Vlašský salát

Vlašský salát(německyWälscher Salat, lidověvlašák) je druh lahůdkovéhosalátupůvodem zItálie(Vlachy, resp. Vlašsko je archaický název pro Itálii).Do širokého povědomí obyvatelstvadědičných habsburských zemíse dostal skrze obchodníky s koloniálním zbožím, kteří potřebné suroviny prodávali a někteří jej také pro milovníkymořskýchrybpřipravovali. V Praze to byl obchodník s vínem, koloniálním zbožím a lahůdkamiJohann Baptist ChlumetzkynaStarém Městě PražskémvŽelezné ulicis vývěsním štítem „U Itala” (Delikatessen und Spezereiwaaren Zum Italiener).
V Německu kupci pro své zákazníky připravovaliruský salát(Russischer Salat), zejména na počátku podzimní a zimní sezony. Každý lahůdkář měl, tak jako čeští u vlašského, svůj vlastní recept. Původně se připravoval ztelecí pečeně, cervulátů (uzenek), sardelí a pryk (mihulí). Dražší přísady byly brzo nahrazeny různými druhy masa, které kupcům zůstaly jako odřezky (proto v recepturách někdy uváděn jako zbytkový). Kousky masa se krájely na proužky a zalévaly majonézou. Pro svou oblibu byl vyráběn i průmyslově v soudcích a krabicích. V německém prostoru se stal masový salátFleischsalatobdobou vlašského salátu.
Ve vídeňských obchodech s lahůdkami byl k dostání vlašský salát (wälscher Salatči pozdějiitalienischer Salat),od 70. let 19. století ruský rybí(russischer Fischsalat), francouzský masový salát z hovězího(französischer Fleischsalat–Salat de boeuf)nebo berlínský masový salát(Berliner Fleischsalat).V českém a německém prostoru novéhoČeskoslovenskase u vlašského (masového) salátu vždy jednalo o směs různých druhů masa, zeleniny, jablek, u českých receptů i bramborů, dochucených salátovou omáčkou z octa a oleje či majonézou. Z rakouské kuchyně pojem vlašského salátu od 30. let 20. století postupně vymizel.
Úpadek receptury nastal v posledních válečných a poválečných letech z důvodu nedostatku některých ingrediencí a dále pak poúnoru 1948, kdy se jednalo o obdobubramborového salátu, přičemž šunku, sledě a ančovičky vystřídalšunkový salám. Vlašský salát se podává dobře vychlazený jako studená příloha. V domácnostech se vyrábí v nepřeberném množství variant a často je i vánoční přílohou keštědrovečernímu kapru.
Kuchyně veSvaté říši římskézůstávala až do 17. století téměř nedotčená zahraničními vlivy a teprve potřicetileté válce, uzavřeníVestfálského mírua skrze utužování diplomatických vztahů s Francií začala do říšských zemí pronikat ifrancouzská kuchyně.Rakouská a především vídeňská kuchyně do té doby integrovala pouze pokrmy národů svých korunních zemí. V roce 1716 se německý autorPaul Jacob Marpergero rakouské kuchyni vyjádřil, že v Rakousku lze potkat snad nejlepší kuchaře a kuchařky na světě, což bylo dáno hlavně tím, že u císařského dvora se nacházela celá řada zahraničních velvyslanců, jež si přiváželi své vlastní kuchaře.
Teprve až po svatběcísařovny Marie TereziesFrantiškem I. Štěpánem Lotrinským, milovníkem francouzské kuchyně, získaly francouzské pokrmy na rakouskou kuchyni výraznější vliv. CísařFrantišek I. Rakouskýbyl prvním rakouským panovníkem, který přivedl francouzské kuchaře do Vídně.Zcela zásadní pro rozvoj obchodu byly administrativní reformy, prováděné císařovnou Marií Terezií v polovině 18. století, které nastolily vdědičných habsburských zemíchfunkčnější byrokratickou hierarchii a následně nejen kvantitativní ale i kvalitativní navýšení výroby spotřebního zboží. V důsledku toho došlo k celkovému pozvednutí životní úrovně obyvatelstva a čilému obchodu se zahraničním zbožím.
Na přelomu 18. a 19. století už existovala celá řada obchodních firem, provozujících obchodní styky mezi svobodným přístavemTerstema dědičnými zeměmi. Z obchodního rejstříku v Terstu vysvítá, že mezi majiteli obchodních společností se jmény italskými, řeckými, židovskými, slovanskými a dalšími (francouzskými, anglickými, nizozemskými atd.) tvořily značnou část německé obchodní společnosti. Co se týče původu, většina jich pocházela zKorutan, po nich následoval velký počet obchodníků zKraňska(s německými jmény) a zTyrolska, nemalý počet tvořilivídeňštíobchodníci (pravděpodobně reprezentující mateřské společností se sídlem ve Vídni), obchodníci ze zemí Koruny české a to zejména zPrahy.Byli to právě majitelé obchodů s koloniálním zbožím a lahůdkami, kteří jako první vlašské saláty nejen nabízeli, ale také vyráběli.
S otevřením prvních lahůdkářských obchodů s italským, francouzským a zaoceánským potravinářským zbožím v zemíchKoruny království českéhodorazily k městskému obyvatelstvu tolik nezbytné suroviny k dodržení zahraničních receptur. Obchodníci svým zákazníkům nabízeliastrachaňskýahamburskýkaviár, úhoře marinované, rolované nebo uzené,šproty, celé uzené sledě (Bücklinge),lünebursképryky, ruské sardinky a ančovičky, holandské sledě přírodní, uzené, rolované či marinované, lososy, humry,kaparyz Francie,květákz Itálie, nakládané olivy, mušle,švábskéšneky, holandskéústřice, kremžskouhořčicia pařížskou s estragonem,znojemské okurky, salámy uherské zDebrecínaa italské zVeronyčiMilána, cervelaty (taliány, drážďanské,brunšvické),mortadelu, vinný ocet čiolivový olej.
S jedním z prvních receptů vlašského (italského) salátu na územíKoruny české(zařazeného dokuchařky) se lze seznámit v německé kuchařce z roku 1805 s názvem „Die Bayersche Koechin in Böhmen ein Buch, das sowol für vornehme, als gewöhnliche Küchen eingerichtet ist”, bavorské kuchařce proluxusníale i běžné kuchyně, jež vydalaMaria Anna Neudecker(rozená Ertl), hospodyně na Franzensparku u Chebu (Kaiser-Franzens-Park, později pod názvemKammerhof). Jak sama uvádí, vydala kuchařku s tímto názvem zejména proto, že jednak sama z Bavorska pocházela, dále protože většina popsaných jídel byla v té době v Bavorsku běžná a tudíž receptury popsala v bavorských mírách a váhách a nakonec protože si přála, aby byly pro další generace uchovány výrazy a provincialismy v této zemi obvyklé a dlouho dobu s těmito pokrmy spojené.Samotný salátový recept nese název:Vlašský salát s vínem nebo octem(Wälscher Salat mit Wein oder Essig). K jeho přípravě bylo zapotřebí stejné množstvímihulía sardelí, mihule nakrájené na stejné kousky, rozpůlené a vyčištěnéančovičky, půlenéolivya plátky najemno nakrájeného salámu (trvanlivého). Všechny přísady se smíchaly a zalily zálivkou z vína a cukru nebo zálivkou z octa,olivového provencálského oleje, soli a pepře.
