Obsah moci otcovské: