Sanskrt

Sanskrt, v písmudévanágaríसंस्कृतम्, vtransliteracisaṃskṛtam(IAST) čisaṁskr̥tam(ISO 15919), v českétranskripcisamskrtam/sanskrtam, je jeden z nejstarších starých jazyků. Přibližný český překlad slovasanskrtamje „dokonale složený“.Někdy bývá sanskrt označovan za mrtvý jazyk, je však mateřštinou několika tisícovek lidí v Indii, za druhý či třetí jazyk ho má několik milionů lidí. Je jedním z 22 oficiálních jazykůIndiea jako jedna z nejlépe dochovaných řečí starověku je používán ve srovnávacílingvistice. VIndiiajihovýchodní Asiimá sanskrt podobnou úlohu jakořečtinaalatinavEvropě. Vliv měl v historických dobách i v zemíchStřední Asiea naDálném východěpředevším v souvislosti se šířením buddhismu. V sanskrtské řeči jsou vytvořenyvédskéspisy (védský sanskrt) a poslézehinduistickáliteraturastarověkua částečně istředověkua raného novověku. Sanskrt je však i jazykem mimonáboženské literatury klasické kultury jižní a jihovýchodníAsie: umělecké literatury (kávjovápoezie,prózaidrama),filosofie(daršana),astrologie,zákonodárství(dharmaśāstra) a veškerých tehdejších vědních oborů (např. lékařstvíájurvéda, lingvistiky i technické vědy jakoarchitekturaatd.). Tutéž funkci plnil sanskrt i vbuddhismu– vyjma jehothéravádovéhosměru, který používal jazykapáli(nicméně i v některých zemích, kde časem převládl théravádový buddhismus, původně převládal vliv sanskrtu a zůstal patrný ve slovní zásobě místního jazyka – tak je tomu například vthajštině,khmerštině)
Nejrozšířenějším písmem používaným pro jazyk sanskrt je písmodévanágarí.
Sanskrt patří doindoíránské skupinyindoevropské jazykové rodiny. Je liturgickým jazykemhinduismu,buddhismuadžinismu. Ovlivnil vývoj mnoha řečí severníIndie–hindština,urdština,bengálština,maráthština,kašmírština,paňdžábština,nepálštinairomštinajsou řeči, které se vyvinuly ze sanskrtu.
Sanskrt má původ vindoárijštině, ta zase vpraindoíránštiněa ta vpraindoevropštině, ve všech případech se jedná o hypoteticképrajazykyrekonstruované metodamihistorické lingvistiky. Nejstarší zaznamenanou formou sanskrtu jevédský sanskrt, v němž byly zaznamenány posvátné textyvédského náboženství, tedy předevšímsanhity:Rgvéd,Sámavéd,JadžurvédaAtharvavéd, ale takébráhmany,áranjakya staršíupanišady. Védský sanskrt patří mezi nejstarší známéindoevropské jazykya jeho vznik lze klást nejpozději do doby v 18. století př. n. l., kdy již muselo proběhnout jeho oddělení odíránskéavestánštiny. Vznik Rgvédu, nejstaršího díla v tomto jazyce bývá kladen zpravidla do 15. až 10. století př. n. l., tento text byl poté přechováván v ústní podobě a v 7. století př. n. l. editován. V 6. až 4. století př. n. l. byl védský sanskrt nahrazen sanskrtem klasickým.
Védský sanskrt se liší od klasického sanskrtutím samým způsobem, jako se liší homérovskářečtinaod řečtiny klasické.
Z pozdější podoby sanskrtu, tím, že zmizel z védského sanskrtukonjunktiv, se vyvinul předklasický sanskrt – v letech500 až 400 př. n. l. Toto je sanskrt, jehož gramatická pravidla popsalPáninis tak nesmírnou přesností ve spisu zvaném Aštádhjájí, že jeho pravidla platí až dodnes a jsou považována za nejpřesnější gramatická pravidla. Pánini v tomto spisu popisuje jakfonologii, tak i gramatiku védských hymnů.
Z období kolem roku300 př. n. l.se datují první dochované písemné záznamy v tzv.prákrtech. Jedná se zejména oAšókovyskalní a sloupové nápisy. Dokládají, že indoárijské jazyky se už v této době vyvinuly do podoby poměrně vzdálené sanskrtu a rozrůznily se přinejmenším do různýchdialektů. Z těchto dialektů později vznikají moderní řeči jakohindština,paňdžábštinaabengálština. Přesto trvá ještě dlouho – až do roku1900 n. l., než tyto řeči vytlačí sanskrt z literatury.
Ve spisu Mahábhášja, který sepsalPataňdžaliv roce200 př. n. l., který je komentářemPáninihogramatických a fonetických pravidel, dokázal, že sanskrt je pořád ještě živá řeč, ale že dialekty odvozené z prákrtů tuto řeč zdeformovaly a že je nutná náprava a tím nutnost určitého gramatického pořádku. Toto dalo vzniknout klasickému sanskrtu a z této doby pochází termín sanskrtam (někdy samskrtam), což v češtině znamená dokonale složený.
Od začátku našeho letopočtu se sanskrt nepoužívá v běžné řeči, ale stává se jen řečí kulturní a náboženskou, aniž by měl přímé spojení s mluvenou řečí. Toto trvá až do14. století, kdy tzv. neo-indické řeči, které se vyvinuly z prákrtů začínají dominovat a které nakonec v19. stoletísanskrt jako literární řeč zcela vytlačí.