V roce 1830 nabízel italský obchodníkJohann Baptist Chlumetzky(koncesovaná firma J. B. Chlumetzky od 9. ledna 1832)naStarém Městě Pražskémv Železné ulici s vývěsním štítem „U Itala” (Delikatessen und Spezereiwaaren zum Italiener) italské, francouzské,východo- azápadoindickélahůdky, mořské ryby, ústřice, kaviár, kávu, cukr, čaje, oleje,šampaňské, domácí i zahraniční vína, bažanty a služby obchodníhošpeditérství.Svým zákazníkům prezentoval také „Wälscher Salat” (Vlašský salát),který pro milovníky mořských ryb připravoval na objednávku již od prosince 1829.Jedna porce vlašského salátu stála 36 krejcarů,sklenice s francouzským salátem (pot-pourri) 1 zlatý.Italský obchod Chlumeckého byl natolik význačný, že byl v roce 1835 zařazen do kapesního průvodce Prahou pro cizince.Obchod pak v roce 1865 převzala firma Bratři Meningerové.V roce 1830 měl vlašský salát (Wälscher Salat) ve svém sortimentu takéJohann Wirthreich, lahůdkář s italským ovocem a koloniálním zbožím naNovém MěstěuPrašné brány.Obchod po něm vedl Georg Wirthreich.
Magdalena Dobromila Rettigovázařadila recepturu vlašského salátu do druhého a značně rozšířeného vydání své kuchařky „Domácí kuchařka aneb pojednání o masitých a postních pokrmech pro dcerky české a moravské” (psanéšvabachem: Domácý Kuchařka, aneb, Pogednánj o masytých a postnjch pokrmech pro dcerky České a Morawské), které vydalo v roce 1831 nakladatelstvíJan Hostivít Pospíšilv Hradci Králové a v Praze. Recept sestával z kousků marinovaného úhoře,pryky(mihule), vyčištěných sardelí a kapary. Omáčka se připravovala z utlučeného uvařeného žloutku,bobkového listu, sardinek, cibule, pepře a kapary, vinného octa a provensálského oleje.
Německá kuchařka odMarie Judith Rohrerz roku 1835 (páté vydání) „Kompletní a přesný návod na přípravu všech druhů masa...” (celý názevVollständige und genaue Anleitung alle Gattungen Fleisch- und Fastensuppen, Assietten, Rindfleisch, Saucen, Zugemüse, Fleisch- und Fischspeisen jeder Art, Salats und Kompots auf die beste und wohlfeilste Art zu verfertigen: ein sehr nützliches Handbuch für jede Haushaltung.), kterou vydalo nakladatelství Rudolf Rohrer vBrně, uváděla jak dva druhy vlašského tak i ruský salát z kousků telecího masa, šunky a sardelí v aspiku (tzv. sebou na cesty). Základem prvního receptu vlašského salátu byly vařené brambory, úhoř, sleď, pryky a natvrdo uvařené žloutky a bílky. Druhá varianta nabízela zcela rybí salát (sleď, marinovaný úhoř, mihule, marinovanýtuňák, sardele, ozdoba zmořských krabů, kapary,pistáciových oříšků, špagetbigolia oliv) se zálivkou z vinného octa a provensálského oleje.
V 60. letech 19. století nabízel vlašský salát v PrazeJoseph SchubertvCeletné(firma Jos. Schubert od 4. května 1854)a A. Pulkrábek v Havířské ulici.Dne 15. února 1864 si otevřel Josef Wobrowsky vÚstípropachtovaný „Hostinec u zlaté lodě” (Gasthof zum goldenen Schiff)a do jídelního menu zařadil také vlašský salát (Wälscher Salat).V Brně se etabloval v roce 1875 lahůdkář Anton Palla (Wein-, Delicatessen- & Specialitäten-Handlung) na Rennergasse (Běhounská).Také on zařadil vlašský salát do svého sortimentu.
