Čarodějnictví

Čarodějnictvíje nejčastěji chápáno v historických i současných komunitách jako použití údajných nadpřirozených schopností tedymagie. Tradičně „čarodějnictví“ je použitímagienebo nadpřirozených sil ke způsobení škody nebo neštěstí druhým, a to zůstává nejběžnějším a nejrozšířenějším významem.Podle Encyclopedia Britannica „takto definované čarodějnictví existuje spíše v představivosti současníků než v jakékoli objektivní realitě. Přesto tento stereotyp má dlouhou historii a pro mnohé kultury představoval životaschopné vysvětlení zla v světě.  Víra v čarodějnictví byla nalezena ve velkém počtu společností po celém světě.
V Evropě víra v čarodějnictví sahá až do klasického starověku. Vestředověkéa raněnovověkéEvropě byly obviněnými čarodějnicemi obvykle ženy, o kterých se věřilo, že použilyčernou magiinebo maleficium proti své vlastní komunitě. O čarodějnicích se někdy říkalo, že komunikovaly se zlými bytostmi nebo s ďáblem , ačkoli antropolog Jean La Fontaine poznamenává, že taková obvinění byla vznesena hlavně proti „nepřátelům církve“.
Koncept čarodějnictví a víra v jeho existenci přetrvaly po celou zaznamenanou historii. Nejběžnějším významem „čarodějnictví“ na celém světě je použití škodlivé magie.Víra v zlovolnou magii byla nalezena v kulturách po celém světě, bez ohledu na vývoj. To může pocházet z lidské tendence „chtít přiřadit výskyty pozoruhodného štěstí nebo smůly jednání, ať už lidské nebo nadlidské“. Historici a antropologové vidí pojem „čarodějnictví“ jako jeden ze způsobů, jak se lidé pokoušeli vysvětlit podivné neštěstí.
Vantickém Řeckuexistoval na čarodějniceambivalentnípohled, byly jim přisuzovány zlé úmysly, sexuální nenasytnost a ohrožování společenského řadu, někdy však byly považovány za krásné, mocné a laskavé. Magie provozovaná lidovými vrstvami byla nazývánagoetiaa patřili do ní praktiky tradičně spojované s čarodějnictvím jako jsou kletby nebo milostná kouzla. Už v starém Řecku existovalo do jisté míry pronásledování čarodějnic, například vAthénáchbyla v 5. stol. př. n. l. upálena žena za praktikování nekromantie. Nejslavnějšími řeckými čarodějnicemi byly thesálské čarodějnice uctívající bohyniHekaté, o kterých se tradovalo, že dokáží z nebe stáhnout měsíc. V řeckých mýtech vystupují mocné čarodějky jakoKirkénebo kolchidská princeznaMédeia.
Výrazně negativní názor na čarodějnictví, respektive na záškodnou a neoficiální magii, měliŘímané. Už v roce450 př. n. l.byl vydán zákon protivenefica, škodlivé magii, a na začátku2. století př. n. l.byli v Římě praktikanti magie dokonce hromadně pronásledováni. Ve 2. stol. n. l. byl z čarodějnictví obžalován slavný římský spisovatel a filozofLucius Apuleius, před soudním tribunálem se však dokázal obhájit. Za vlády císařeDiokleciánana přelomu 3. a 4. stol. n. l. byl v Římě za čarodějnictví ustanoventrest smrti upálením. Tato opatření byla způsobena strachem elit z magie, neměla však žádný náboženský základ.
Vikingůmbyla známa magie zvanáseidr, praktikovaná především ženami a v noci. Její praktikantky se nazývalyvalyčivölvya mýty a pověsti o nich mluví ve většině případů příznivě. Věřilo se, že v noci sedlají zvířata, napříkladvlkyamedvědy, či dřevěné hole a jezdí na nich na svá setkání. Se seidrem byla spojována především bohyněFreya, která s ním seznámila ostatní bohy.
U Slovanů byl praktikant záškodné magie nazývánkoldun, v případě ženykolduňa, zatímco ostatní uživatelé magie byli nazývánivedun,vědmaa mnoha dalšími výrazy. V roce1071, ještě v pohanské době, byly vRostovědvěma kouzelníky z neúrody obviněny čarodějnice a jejich činnost nakonec vedla k úmrtí mnoha žen.
Jak bylo chápáno čarodějnictví u Keltů, není známo,Tacitusovšem popisuje ženy v dlouhých černých řízách s pochodněmi v ruce, které společně sdruidskýmihudebníky povzbuzovaly keltské válečníky. Zda šlo o druidky či někoho jiného, není jasné.
V počátcíchkřesťanskééry bylo čarodějnictví chápáno jako praktikování kouzel, věštění, často za pomocidémona. Prvním známým případem odsouzení a popravy pro čarodějnictví v křesťanském období je případ Priscilliana, biskupa zÁvily, který byl roku 385 uškrcen na příkaz vzdorocísařeMagna Maximapoté, co jej udaligalštíbiskupové. Spolu s ním bylo zabito i šest dalších hispánských kněží, jejichž názory se blížilygnosticismu. Charakteristické je, že církevní autority včetně papežeSiriciaa biskupůMartina z ToursaAmbrože z Milánaproti popravě protestovaly.
Představy o smlouvě sĎáblemse objevily až v10. stoletíve spisuCanon Episcopia až do12. stoletíbyly v literatuře čarodějnice běžně nazýványbonae feminae(„dobré ženy").V počátcích křesťanství byla víra v čarodějnictví považována za pohanskou pověru.Zážitky čarodějnic byly považovány podle oficiálního učení zahalucinacea přestože v9. stoletíuž byly v některých zemích zavedeny zákony trestající čarodějnictví smrtí, nedošlo k žádnému rozsáhlému pronásledování.
V 11. stol. psal biskupBurchard z Wormsuo ženách, které uctívají bohyniDianua opouštějí své tělo, aby mohly letět na noční setkání, kde však nejsou fyzicky přítomny. To je první představa o sletu čarodějnic. V polovině 13. století pronásledoval kacíře i čaroděje v německých zemích mnichKonrád z Marburgu, jednalo se však spíš o exces, který skončil Konrádovou smrtí. Roku 1231 ustanovil císařFridrich II. Sicilskýza čarodějnictví trest smrti upálením. Ve14.se pak ve Francii začalo pro noční slety používat slovosabat. Začalo se věřit, že čarodějnice jsou na sabatu fyzicky přítomny a obcují tam s Ďáblem.Obraz, který se o nich objevil, byl velmi podobný představě okacířícha v15. stoletízačalo být čarodějnictví považováno za herezi, např. v kázáních mnichaBernardina ze Sieny. V tomto období byl setřen rozdíl mezi černou a bílou magií, dokud měla kouzla přinášet zdar a štěstí, tak byla tolerována, podezřelé bylo vyvolávání zlých duchů. Rituály měly pohanské a mystické původy, kombinované s křesťanskými motivy, v mnohých zaklínadlech vystupovaly jak křesťanští světci, tak i mytologické postavy. Velmi problematickou se také jeví hranice mezi povoleným kouzelnictvím a zakázaným čarodějnictvím.
Soustavné pronásledování čarodějnic začalo ve Francii a severní Itálii kolem roku 1340, zesílilo na sklonku 15. století. Roku 1484 vydal papežInocenc VIII.buluSumus desidernatis, čímž pronásledováním čarodějnic pověřilSvatou inkvizici. Návodem k rozpoznávání, pronásledování a trestání čarodějnic se záhy stal spisMalleus maleficarumz pera fanatického inkvizitoraHeinricha Institoria. Pronásledování vyvrcholilo na přelomu16.a17. století, kdy byl popraven největší počet obětí zejména v německých zemích, Švýcarsku a Skotsku. Procesy ale víceméně probíhaly po celé Evropě, účastnili se jich protestanti stejně jako katolíci. Pronásledování probíhalo ve vlnách, spojených s lidskou nespokojeností (hladomory, epidemie, etc.), jednalo se ale o úzkou spolupráci všech společenských vrstev. Stále více se angažoval stát, ke stíhání čarodějnic byl vybudován speciální soudní aparát. Velmi často se využívalomučenía po jednom obvinění následovalo mnoho dalších, založených na vynuceném doznání. Jeden z nejkrutějších procesů nastal na počátku 17. století v německémBambergu, popraveno bylo více než 300 lidí včetně dětí. V tomto období se pronásledování čarodějnic rozšířilo i do amerických kolonií. Neblaze proslulé jsou zvláštěprocesy ve městě Salemu. Konec procesů nastal v průběhu18. století. Poslední obětí čarodějnických procesů v Evropě byla švýcarská služkaAnna Göldi, popravená roku 1782. Odhady počtu obětí se pohybují mezi 40 000 a 100 000, údaj devět milionů ,tradovaný na konci19. století, je naprosto nepodložený.Některých oblastí se pronásledování dotklo velice mírně či dokonce vůbec, příkladem jsou území obývaná vyznavačipravoslaví, ale takéPolskolitevský stát,UhryneboŠpanělsko.
Příčina tohoto rozsáhlého pronásledování není zcela jasná, mezi možné vlivy patří například napětí mezikatolíkyaprotestanty,renesančnízájem o magii, který mohl oživit víru v čarodějnictví, války, neúroda a očekávání příchoduAntikrista.S procesy a obzvláště s knihouMalleus maleficarumse také často pojí nařčení zantifeminismu. Na počátku 18. století však převládl skeptický pohled a popravy postupně opadly, vliv na to mohly mít obavy elit o vlastní bezpečí a společenský řád a také nástuposvícenství.
V 19. století se opět začala svobodně praktikovat lidová magie spojovaná s čarodějnictvím, která ve 20. století ovlivnila vznik Wiccy a novopohanství. Dobové zákony postihovaly pouze šarlatánství, většinou po obvinění nespokojeným klientem, a přestože sporadicky stále docházelo klynčování, tak takové jednání stát trestal.
Okolo původu fenoménu čarodějnictví středověké Evropy se rozpoutala během20. stoletírozsáhlá odborná diskuse. Byly vyvolány především britskou antropoložkouMargaret Murray, která ve své knizeThe Witch-Cult in Western Europe(Čarodějnický kult v západní Evropě) z roku1921přišla s teorií, žestředověkéčarodějnice přímo navazovaly nakeltskéagermánské pohanstvínebo  dokonce naneolitickýkult plodnosti. Přestože její teze byly všeobecně odmítnuty, měly velký vliv na vznik kultu Wicca. V roce1966však italský historikCarlo Ginzburgprokázal existenci kultu plodnosti jménemBenandanti, s kterým byl na přelomu 16. a 17. století inkviziční proces. Od té byla dokázána existence dalších podobných kultů a kořeny evropské čarodějnické praxe a jejího obrazu jsou hledány všamanismu.
Africké čarodějnictví je široký pojem a v regionech existují rozličné přístupy: např. jihoafrický směrinyanga, středoafrické přístupyazandeakindoki, nigerijská čarodějnická větev náboženstvíjuju,obecnější západoafrické čarodějnictví mající blízko kvodunu, ghanské čarodějnictví etnikaAkanvyužívající nečistého ducha sunsum, východoafrické čarodějnictvíuchawi, kamerunské směrynyongo,tfuadjambe, a mnohé další.Čarodějnému rituálu, jehož cílem bylo zaútočit na nepřítele a zlikvidovat jej, je věnována již egyptská kniha oApopovi. Apop, nebo také Rerek, byla vestaroegyptském náboženstvímocná temná negativní bytost znázorňovaná jako had či drak, pán chaosu (v pozdní době spojovaný se Sutechem), klíčový protivník slunečního boha Rea. Některé čarodějnické postupy Apopa zahánějí, jiné spolu s ním pohřbívají, další jej k útoku vyzývají. Staroegyptské čarodějnictví zná také božstvo jménemBachychsichych(nebo též Bakaksichech) s významem: duše či syn temnoty. Patrně již v předdynastické době bylo vEgyptěčarodějnictví rozšířené. Ze Staré říše potom pochází rozličné dochované čarodějnické formule. Ve Střední říši se vedle lidového čarodějnictví etablovalo oficiální kněžské čarodějnictví s propracovaným zaklínacím systémem a složitými obřady. Kněžští čarodějové využívali stejné síly jako lidoví čarodějové, své metody ovšem zapisovali a uchovávali. Oficiální egyptští čarodějové měli často jeden hlavní úkol: likvidaci králových nepřátel. O skutečnosti, že čarodějnictví tvořilo samostatný obor vědění již v archaické době, svědčí nápisy o čarodějných říkadlech a ovládání duchů na hrobkách datovaných přibližně do přelomu 4. a 3. tis. př. n. l. V mladší době bylo již čarodějnictví považováno za vědu vyučovanou v Domě života.
Afričtí čarodějové odedávna využívali jak svého hlasu, tak i fyzických gest a též aktivace kouzel například zatloukáním ostrého předmětu do magické figury – jako tomu je u figurNkisi Nkondiv Kongu – nebo podříznutím živého tvora při vyslovení čarodějné formule, případně úderu do symbolu protivníka nebo také plesknutí klienta přes hlavu, což je v subsaharské Africe dodnes běžné. Jeden z nejstarších dochovaných záznamů útočného čarodějnictví pracující metodou využití náhradního těla – figury oběti – pochází z obdobíStřední říšea cílem tehdy bylo zabití nepřítele. Čaroděj zhotovil figuru nepřítele z vosku, napsal na ni jméno oběti, pronesl kletbu a zakopal ji do země na hřbitově.
Podle afrikanistyOndřeje Havelkyinterpretují Afričané tzv. „zlou smrt“ – například zasažení bleskem, násilné zabití, náhlé úmrtí nebo utonutí – jako útok čaroděje.Psychické nemoci jsou nahlíženy jako působení zlých duchů nebo také útok čaroděje. U dalších nemocí se zkoumá, zda je nemoc běžná nebo nějak zvláštní, náhlá, bez zjevné příčiny. Potom se taková nemoc považuje za útok čaroděje. Čaroděj útočí přímo vysíláním zlého ducha na dotyčnou osobu nebo nepřímo, prostřednictvím magických předmětů s jistou mocí škodit tam, kde jsou schovány.Další metoda užívaná africkými čaroději je využití bylin. Čaroděj z nich vytvoří jedovatý roztok nebo směs bylin pálí a dým s magickou destruktivní mocí vysílá směrem k oběti. Obranou před takovým útokem bývá podle Havelky očištění se léčivými bylinami, případně symbolické pohřbení (člověk si vykope hrob, položí se do něj a je symbolicky zasypán zeminou) doprovázené zvířecí obětí. Známý čarodějný směr jekamerunskáspolečnost nyongo. Tamější čarodějové praktikují lidské oběti s cílem zotročit ducha obětovaného člověka, který poté pro čaroděje pracuje. Pokud v Kamerunu někdo dosáhne významného podnikatelského nebo politického úspěchu, předpokládá se, že je za tím činnost společnosti nyongo. VJARčasto čarodějové připravují mocnémuti(přípravek, kouzlo nebo např. začarovanou část lidského těla) za použití lidské hlavy, genitálií, končetin, jazyka nebo krve. K přípravě muti,které má zajistit hospodářský úspěch, politický vzestup nebo třeba likvidaci konkurence není neobvyklé obětování dítěte, případně albína. Většinu muti však připravují tradiční léčitelé za použití bylin, kostí zvířat, zeminy, krve zvířecí oběti a s čarodějnictvím nesouvisí, jde naopak o tradiční léčbu. Jihoafrický čaroděj, který připravuje smrtící muti,se nazývátagati. V Africe jsou každoročně popraveny tisícovky lidí obviněných z čarodějnictví. Známý je případ Marylandských rituálních vražd ze sedmdesátých let vLibérii. Pro čarodějnické účely tam bylo v malé oblasti vykonáno kolem stovky rituálních vražd. Obětem byli odstraněny hlavy, končetiny a pohlaví, torza byla zohavena. Rituální vraždy byly organizovány vysokými státními úředníky, kteří byli nakonec odsouzeni a veřejně popraveni.
Ondřej Havelka rovněž upozorňuje na zájem lidskoprávních organizací o ženy nařčené z čarodějnictví. Takové ženy jsou pak vylučovány ze společnosti, a to nejen za svébytné náboženské praktiky, ale i pokud nějak vyčnívají ze společnosti například tím, že jsou bezdětné, tělesně významně postižené nebo trpí psychickými obtížemi. Setkáváme se s převýchovnými či trestními tábory a problémem zde je také nedostatek jídla, například vGhanějich bylo napočítáno šest.
Starověképrameny o čarodějnictví naPředním východěse týkají především Mezopotámie. V této oblasti existovalo v opozici vůči oficiální kněžské magii,Chammurapihozákoník trestal záškodná kouzla trestem smrti a objevuje se v něm i zkouška vodou.Čarodějnická praxe byla tvořena především magií slov a manipulací s figurkami či panenkami a čarodějnicím byla přisuzována schopnost neviditelnosti, procházení zdí, narušování kosmického řádu a přivození nemoci, neplodnosti čirituálnínečistoty. S čarodějnicemi je často spojován noční démonLilitu.
Čarodějnictví bylo nazývánokašapu„otrávení“,kašu„svázání“ a množstvím výrazům související se slinami a jejich použitím k záškodné magii. Čaroděj byl nazývánrakhu„ten, kdo používá slin“, a v sumerštiněgal-ukh-zu„člověk, který to umí se slinou“ augh-dugga„ten, který mumlá při plivání“, čarodějnicekadištu,ištarituneboba´arum ša muši„noční lovkyně“.
UChetitůmusela být praktikantem čarodějnictví žena, která nenáleží k oficiálnímu kněžstvu, ale byla znalá lidových praktik. Označovala se ideogramemshugi„stará“.
Ve starověké Indii bylo čarodějnictví velmi rozšířeno. Zmiňují se o něm i náboženské sbírky.Atharvavéda, čtvrtávédská sbírka, obsahuje mnoho zaklínadel, používaných proti chorobám, k ochraně polí, milostným kouzlům nebo zničení nepřátel. Staroindické zákoníky či politický spisArthašástrauvádějí, že se čarodějných praktik používalo ke špionáži nebo tajnému osvobozování vězňů. Učebnice erotikyKámasútraobsahuje návody k provádění milostné magie.
V Indii se rozlišovaly magické a mystické schopnostisiddhidosažené "čistými" prostředky, především pomocíjógových cvičeníaaskeze, od zlovolného čarodějnictví, spojeného sdémonya konaného obvykle v noci na žárovištích, kde se spalovali mrtví, často za pomoci lidských ostatků.
Dochoval se rovněž návod, jak může čaroděj dosáhnout stavuvidjádhárů, nadpozemských bytostí, nadaných znalostí budoucnosti, dlouhověkostí a schopností létat. Je třeba navázat styk s vidjádhárskou ženou, a pokud počne, vyjmout z ní plod a ten sníst.
Čarodějnictví bylo v Indii pronásledováno. Trestem bylo vyhnanství, pokud by pomocí kouzel spáchán jiný zločin, tak smrt nebo vysoké finanční kompenzace. Zákoníky uvádějí, že muž, který použije magii na vůči své ženě či snoubence, nemá být trestán.
Vjudaismubyl stejně jako v Mezopotámii směšován pojem čarodějnictví a černé magie.Patří do něj praktiky nekromantů nazývaných slovemšoel ´ov„ten, kdo zpovídá přízrak“ adoreš el ha-metim„ten, kdo zpovídá mrtvé“, z nichž nejznámější ječarodějnice z Endoru. Další formou bylokášaf, jež souvisí se skrytem či temnotou. Jeho praktikant se nazývalmekhashshef, a měl být vyloučen ze života společenstev, kdežto praktikantkamekashshefahzasluhujetrest smrti. Židům bylo známé také uhranutíquiah(„závist“, „žárlivost“) a zlé oko´ajin ra´ah. Čarodějové byly jinak nazývánin´hašim„hadi“. VeStarém zákonělze nalézt několik přímých a jednoznačných zákazů čarodějnictví.
VČíněexistovali čarodějnice i čarodějové zvaníwu, známí už z nejstarších historických textů.Z období pozdní dynastieČouexistují záznamy o odstupu státních kněží vůči čarodějům. Wu vypuzovali zlo a choroby z obydlí a provozovali své řemeslo ve stavu transu a jejich ústy mohli mluvit mrtví, posedlí byly nazývániling-pao. VKorejijsou čarodějkami vždy ženy nazývanémudang, často od narození slepé. Jejich praxe je spojená s extatickým tancem a má blízko k sibiřskémušamanismu. V Jižní Koreji existují dodnes praktikujícímudang, patří ale k nejnižším sociálním vrstvám.
V současnosti se k čarodějnictví hlásí především vyznavači kultuWiccaa jinýchnovopohanskýchnáboženství. Je také praktikováno i bez náboženského obsahu, především ve spojení s věštěním abylinkářstvím. Má blízko zmíněnému novopohanství, ale také kneošamanismuaNew Age.
Wicca je náboženství, které založil v polovině 20. stoletíGerald Gardnerjakomysterijnítradici uctívajícíBohyniaBoha, inspirovanou pohanstvím, lidovým čarodějnictvím i klasickýmokultismem. Později z ní vzešli další tradice z nichž k nejznámějším patříSaská Wicca,Dianická WiccaneboReclaiming. K ostatním významným čarodějnickým tradicím patří italskáStregheriaaFeri, orientovaná na extatické zkušenosti a sexuální mystiku.
K pronásledování a zabíjení mužů, žen a dětí obviněných z čarodějnictví stále dochází v subsaharskéAfrice,vIndii,vSaúdské Arábii,nebo vPapui Nové Guineji.
Čarodějnictví se kromě mýtů, pověstí a pohádek objevuje i v současné populární kultuře, především vfantasyahororu, příkladem může být filmČarodějky z Eastwickunebo knihy jakoČaroděj ze země OzčiČarodějky na cestách. Mnoho děl je také inspirováno čarodějnickým procesy jako filmyČarodějky ze SalemuneboKladivo na čarodějnice, moderní čarodějnictví se zas odráží v seriálechBuffy, přemožitelka upírůneboČarodějky.