Kounicové

Kounicové(téžKaunicovéčiKaunitzové) bylišlechtickýrod pocházející z rozroduStošů, kteří měli svůj původ ve Slezsku.Teprve v 16. století se Kounicové zařadili mezi významné pozemkové vlastníky na jižní Moravě, v roce 1509 získali panstvíSlavkov u Brna, které zůstalo jejich hlavním sídlem přes 400 let. V 17. století se rod rozdělil na moravskou a českou větev, v roce 1642 byl Kounicům udělenhraběcítitul.
Z moravské větve vzešla během 17.–19. století v několika generacích řada významných osobnostíhabsburské monarchie. Nejslavnějším členem rodu se stalVáclav Antonín(1711–1794), který po několika zahraničních misích zastával téměř čtyřicet let důležitou funkcirakouského státního kancléře(1753–1792) a patřil k osobnostem celoevropského významu. V roce 1764 byl povýšen naknížetea dokončil přestavbuzámku ve Slavkovědo podoby reprezentativní barokní rezidence. Dědictvím získali moravští Kounicové další majetek na Moravě a v západních Čechách (Jaroměřice nad Rokytnou,Bečov nad Teplou), vlastnili také statky na územíříše. Moravská větev vymřela v roce 1848, její majetek jen částečně přešel na potomstvo české větve, která do té doby vlastnila statky v severních a středních Čechách. V závěru existence české větve vynikla vlastenecky založená hraběnkaEleonora Kounicová(1809–1898). Pokračovatelem vlasteneckých aktivit byl její nejmladší synVáclav z Kounic(1848–1913). Jeho mecenášské sklony připomínají v Brně názvyKounicův palác(dnesrektorát Masarykovy univerzity) aKounicovy koleje. Během 17.–20. století patřilo Kounicům v obou liniích také několik paláců vPraze,BrněaVídni. Rod Kouniců vymřel v roce 1919.
V roce 1451 začal prvně používat predikát z Kounic(Kúnic) Oldřich II. Štos z Branic pocházející z rodu Stošů.Jeho potomky byli Jan Šiška z Kounic a z Dřevohostic a jeho bratr Oldřich III. Šiška z Kounic.Z důvodu shody erbu (leknín) byli dřívějšími genealogy propojeni s moravskými šlechtickým rodem pánů z Půlína, kteří v 80. letech 12. století založili klášterRosa CoelivDolních Kounicícha byli neoprávněně pojmenování z Kounic.V roce 1480 jim nebyl uznám panský stav, přestože již od 13. století používali slezští Stošové titulu comes(latinský hrabě).Stěžejním datem v historii Kouniců je rok 1509, kdy Oldřich III. z Kounic (1460–1516) zakoupilslavkovsképanství včetně blízkých vesnic (Heršpice,HodějiceaNěmčany). Oldřich III. z Kounic měl syny Jana, Václava, Petra a Oldřicha IV.Jeho potomci byli poté roku 1532 povýšeni dopanského stavu. Dalším významným představitelem rodu bylOldřich V. z Kounic(1569–1617), který studoval vItáliia působil jakokomoříkráleMatyáše Habsburského. K rodovému dědictví získal navícRousínov,Uherský Broda další statky. Nechal postavit renesanční zámek ve Slavkově a stál také u vzniku slavkovské budovy radnice. Jako tolerantní protestant poskytl na slavkovském panství útočiště vyznavačům různých pronásledovaných náboženství. Oldřichovi starší synové z prvního manželství Karel (†1631) a Bedřich (†1649) stáli běhemstavovského povstánína straně českých stavů. Bedřich byl členemmoravského zemského direktoria, které se kvůli nedostatku jiných prostor scházelo v jeho brněnském paláci. Karel a Bedřich byli po porážce povstání odsouzeni k trestu smrti, cestou milosti byli pouze vypovězeni ze země.Jejich majetek bylzkonfiskován, částečně ale zůstal zachován pro nezletilé příbuzné, kteří přestoupili nakatolickou vírua byli vychováni pod patronátemkardinála Ditrichštejna.
Na počátku moravské větve stálLev Vilém z Kounic(1614–1655), nejmladší syn Oldřicha II. z jeho druhého manželství, který byl po porážce stavovského povstání vychován pod dohledemkardinála Františka z Ditrichštejna. Bylo mu vráceno zkonfiskované panství Slavkova, po smrti staršího bratra Maxmiliána v roce 1632 obhájil nárok i na Uherský Brod. Později byl povýšen do českéhohraběcíhostavu (1642). Svůj vzestup stvrdil sňatkem s kardinálovou neteří Marií Eleonorou z Ditrichštejna (1623–1687) a nakonec v letech 1652–1655 zastával na Moravě funkcinejvyššího sudího. Pokračovatelem moravské větve byl jediný synDominik Ondřej I. z Kounic(1654–1705), který zužitkoval příbuzenské vazby na rodDitrichštejnůprosadil se jako diplomat. V roce 1683 dosáhl potvrzeníhraběcíhotitulu pro celouříšia v roce 1687 obdrželŘád zlatého rouna(toto prestižní ocenění získali poté v několika generacích další čtyři Kounicové).Nakonec se stalříšským vicekancléřem(1696–1705). Rodový majetek na Moravě rozšířil několika nákupy (Křižanov1685,Strážnice1702), nejvýznamnější akvizicí byl ziskUherského Broduzakoupeného v roce 1689 odSerényiů. Uherský Brod až do 20. století patřil k největším velkostatkům ve vlastnictví Kouniců, hlavním sídlem ale zůstal Slavkov. Kromě toho Dominik Ondřej vlastnil palác ve Vídni (dnesLichtenštejnský palác), který začal stavět v roce 1691, ale již o několik let později jej prodalLichtenštejnům. Autorem projektu vídeňského paláce bylDomenico Martinelli, který byl Kounicovým osobním přítelem a vychovatelem v jeho rodině. Martinelli koncem 17. století zahájil také přestavbu slavovského zámku na honosnou barokní rezidenci, která však byla dokončena až o půlstoletí později.
Dominik Ondřej měl dva syny. StaršíFrantišek Karel(1676–1717) se za odstupné 100 000 zlatých vzdal nároků na dědictví a oddal se církevní dráze, nakonec bylbiskupem v Lublani(1711–1717). Pokračovatelem rodu byl mladší synMaxmilián Oldřich(1679–1746), který se stejně jako otec uplatnil v diplomacii habsburské monarchie a nakonec byl dlouholetýmzemským hejtmanem na Moravě(1720–1746). Byl též rytířem Řádu zlatého rouna (1744) a patřil k mecenášům umění. Ze zděděného majetku odprodal Strážnici (1716) a Křižanov (1727). Později využil finanční hotovost zděděnou po starším bratrovi k nákupu panstvíLuka nad Jihlavou(1736). Vedle statků na Moravě vlastnil palác vLaxenburgu, který prodal v roce 1722Leopoldu Šlikovi. Maxmilián Oldřich pokračoval v přestavbě slavkovského zámku (o jeho dokončení se ale začal zajímat až poté, co se stal moravským zemským hejtmanem), později byl iniciátorem vznikuzámku v Lukách nad Jihlavou(1739–1746). Podle projektu již zemřelého Martinelliho nechal postavit kostel Neposkvrněného početí Panny Marie v Uherském Brodě (1717–1733). Maxmiliánovou manželkou se v roce 1699 stala hraběnka Marie Františka z Rietbergu (1687–1758), která byla univerzální dědičkou říšského svobodného hrabství Rietberg ve Vestfálsku. Na základě sňatku přijal Maxmilián Oldřich v roce 1699 jménoKaunitz-Rietberg, majetek v říši patřil jeho potomkům do 19. století.
Nejvýznamnější osobností rodu Kouniců a přední postavou celoevropských dějin 18. století se stal knížeVáclav Antonín z Kounic-Rietbergu(1711–1794), který se jako jediný z početného potomstva Maxmiliána Oldřicha dožil dospělého věku. Původně byl předurčen pro církevní dráhu, ale nakonec se stal diplomatem. Uplatnil se již v závěruválky o rakouské dědictví, později proslul jako vyslanec veFrancii(1750–1753). Byl iniciátorem revoluce v mezinárodních diplomatických vztazích a prosadil alianci s Francií, která byla do té doby dlouholetým rivalem habsburské monarchie. Po návratu zPařížebyl jmenován rakouskýmstátním kancléřem(1753) a za vládyMarie Tereziebyl předním strůjcem zahraniční i domácí politiky habsburského soustátí. Podporovaltereziánské reformya jako diplomat vyjednal sňatekMarie AntoinettysLudvíkem XVI.Funkci státního kancléře si udržel i zaJosefa II.aLeopolda II., i když jeho vliv v té době již mírně poklesl. Již v roce 1749 byl jmenován rytířem Řádu zlatého rouna, v roce 1764 získalříšský knížecítitul, který mu byl v roce 1776 potvrzen i proČeské království.Funkci státního kancléře opustil až v roce 1792, kdy ji převzal o generaci mladšíJan Filip Cobenzl.
Jako dědic otcova majetku dokončil přestavbu zámku ve Slavkově, kde později nechal postavit také klasicistníkostel Vzkříšení Páně. Jménem svého nezletilého syna Dominika Ondřeje II. převzal v roce 1752 dědictví spřízněného roduQuestenbergů(Jaroměřice nad Rokytnou,Bečov nad Teplou), které také v rámci možností příležitostně spravovala v Bečově nad Teplou dokončil stavbu barokníhozámku. Z otcovského dědictví prodal v roce 1769 panství Luka nad Jihlavou. Jako významný státník sídlil převážně ve Vídni, kde od roku 1753 vlastnil palác ve čtvrtiMariahilf(prodaný pozdějiEsterházyům). Proslul také jako mecenáš věd a umění.Jako vzdělaný aristokrat pobývající řadu let v různých evropských zemích patřil také k předním osobnostem moravskéhoosvícenství.
Dlouholeté vlivné postavení Václava Antonína Kounice se promítlo i do kariéry jeho synů, čtyři z nich dosáhli vysokých funkcí ve státní správě, diplomacii, armádě i u dvora. Nejstarší synArnošt Kryštof(1737–1797) působil nejprve v diplomacii, později bylmoravským zemským hejtmanem(1770–1772) a nakonecnejvyšším maršálkem císařského dvora(1789–1797). V roce 1795 nechal podkaplí sv. Jana Křtitele ve Slavkově u Brnazřídit rodovou hrobku. Jeho jediná dceraMarie Eleonora(1775–1825) se provdala za pozdějšího významného státníka a dlouholetéhorakouského kancléře, knížeteKlemense Václava z Metternichu.
Další syn Václava AntonínaDominik Ondřej II.(1740–1812) díky otcově přičinění našel uplatnění taktéž v diplomacii a v letech 1774–1779 byl velvyslancem veŠpanělsku. Stejně jako starší bratr nakonec zakotvil u dvora a v letech 1807–1812 bylcísařským nejvyšším štolbou. Již jako dítě zdědil v roce 1752 statky spřízněného rodu Questenbergů (Jaroměřice nad Rokytnou na Moravě a Bečov nad Teplou v západních Čechách). Na základě majestátu z roku 1761 užíval jménoKaunitz-Rietberg-Questenberg. V Jaroměřicích pobýval každý rok několik týdnů, později po starším bratrovi zdědil navíc stěžejní rodový majetek Slavkov a Uherský Brod (1797).František Václav(1742–1825), čtvrtý syn Václava Antonína, sloužil v armádě a také v jeho rychlém služebním postupu se odrážel otcův vliv, protože již ve třiceti letech byl generálem. Svou kariéru završil zanapoleonských válekv hodnostipolního zbrojmistrajako zemský velitel na Moravě (1805–1806). Nejmladší syn Václava AntonínaJosef Klement(1743–1785) byl diplomatem, zastával funkce vyslance vRusku(1777–1779) a ve Španělsku (1780–1784), kde také předčasně zemřel.