V roce 1873 se naStřeleckém ostrověv Praze konala ve dnech 7. až 9. února výstava studených výrobků umění kuchařského, jejímž protektorem byl knížeHugon Thurn-Taxisa předsedou výstavního výboru L. Teubl, vrchní kuchař zeStrahovského kláštera.O rok později se výstava konala ve dnech 20. až 22. února vžofínském sále, který se stal shromáždištěm všech pražských kuchařů a labužníků. Stříbrnou medaili si tehdy za svůj vlašský salát odnesl také lahůdkář zCeletnéJosef Schubert (později lahůdkářství převzal K. Puchwein zRychnova nad Kněžnou)
Na konci 19. a začátku 20. století si receptury vlašského salátu zachovávaly svůj rybí základ (maso z úhoře, sledě a sardelí). Vedle tzv. vlašského salátu byl oblíbený takébramborový salát, jehož omáčka (jíška) se připravovala z octa, cukru, oleje, syrových nebo vařených žloutků, soli, pepře a horčice. Finančně náročnější cizozemské přísady si hospodyně postupně nahrazovaly domácími a recepty přizpůsobovaly místním zvyklostem, v českém prostředí se jednalo hlavně o přísadu brambor (protože tou dobou panuje ve krajích citelná drahota, jedná se o to, aby vedle obligátních krmí i salát vydatným byl).
V německém prostředí se italský salát připravoval z kousků masa, uzenek, okurek, vajec (a dalších přísad) a z omáčky na způsob majonézy (protoFleischsalat).Zajímavý je recept vlašského salátu (Wälscher Salat) Německé školy vaření v Praze (Rezept der Deutschen Kochschule in Prag) z přelomu století, kde už z rybích přísad zůstal jenom sleď a velmi připomínal německý masový salát:
Vlašský salát nebyl neznámý (Wälscher Salat) ani rakouskému obyvatelstvu. V roce 1819 jej nabízel veŠtýrském Hradcimilovníkům mořských ryb obchodník s koloniálním zbožímJohann Anton Zweth,veVídniv roce 1830 obchodník Franz B. Liechtenstern (Tuchlauben zum weißen Rössel Nr. 554),roku 1836 F. R. Hoffmann,Am hohen Markt, zum Tyroler Nr. 390),roku 1841 koloniální obchod Schneider & Sohn (Specerey- und Weinhändler, zu den 3 ­weißen Löwen in der Kärntnerstraße),VPeštipředstavil vlašský salát svým zákazníkům v roce 1840 obchodník Jakob Saager.
V roce 1876 provozoval vSalcburkuitalskou restauraci hostinský Giacomo Tosoni, ten vedlepolenty,rizota, italských salámů,pršuta, ančoviček, masa na rožni a různého ovoce nabízel i vlašský salát.Recept na vlašský salát ve vídeňském listu pro hospodyňky (Wiener Hausfrauen-Zeitung) z roku 1884 sestával z nakrájených kousků z čtvrt kila úhořů, jednoho očištěného sledě, dvou lžic bílých fazolí, na kostičky nakrájeného jablka, trochyčekankyahlávkového salátu, dvou na plátky nakrájených vařených brambor a zálivky z oleje a octa.Obsahovala ho také kuchařka pro jihoněmeckou kuchyni „Die Süddeutsche Küche”, která vyšla v roce 1887 ve Štýrském Hradci.
Vídeňské (Delikatessen und Spezereihandlungen) nabízely ruský rybí (russischer Fischsalat) a francouzský (französischer Fleischsalat) nebo berlínský masový salát (Berliner Fleischsalat). Humrový nebo vlašský salát se s oblibou podával jako pozdní večeře při tzv. čajovém věnečku.
Rozpad Rakouska-Uherska měl na další vývoj receptur vlašského salátu podstatný vliv (ztráta přístavu Terst, rozpad jednotného vnitřního trhu s bezcelním prostorem). Celá řada dosud používaných salátových přísad byla postižena clem a následně i daní z přepychu, což ze zákonitě odrazilo na domácích cenách prodávaných potravin, potažmo výrobcích z nich. Zákon ze dne 14. dubna 1920 opotravní dani na čářerozšířil potravní daň na čáře vPraze,BrněaBratislavěna další části těchto měst a jejich předměstské obce. Vedle celé řady potravin podléhaly této dani také ryby (kapr, losos, úhoř, štika, pstruh, lín, sumec, šil, dále raci, ústřice, jedlí plži), jedlé oleje, vejce a maso.
Clona dovoz italského zboží stanovovala dodatková úmluva k obchodní a plavební smlouvě mezi republikou Československou akrálovstvím Italským, podepsaná v Římě dne 23. března 1921. Celní poplatek se týkal např. brambor, mořských zvířat lasturovaných nebo korýšů čerstvých a vařených, salámů zvaných veronský, milánský, fabrianský, florentinský, salamino,mortadella,zamponeacotechino, konzerv masových, rybích a korýšových, konzerv zeleninových, kapary.
Vládním nařízením ze dne 29. srpna 1924 byl vydán nový seznam přepychových předmětů a výkonů, který se dotkl jedlých hlemýžďů,ústřic,mořšských raků,krabůa to čerstvých i vařených,mortadelly,uherskýcha veronských salámů (původních i napodobených), lososí šunky,úhořůalososůuzených nebo marinovaných,kaviárua kaviárových náhražek, všech ryby v oleji (vyjma sardinek) a korýšových konzerv (daň se vztahovala též na všechny tyto potraviny v krabicích, lahvích a podobných nádobách neprodyšně uzavřených).
Vládním nařízením ze dne 28. dubna 1927 byl podroben dovoz některých předmětů dani z obratu, té byly podrobeny například dovážené octy a oleje.Vládní nařízením ze dne 28. dubna 1927 byl vydán nový seznam přepychových předmětů a výkonů, který vstoupil v platnost 1. května 1927, ten se však pro výše uvedené lahůdkářské potraviny nezměnil. Vyhláška ministra financí a ministra průmyslu, obchodu a živností ze dne 29. března 1930 o paušalování daně z obratu u koloniálního a jiného zboží dováženého z ciziny stanovila pak daň paušální:
Ve třicátých letech 20. století měl vlašský salát mnoho podob, stále se však jednalo o rozmanitou smíšeninu různých druhů masa, zeleniny, také jablek nebo bramborů, která se buď upravovala jako obyčejný salát s dobrým stolním olejem, jemným octem, solí a pepřem nebo s některou salátovou omáčkou či majonézou.
Podle chuti se přidávala zelenina:celer,květák,kyselé okurky, naložená míchaná zeleninamixed pickles(květák, okurky, mrkev, perlové cibulky, celer, červená řepa, paprikové lusky, atp.), naloženéryzce,žampionynebolanýže,kapary,červená řepa, naložené zelené fazole nebo zelenýhrášek,jablka,vařené brambory) a masité přísady: herynky – nasolenísledibez kostí (slanečci),sardele, marinovanýúhořči jiná marinovaná, rosolovaná nebo jen vařená ryba (losos, pstruh),telecípečeně, uzený jazyk, cervelát (vuřty, uzenky),šunka, uzenýlosos, račí zadečky,humři, krabi).
Salátová omáčka se připravovala též v různých obměnách:
Co se úpravy a servírování týkalo, forma se vymazávala olejem a vrstvou husté omáčky s ozdobnou zeleninou a přísadami a celá se pak zaplnila s omáčkou a ostatním promíchaným obsahem. Po třech hodináchu leduse salát vyklopil na mísu a dozdobil napříkladkaviárem, sekanými bílky, barevným rosolem či rajčaty.
Českou verzi vlašského salátu nabízel také pražský lahůdkář Alois Linka.Lahůdkářství se nacházelo po 25 let vHybernské ulicičp. 11 a od 1. července pan Linka přesídlil s obchodem doHavlíčkovy ulicečp. 11.Linkův vlašský salát se měl skládat z jablek, sledě, hrášku z konzervy, mrkve z konzervy, pražské šunky od kosti,kyselé okurky, majonézy, soli, a pepře. Po únoru 1948 bylo Linkovo lahůdkářství znárodněno (národní podnik Pramen, prodejna Pramen č. 206, Praha II, Havlíčkova č. 13).Vlašský salát pak v pozměněné receptuře začal vyrábět národní podnikPramen.Z výrobku zmizel sleď, jablka,pražská šunkaa místo toho se začaly užívatbramboryašunkový salám, přidaly se také další ingredience.
