Moravané

Moravané(lidově takéMoraváci, zastaraleMoravci,německyMährer) je označení lidí žijících naMoravě,nebo z Moravy pocházejících, kdy první písemná zmínka o Moravanech pochází zLetopisů království Frankůk roku822.Vanglickyhovořících zemích označuje také příslušníkyprotestantskéMoravské církve, duchovních následovníkůJana Husa.Označení Moravané se v současnosti (po roce 1991) ovšem používá i jako označení osob, hlásících se kmoravské národnostia členů stejnojmenné marginálnípolitické strany.
Často se toto pojmenování používalo pouze proslovanskéobyvatele Moravy,za Moravany se ovšem označovali téžmoravští Němci,kteří byli většinou po skončení druhé světové válkyvysídleni, ale za Moravany se často považují doposud.
Hlavníetnografickéskupiny slovanských Moravanů tvoří:
Hlavní etnografické skupiny německých Moravanů byly:
Na jižní Moravě obývala několik vesnic menšinamoravských Chorvatů, rozptýlená po 2. světové válce násilně zvláště na severní Moravu.
V době konstituování moderníhočeského národaa ústupu zemských sebeidentifikací v 19. století sečeskyhovořící Moravané přihlásili k češství, malá část slovanské moravské inteligence však již v této době prosazovala moravskou samostatnost a snažila se o vyvolání jakéhosi moravského obrození.V doběněmecké okupace zbytku českých zemívystoupila s požadavkem zavedení samostatné moravské národnosti namísto české marginální (150 až 300 registrovaných členů)Moravská nacionální sociální strana.V této době byla naopak část obyvatel východní Moravy, tzv.moravští Slováci, označována organizacíNárodopisná Moravaa vládouSlovenského státuv rámci koncepce tzv.Velkého SlovenskazaSlováky.
JakoMoravcise označovalo též obyvatelstvo používajícílašské dialekty(tzv. „po našemu“) a žijící v okolí dnešníčesko-polskéhranice vHorním Slezsku(Hlučínsko,RatibořskoaHlubčicko),které se však, zejména na Hlučínsku, orientovalo proněmecky.
Větší částčeskymluvících obyvatel Moravy se hlásí kčeské národnosti.V roce1991se podle ČSÚ oficiálníčeská národnostrozložila na českou, moravskou a slezskou.Podle závěrůČeského statistického úřadumoravské povědomí vzniklo uměle v důsledku medializace moravské národnostní problematiky. ČSÚ toto dokládá velkým rozdílem mezi počty osob hlásících se k moravské národnosti ve sčítáních lidu v roce1991a2001(v roce 2001 se téměř milion osob, hlásících se v roce 1991 k moravské národnosti opět přihlásil k národnosti české).Moravské povědomí je však v lidech žijících na Moravě pevně zakořeněno, což dokládá nárůst o 250 000 lidí ve sčítání lidu 2011.
Ve vztahu ke sčítáním lidu vČeskupředstavitelémoravistickýchorganizací (Moravské a Slezské informační centrum, politická stranaMoravané) vždy požadovali, aby na sčítacích formulářích byla vždy výslovně uvedena národnost moravská a slezská, pro územíMoravyaSlezskanavíc na prvním místě.Český statistický úřad ve vztahu ke sčítání lidu v roce2011na dotazy moravistů uvedl, že je možné moravskou národnost vyplnit a že bude, jako je tomu od roku1991, zpracovávána odděleně (na rozdíl odčeskoslovenskýchsčítání lidu, ve kterých nebylo k moravské národnosti vůbec přihlíženo a osoby uvádějící moravskou národnost byli automaticky započítáváni mezi osoby s českou národností). Odmítl však žádost, aby byla moravská národnost ve sčítacích formulářích předvyplněna.Oproti tomuSlovenskozahrnulo možnost volby moravskénárodnostipřímo do sčítacího formuláře.