Ačkoliv měl kníže Václav Antonín početné mužské potomstvo, moravská větev nakonec vymřela již v polovině 19. století. Posledním potomkem byl knížeAlois Václav(1774–1848), jediný syn Dominika Ondřeje II. Také ten byl diplomatem, během napoleonských válek byl vyslancem vKodaniaNeapoli, poVídeňském kongresuse uplatnil ještě jako velvyslanec vMadriduaVatikánu. Od mládí vedl značně rozmařilý život, nákladná byla i diplomatická služba, takže po převzetí dědictví začal odprodávat části statků. V roce 1813 prodal za téměř půl miliónu zlatých panství Bečov nad Teplou, o rok později se zbavil části uherskobrodského panství (Nezdenice)a poté ztratil i palác ve Vídni. Zemřel vPařížijako poslední potomek moravské větve Kouniců v listopadu 1848. O dědictví moravských statků vedly dlouholetý soudní spor Aloisovy dcery s dvěma generacemi příslušníků české větve Kouniců.Albrecht z Kounicz české větve nakonec v roce 1862 obhájil nárok na Slavkov a Uherský Brod, zatímco Jaroměřice nad Rokytnou převzaly postupně Aloisovy dcery Karolína (1801–1875), provdanáStarhembergová, a Leopoldina (1803–1888), provdaná Pálffyová. Po Leopoldině úmrtí pokračoval soudní spor o Jaroměřice mezi nárokovateli z rodinyPálffyůaRudolfem Kristiánem Bruntálským z Vrbna(1864–1927), který své nároky odvozoval od sňatku pradědečkaRudolfa Jana Bruntálského z Vrbnas Marií Terezií Kounicovou. Rozhodnutím soudu převzalRudolf Kristián z Vrbnav roce 1897 Jaroměřice nad Rokytnou a o rok později požádal o rozšířeného svého příjmení o jméno Kouniců (Wrbna-Kaunitz-Rietberg-Questenberg). V této podobě užívali jméno i jeho potomci, definitivně jméno Kouniců zaniklo vymřenímBruntálských z Vrbnav roce 1976.
Českou větev založilRudolf z Kounic(1617–1664), synBedřicha z Kounica synovecLva Viléma. Spolu s ním vyrůstal ve Slavkově a byl vychován pod dohledem kardinála Ditrichštejna. V roce 1642 obdrželhraběcítitul a v roce 1645 se oženil s outsiderkou české šlechtické společnosti, Marií Alžbětou z Valdštejna (1625–1662), jedinou dcerou zavražděnéhoAlbrechta z Valdštejna. Ta byla po matce dědičkou panstvíNový zámekaČeská Lípa, jediných statků zachráněných z obrovského Valdštejnova majetku propadlého v roce 1634 konfiskaci. Rudolf v roce 1649 koupil panstvíVelké Meziříčí, kde se chtěl usadit, ale hlavním rodovým sídlem se stal Nový zámek. Rudolf nakonec v letech 1659–1664 zastával funkcinejvyššího lovčíhoČeského království. Po Rudolfově smrti zdědili jeho majetek tři nezletilí synové Arnošt František (1646–1680), Ferdinand Ignác (1655–1687) aJan Vilém(1656–1721). Z nich Ferdinand Ignác prodal v roce 1676 Velké Meziříčí a o rok později koupilOsovnaBerounsku.
Po předčasném úmrtí starších bezdětných bratrů převzal všechen majetek české větve nejmladší Jan Vilém (1656–1721). Ten upravoval novozámeckou rezidenci, na svých panstvích zaváděl ovocnářství a chmelařství, zakládal nové hospodářské dvory a ovčíny. Současně se potýkal s tíživou finanční situací a zvýšený útlak poddaných vyústil vselské bouře v roce 1680, kdy byl Arnošt František v podstatě jako rukojmí na svém sídle uvězněn.Jan Vilémv roce 1700 koupil panstvíHouskaa poté prodal Osov, protože ale noví majiteléValdštejnovénesplatili předepsanou sumu, osovské panství se vrátilo Kounicům. Ze synů Jana Viléma mladšíJan Adolf(1695–1771) nechal v letech 1728–1737 postavitzámek v Osověa v roce 1751 přikoupil ještě panstvíBřeznou Mladé Boleslavi, kde nechal opravit vyhořelý zámek.V roce 1762 koupilpalác v Praze, který nechal přestavět jeho syn a dědicMichael Josef(1745–1820). Ten bylradou apelačního soudua k rozšíření majetku přispěl drobnými akvizicemi. Z další generace proslul Vincenc Karel (1774–1829),c. k. tajný radaakomoří, který byl ctitelem přírodních věd a na svých sídlech hostil slavné učence. Zasloužil se také o poslední stavební úpravy Nového zámku a drobnými stavbami doplnil zámecký park. Pro občasný pobyt rodiny nechal adaptovat také hrad Houska.