Na území Československa se v německém prostředí uchoval recept masového salátu (Fleischsalat) s květákem a kousky pečeného masa, ančoviček nebo sledě, kapary, nakládané kyselé okurky, šalotky a zálivky ze stolního oleje, vinného nebo estragonového octa.České verzi vlašského salátu s brambory a majonézou odpovídal spíše italský salát (Italienischer Salat), jejímž základem bylo na kostičky nakrájené hovězí vařené maso, hovězí jazyk, sleď,sardinky(ančovičky), jablka, brambory, vařený celer, kapary, cibule – zalité majonézou.
Naopak v novéRakouské republicese u masového salátu (Fleischsalat, též Salat de boeuf) jednalo o směs nasekaného vařeného hovězího masa, hovězího jazyka, nakrájených ančoviček, sardinek, kapary, šalotky a bramborového salátu s majonézou. Obdobou byl italský salát (Italienischer Salat, též Salat Italiano) z vařeného hovězího jazyka, telecí pečeně, pečeného kuřete, kouskůmihulea ančoviček, přičemž zálivka sestávala ze syrových žloutků, vinného octa, tekutého aspiku a ostré hořčice. Oproti tomu přinášel makedonský salát (Salat Macedaine) různé druhy na nudličky nakrájeného vařeného a pečeného masa (telecího, vepřového, hovězího, kuřecího a uzeného), plátky vařených brambor, jemně nasekané okurky a ančovičky, na nudličky nakrájeného sledě a nastrouhanou cibuli. Salát se nechával uležet se zálivkou z vyšlehaného octa a oleje.
Průmyslově vyráběný masový salát ve specializovaných konzervárnách (pro vývoz pod názvemRuský salát/ Russische Salat), neměl vždy stejné složení, to se většinou odvíjelo od dostupnosti potraviny, ceny a regionální obliby. Ve Francii se do ruského salátu, kromě různých druhů zeleniny a pečeného masa, přidával též nasekaný uzený jazyk, libová šunka, klobásky, ančovičky a humr, případně také kousky z pstruha. V Německu, a to zejména u konzervovaného salátu, se salát skládal ze stejného množství pečeného telecího a vepřového masa nakrájeného na proužky. Přimíchat se mohly i menší dávky hovězího nebo skopového (ale ne příliš).
Spodní vrstvu tvořily bobkové listy, pepř, kousky okurky, kapary, konzervovaná cibulka, popřípadě konzervované kousky hub čilanýžů. Následovala vrstva masové směsi vysoká asi 5 cm, načež se uvedené přísady ve vrstvách střídaly až do zaplnění nádoby. Horní vrstva se zdobila proužkycervelatua trvanlivého salámu (někdy i Zungenwurst). V případě větších nádob se celý obsah zalil kvalitnímolivovým olejem, u malých před uzavřením octem.
Ještě v roce 1941 lze sledovat přípravu vlašského salátu podle původních receptur.
Nedostatek některých přísad ve válečnýcha poválečných letech (vejce, majonéza, ryby, maso) se přirozeně odrazil také v přípravě vlašského salátu: majonéza se připravovala z vody, octa a vaječného sušeného prášku, škrobové moučky, zelenina byla konzervovaná a masové (rybí) přísady chyběly zcela.
Vlašský salát se vyráběl např. v roce 1965 podle úsekovýchNorem studené kuchyněpro výrobu studených jídel v závodech veřejného stravování a v lahůdkářských výrobnách maloobchodu potravinářským zbožím, které povolovaly čtyři receptury:
Výroba vlašského salátu podle československých socialistických norem veřejného stravování znamenala změnu původní receptury, obzvláště v doběnormalizace.