Ve sčítání lidu v roce 1991 se k moravské národnosti přihlásilo 1 362 313 občanůČeské republiky, tj. 13,2 % obyvatelstva. Přisčítání liduv roce2001došlo výraznému poklesu a k moravské národnosti se přihlásilo pouze 380 474 občanůČeské republiky, tj. 3,7 % obyvatelstva. Ve srovnání s rokem 1991 se při sčítání lidu v roce 2001 přihlásilo téměř milion osob opět k národnosti české,a největší koncentrace obyvatel hlásících se k moravské národnosti byla vJihomoravském kraji.Podle výsledkůSčítání lidu, domů a bytů v roce 2011počet obyvatel s moravskou národností ale opět stoupl, celkem se k ní přihlásilo 630 897obyvatel, což činilo 6,3 % všech obyvatel České republiky. Největší podíl opět zaznamenal Jihomoravský kraj, kde se k moravské národnosti přihlásilo 21,8 % obyvatelstva, dále kraj Zlínský (16,3 %), Olomoucký (12,0 %) a Vysočina (7,0 %).
Na území Moravy a Slezska se k moravské národnosti přihlásilo samostatně 513 555 osob, což tvoří podíl 12,9 %.V kombinaci se na území Moravy a Slezska přihlásilo k moravské národnosti přibližně něco přes 610 000 lidí,což tvoří přibližně podíl 15,3 %.
Ministerstvo spravedlnosti České republiky se vyjádřilo k poslaneckému návrhu novely zákona o národnostních menšinách z 1. června 2021:„Návrh zákona výslovně uzná postavení příslušníků moravské národnosti jako příslušníků národnosti české s tím, že se na ně nevztahuje právní úprava pro národnostní menšiny.“, s tímto zdůvodněním:„Moravané, respektive občané České republiky na Moravě, tvoří součást českého národa a nelze je považovat za jinou než českou národnost ve smyslu zákona o obcích.“. Moravané z toho důvodu podle ministerstva spravedlnosti nejsou národnostní menšinou.
K národnosti moravské se hlásí irespondenti na Slovensku, kde je moravská národnost aktuálně 7. největší národnostní menšinou.
Odsčítání lidu roku 1991se díky získání absolutní svobody volby národnosti (dleListiny základních lidských práv a svobodje možné si subjektivně zvolit jakoukoli národnost, bez ohledu na její objektivní existenci či neexistenci)začali při sčítání lidu na územíČeské republikyrespondenti hlásit i ke zvláštnímoravské národnosti.Počty obyvatel, hlásících se ke zvláštní moravské národnosti v následujících sčítáních lidu značně kolísaly a již nikdy nedosáhly čísla z roku 1991(v roce 2001 došlo ke strmému poklesu,v roce 2011 naopak k mírnému nárůstu a v roce 2021 opět k poklesu).V současné době se k moravské národnosti hlásí celkem 549 373 osob (včetně obyvatel dvojí národnosti), většina obyvatel Moravy se hlásí k národnosti české.
Předsčítáním lidu v roce 2021bylapro-moravskými aktivistyvedena informační kampaň, která upozorňuje na možnost přihlášení se k moravské národnosti.Část této kampaně (konkrétně plakáty od strany Moravané) se stala pro svůj radikální axenofobnínádech kontroverzní.Počet osob, hlásících se k moravské národnosti nicméně ve sčítání lidu roku 2021 poklesl (z 630 897 osob na 549 373 osob). Pokles zaznamenaly všechny národnosti s výjimkou slezské.
Během mezinárodní studie s účastí lidí z Česka bylo mimo jiné zjištěno, že podobagenetického kóduEvropanů souvisí s místem jejich původu. V rámci této studie byly nad rámec výzkumu vědci izolovány vzorky obyvatel původem z Čech a Moravy. Ve vztahu k odlišnostem mezi příslušníky menších etnik tak bylo zjištěno, že mezi občanyČeskapocházejících zČecha zMoravyexistují drobné rozdíly. Příčinou má být rozdílný původ obyvatel Čech i Moravy a velmi usedlý způsob života předků, protože většina obyvatelstva byla v minulosti pevně svázána spůdou.