Vincencovým nástupcem byl nejstarší z jeho čtyř synůMichael Karel(1803–1852), c. k. komoří. Jeho manželkou bylaEleonora, rozenáVoračická z Paběnic(1809–1898), která patřila v 19. století k významným osobnostem českých emancipačních snah, a to jak v politické rovině, tak i v podpoře feministického hnutí. Michael Karel se po roce 1848 pustil do vleklého soudního sporu o majetek vymřelé moravské větve. Vycházel z rodinné smlouvy z 18. století, která stanovila, že v případě vymření jedné větve přejde majetek na druhou. Dcery posledního knížete z moravské větve Aloise Václava se ale nechtěly vzdát svých nároků a došlo k soudnímu sporu, který trval čtrnáct let. Až v roce 1862 převzal Michaelův synAlbrecht(1829–1897) moravské velkostatky Slavkov a Uherský Brod. Díky vlastnictví statků v Čechách a na Moravě byl postupně poslancemčeskéhoimoravského zemského sněmu, jako držitelfideikomisubyl již od roku 1861 zároveň členem rakouskéPanské sněmovny.Rodový majetek rozšířil v roce 1861 přikoupením paláce naNovém Městě v Praze, označovaném dnes jakoKounický palác. Albrecht z Kounic měl dva syny, kteří však zemřeli předčasně, dědicem majetku na Moravě se stal nejmladší bratr Václav. Statky v Čechách (Nový zámek, Houska) zdědila Albrechtova dcera Marie (1855–1918), provdaná za princeEgona Hohenlohe. Ta v roce 1904 požádala pro své syny o rozšíření příjmení do podobyHohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürst-Kaunitz, tato aliance však zanikla již v první generaci potomstva.
Nejvýznamnější osobností české větve se stal nejmladší syn Michaela Karla a Eleonory, rozené Voračické,Václav Robert(1848–1913). Vlivem matky byl Václav vychován v ryze českém duchu a později patřil k předním osobnostem politického a společenského života Českého království přelomu 19. a 20. století. Své postavení v české společnosti stvrdil Václav sňatkem s herečkouJosefínou Čermákovou, která byla švagrovouAntonína Dvořáka. Antonín Dvořák později často pobýval na Václavově venkovském sídle veVysoké u Příbrami. V roce 1897 zdědil Václav po bratru Albrechtovi statky na Moravě, kde se také usadil a nakonec zemřel v Uherském Brodě. Brněnským studentům věnoval v roce 1908 svůjpalác v Brně(dnes sídlo rektorátuMasarykovy univerzity), založil také nadaci pro výstavbu kolejí, které vznikly až později zaprvní republiky(Kounicovy koleje). Václavovým nástupcem na moravských velkostatcích byl bratr Eugen (1841–1919), který zemřel bez potomstva ve Vídni 8. září 1919 jako poslední potomek rodu Kouniců. Na velkostatky Slavkov a Uherský Brod poté vznesli nárok Pálffyové, kteří tak učinili již předtím v případě Jaroměřic nad Rokytnou. StatekPrakšiceu Uherského Brodu zdědilaJosefína, rozená Horová(1881–1961), druhá manželka Václava z Kounic a vlastnila jej až do roku 1948.
Stejně jako mnohé ostatní české šlechtické rody byli i Kounicové v německých společenských kruzích známí podfonetickýmpřepisem svého jména. České jméno „Kounic“ bylo v těchto kruzích psáno jako „Kaunitz“ a odpovídajícím způsobem vyslovováno. (Podobně jako se jménoLobkovicovépsalo jako „Lobkowitz“ nebo z původního „Vchynský“ vzniklo jméno „Kinský“ apod.). Po získání vestfálskéhohrabství Rietbergse Kounicové psali „z Kounic a Rietbergu“ (von Kaunitz-Rietberg).
V původním znaku nosili dva bílé zkříženéleknínovélisty v červeném poli a modré růže na zlatém podkladu podleSezimů z Ústí. Po povýšení do hraběcího a knížecího stavu doerbupřidali další znaky získanýchlén.