Současná průmyslová výroba 21. století používá levné náhražky, např. místo kvalitníhosalámuz masavýrobní salám,okurkynahradila levnějšícuketaa konzervované vařené brambory,majonézaje nastavovánavodouaškrobem, přidávají se konzervanty a chuťové přísady, zahušťovadla, inhibitory proti choroboplodným zárodkům.Kvalita průmyslově vyráběných vlašských salátů je rozdílná.
Vlašský salát si lidé připravují také doma, zejména v četných obdobách jako vánoční bramborový salát. Kuchařské recepty pro domácí výrobu přinesly naopak návrat k původní receptuře, znovu se v přísadách objevily: úhoři, sledi, losos, sardelky, vařené či pečené maso, šunka, kapary a jablka.
Názevvlašský salátse používá v Česku a na Slovensku.
Francouzský salát z hovězího masa(Salade de boeuf)se skrze vídeňský vliv rozšířil také v rakousko-uherských oblastechBanátu,Sedmihradska,Bukovinya postupem času po celémRumunsku, kde si uchoval (i přes použití dostupnějších druhů masa) svůj původní název z francouzštiny.
Pro saláty s masovým základem se v zahraničí často používá také výrazruský salát(v současné době nazývanýsalátOlivierpodle belgicko–francouzského kuchařeLuciena Olivierapůsobícího vRusku).V roce 1870 se v Německu francouzský salátSalade a la macedoinečiSalade Russepřekládal jako salát z mladé zeleniny.Recepty ruského salátu často obsahovalyaspik, což se odvíjelo od receptů francouzského kuchařeMarie-Antoine Carême.
Léon Baron Brisse(1813–1876), který se v penzi věnoval gastronomiia vydal v roce 1870 kuchařku se 366menua 1 200 recepty (Les 366 Menus du Baron Brisse avec 1,200 Recettes et un Celndrier Nutritif. Augmentés de la manière de servir une grande table compris l'ordre dans lequel doivent ètre présentés les mets et les vins). Ruský salát podle jeho receptu sestával z promíchaných kousků kuřecího akoroptvíhomasa, vařené mrkve, tuřínu achřestu, hrášku, mladých fazolových lusků,červené řepy, račích ocásků, dále z kapary, oliv a filetů z ančoviček; přidával se kaviár, pepř, omáčka z hořčice, oleje a octa.
Obdobně popsal ruský salát profesionální kuchařAuguste Escoffierve svém kuchařském průvodciLe Guide Culinaire – Aide-mémoire de cuisine pratique(stejné množství mrkve, červené řepy, brambor, fazolových lusků, hrášku, lanýžů, okurky, hub, uzeného jazyka, humra, libové šunky, klobásy a ančoviček s majonézou).
Složení ruských salátů je velmi rozmanité podle zemí, existují i bezmasé verze. V různých evropských jazycích pak název salátu může být např.anglickyRussian saladneboOlivier salad,francouzskySalade russe,španělskyensalada rusa,polskySalatka Jarzynowa(bezmasý),ruskyОливье.
Dne 9. března 1845 předvedlJan Bedřich Kittl, ředitelPražské konzervatoře, pražskému publiku první nastudováníBerliozovypředehry k opeřeKrál Lear. Hudební kritikAugust Wilhelm Ambrospak napsal, že předehra byla asi tak těžce stravitelná jako vlašský salát a že byla spíše salátem z dubového lesa zalitého balvany.
V roce 1861 složilFranz Friedrich Richard Genée(1823-1895),skladatel, libretista a dirigent hudebníparodiis mužskýmtenorovýmsólem „Vlašský salát” (Wälscher Salat).
Na počátku první světové války byla Itálie s Rakousko–Uherskem a Německem členemTrojspolku. Když v květnu 1915 vyhlásila Itálie Rakousko–Uhersku válku, informoval německý listBerliner Tageblatt, že v některých berlínských restauracích přejmenovali vlašský salát na „zrádcovský salát“.
Bratři Ebenové zmiňují vlašský salát v písniChlebíčkyzestejnojmenného alba.