Na Moravě se narodilo mnoho významných osobností, které se nějak zapsaly do dějin, mezi ně patří například:
Moravané původně bylislovanskýkmen sídlící kolem středního a dolního toku řekyMoravy, pravděpodobně až k jejímu soutoku sDunajem, který si v7.nebo8. stoletízajistil převahu nad ostatními slovanskými kmeny v této oblasti a dal jim své jméno.
V pramenech jsou Moravané poprvé zmiňováni roku822, kdy jejich zástupci na vyzváníLudvíka Pobožnéhopřijeli spolu se zástupci ostatních slovanských kmenů usazených při východní hranicifranské říšena sněm doFrankfurtu nad Mohanem:
Ve státě, který tento kmen v9. stoletívytvořil, jméno Moravané označovalo především vyšší, politicky aktivní složku jeho společnosti, která byla nositelem státního vědomí. Identita Moravanů byla tehdy dvoustupňová. Jednak partikulární kmenová, jednak společná slovanská. V listu, jímž žádajíbyzantskéhocísařeMichala III.o „učitele“, o sobě mluví jako o Slovanech,prosté čadi, nikoli jako o Moravanech.Tyto společenské složky byly otřeseny pádemVelké Moravy, ale nezanikly zcela a do jisté míry uchovávaly moravské povědomí.Svědčí o tom, že když se Morava dostala do okruhu polské říšeBoleslava Chrabrého, vystupovali Moravané značně politicky samostatně.
Břetislav I., řešící palčivou nástupnickou otázku (5 synů), se ve své závěti rozhodl Moravu zcela nově uspořádat: byla rozdělena na 3úděly, v nichž měli vládnout mladší synové panovnického rodu. Protože zároveň měli teoreticky nárok na ústřední vládu v Praze (seniorát), byla vlastně Morava jen jakousi přestupní stanicí na cestě mladších Přemyslovců k pražskému knížecímu stolci. Sice stále považována za jednu zemi, ale z objektivního hlediska oslabená, nemohla Morava směřovat ke konstituování středověkého „národa“ tak rychle, jako tomu bylo v Čechách. Označení „Moravané“ v té době označovalo moravskáúdělnáknížata a jejich vojenské družiny. Údělníci se pravděpodobně považovali spíš za Čechy, neboť rozhodující pro ně byla příslušnost k vládnoucímupřemyslovskémurodu, i když jsou náznaky, že Moravu považovali za svou vlast. Skutečné národní vědomí se v té době vyskytovalo zřídkaa jen v zárodečné podobě, přesto se však dá soudit, že u vládnoucí vrstvy i v duchovenstvu byli obyvatelé Moravy a Čech považováni za jeden celek.
Cesta vedoucí k odlišování Moravanů od Čechů byla zapříčiněna politickými a hospodářskými změnami konce12.a počátku13. století. Tehdy došlo k vymření moravských rodin Přemyslovců a sjednocení Moravy v jeden politický celek. Dotvořila se také vrstva pozemkové šlechty, která pozvolna začala požadovat podíl na moci a během 13. století vytvořila zemskou obec jako reprezentanta moravské země vedle panovníka. Politicky se ve větší míře začala uplatňovat počátkem 14. století v souvislostí s vymřením Přemyslovců apočátkem vlády Lucemburků, kdy sice jednala v součinnosti se zemskou obcí českou, ale pomalu již hájila své vlastní zájmy. Když r.1323od markraběte a králeJanazískala potvrzení svých práv, vymohla si, že úřady na Moravě nemohli zastávat cizinci, za něž byli počítáni i Čechové.