Nejrozšířenějším písmem používaným pro jazyk sanskrt je písmodévanágarí. Často je proto mylně považováno za výhradní písmo sanskrtu. Ve skutečnosti se však sanskrt po řadu staletí svého používání nejprve nezapisoval písmem vůbec, později místně a časově aktuální historickou a regionální formou jihoasijského písma. Nejstarší forma jihoasijského písma se nazývalabráhmí(používané hlavně pro hovorovýprákrt, např. v slavnýchAšókovýchnápisech). Toto písmo se postupně graficky vyvíjelo a diferencovalo v jednotlivých regionech. (Lze to přirovnat k vývoji latinského písma odmajuskulekminuskulia následným různým formám jako je písmogotické,švabach,kurzíva,školní psací písmoatd) Tímto procesem se nakonec z tohoto jednotného zdroje vyvinula velice odlišná písma používaná dnes pro jednotlivé jazyky indoárijské (s výjimkouurdúakašmírštiny) a drávidské v Indii, jakož i probarmštinu,thajštinu,laoštinu,khmerštinuatibetštinu. Sanskrtské rukopisy (do příchodu cizinců byly veškeré texty vždy šířeny ručním opisováním) jsou tedy psány nikoli jen v dévanágarí (tak je tomu pouze v oblastech, kde je tato regionální forma jihoasijského písma užívána pro místní jazyky), ale též stejnou měrou v dalších písmech jednotlivých regionů (např. v písmu telugském, bengálském, urijském, atd, dále v písmu grantha užívaném pro sanskrt v tamilsky mluvících oblastech a písmu šáradá užívaném pro sanskrt v Kašmíru). Pouze v knihtisku převládlo užívání jednoho z těchto písem sanskrtu, a to dévanágarí. Sanskrtské texty jsou tedy z původních rozličných písem rukopisného originálu editovány v dévanágarí. Není tomu však výlučně: Pro náboženské účely se nadále tisknou sanskrtské texty (vedle dévanágarí) v písmech jednotlivých indických států.
Pro akademické účely (převážně mimo Indii) se pro sanskrt užívá vedle dévanágarí také odbornátransliteracelatinkou obohacenou o speciální diakritická znaménka.
V současnosti jsou nejrozšířenější dva velmi podobné typy transliterace:
Historicky se způsob přepisu vyvíjel a zejména ve starší literatuře lze narazit na různé další varianty.
Jak je vidět z přehledu, dnes běžný český přepis sanskrtu nerozlišuje v řadě párů hlásek, zejména retroflexní hlásky od dentál (tedy například <t> pro transliteraci souhlásky v ट i त). Používá se pro zápis jednotlivých přejatých slov, ale pro přepis delších textů není vhodný právě pro tuto nejednoznačnost.
Velká a malá písmena se v dévanágarí nerozlišují a proto se nepoužívají velká písmena ani v transliteraci delších souvislých textů. Ve vědeckých textech se ale mohou používat velká písmena v přepisu jednotlivých jmen a názvů.
V této kapitole se používají tučné znaky transliterace ISO 15919 pro jednoznačné označení jednotlivých hlásek sanskrtu a znakymezinárodní fonetické abecedypro vyjádření jejich předpokládané výslovnosti.
Tradiční seznam hlásek sanskrtu (varna-samámnája) má 46 (někdy se uvádí 47) položek v pevně daném pořadí podle způsobu a místa vyslovování.
Dále existují dvě hlásky, které se vyskytují pouze na konci slabiky po samohlásce:ṁ(anusvára),ḥ(visarga).
Samohlásky a polovokály mohly být v určitých případechnazalizované. K přepisu nazalizace předchozí samohlásky nebo následující souhlásky se používám̐(čandrabindu,anunásika).
Tento přehled není zcela vyčerpávající. V recitaci konkrétních, zejména védských textů se vyskytují další hlásky.
Tradice pokládalafonetiku(šikšá) za jednu z pomocných věd při studiuVéd(védánga). Texty popisující výslovnost jednotlivých védských textů (žánr označovaný výrazem prátišákhja) dokumentují mimo jiné výslovnost jednotlivých hlásek a lze je datovat do doby 500-150 před n. l.Jejich informace můžeme porovnávat s pozdějším vývojem těchto hlásek v indoárijských jazycích a také s tradiční výslovností sanskrtu v dnešní Indii. S ohledem na to můžeme rekonstruovat výslovnost jednotlivých hlásek následovně:
V nejstarší době měl sanskrt melodický přízvuk. Tento přízvuk se zachovává v recitaci védských textů.
Zrovna tak jakočeštinaje sanskrtflektivní jazyk, který vyjadřujevětnousyntaxpomocíohýbání(skloňováníačasování). Vyznačuje se bohatstvímslovníchtvarů, které jsou ve srovnání s češtinou ještě mnohem obšírnější.
Pánini(vdévanágaríपाणिनि) byl sanskrtskýjazykovědecze4. století př. n. l.znám svým spisem o sanskrtskégramaticealingvistické morfologiizvané Aštadhjájí , což znamená „Osmero pojednání“ (3959 pravidel), který je podkladem pro gramatická pojednání osanskrtské literatuře,védángy(doslova 'údy véd'). Jsou to lingvistické disciplíny umožňující studium véd:šikšá(fonetika),kalpa(astrologie),vjákarana(mluvnice),nirukta(etymologie),čhanda(védská metrika) adžjótišá(astronomie).
Sanskrt má obsáhlý systém pravidel pro změny koncových hlásek, případně počátečních hlásek následujících slov. Říká se tomu sandhiová pravidla (sandhi= „spojení“). Toto je důsledek toho, že sanskrt je mluvená řeč převedená písmemdévanágarív úplně přesné zvukové podobě do písma. I včeštiněse zvuky počátečních a koncových hlásek v běžné mluvě mění, čeština tyto změny ale nezaznamenává vpísmu.