Na národní vědomí slovanských Moravanů lze usuzovat i podle pojmenování jazyka. Pojemjazykse ve středověku užíval do značné míry ve smyslu dnešníhonárod. Pro Moravany je příznačné, že svůj jazyk nazývalimoravskýa stejně jej nazývali i obyvatelé Čech.Na Moravě však vznikaly i prameny užívající o jazyku Moravanů označeníčeský. Je však pravděpodobné, že je to vlivněmčiny, neboť Němci mezi Moravany a Čechy nerozlišovali (slovanské vesnice v německém osídlení na Moravě se často jmenovalyBöhmdorf(= Česká ves), ale v češtině byly komoleny (Pendorf,Pendrov), nikoliv překládány). Bez ohledu na jeho označení se však vytvořil jeden spisovný jazyk společný pro Čechy i Moravu, užívaný jak v literatuře, tak v úředních záznamech. To bylo umožněno častými styky nejvzdělanější vrstvy Moravy i Čech, duchovenstva. Svou roli sehrálo také založeníuniverzity v Praze, na níž studovala značná část studentů z Moravy a zpět na Moravu přinášela české národní vědomí, jehož významným centrem univerzita byla.
Zahusitskýchválek byly posíleny jak tendence Moravany a Čechy spojující tak tendence rozdělující. Slovanští obyvatelé Moravy se k husitské víře přidali ve velké míře a po skončení válek byli s českými souvěrci spojeni nejen samotnou vírou, ale i její organizací (husitské fary na Moravě byly spravovány z Prahy). V následujících desetiletích však na Moravě rostla tolerance mezi husity a katolíky a závislost kališníků na řízení z Čech zeslábla. Úpadek pražské univerzity vedl k tomu, že již pro studenty z Moravy nebyla tak atraktivní a studenti odcházeli na německéprotestantskéuniverzity. JediněJednota bratrskávyvíjela činnost způsobem, jako by Moravané a Češi byli jedním národem.
Během husitských válek došlo k dotvoření stavovského principu správy státu. Na správě státu se vedle panovníka začala podílet šlechta (především vysoká), zeměpanská (královská) města a špičky katolické církve (zejménaolomoucký biskup). Moravská stavovská obec byla na české nezávislá, jednala na ni většinou nezávisle a dostávala se s ní často i do sporů. Formálně byla Morava od dobKarla IV.lénemčeského krále, ale od husitských válek už to fakticky neplatilo; přesto jednala česká stavovská obec s moravskou jako sobě podřízenou, z čehož vznikalo odcizení a pocity roztrpčení. Moravskýzemský hejtmanKarel starší ze Žerotínavzájemné vztahy charakterizoval slovy:Zdaliž oni nejsou, kteří nás opanovat a sobě podmaniti obmýšlejí, aby sami hlavou a my ocasem království jejich zůstávali?
Protichůdné tendence ve vztahu Moravanů a Čechů se projevovaly též v kultuře.Během celého středověku byla na Moravě pěstována česká historická tradice – četly a šířily se české kroniky (Kosmova,Zbraslavskáa další). Tato tradice pokračovala i v doběrenesanční; olomoucký biskupJan Dubraviussám sepsalDějiny království českého, olomoucká tiskárna vydávala pro prostý lid příběhy vycházející z české historické tradice a na Moravě byla hojně čtena iHájkovaKronika česká. Ale počátkem16. stoletíse objevily i zárodky samostatné tradice. Podle ní neměli Moravané nic společného s praotcem Čechem, nýbrž navazují naMarkomany. Tato představa vznikla v německy mluvícím učeném spolkuSocietas Marcomannicav Olomouci, ale začala se šířit i mezi slovanskými Moravany, přejal je i první autor díla zaměřeného výhradně nadějiny Moravy,Bartoloměj Paprocký z Hlohol(původemPolák).
V oblasti pěstování jazyka a literatury však působila tendence opačná.Šestnácté stoletíbylo dobou rozvoje spisovného jazyka a teoretického zájmu o něj. Vznikly první větší gramatiky a slovníky a ty nemohly nazývat jazyk dvěma názvy. Proto se v nich pojmenováníčeský jazykšířilo na Moravu. Zde významnou roli sehrálaJednota bratrská, pro niž čeština měla mezi ostatními jazyky výsadní postavení. Právě v moravském prostředí Jednoty vznikla nejdůležitější díla starší české literatury (Bible kralická,Grammatika česká(první česká mluvnice),Slabikář český), na nichž měli značný podíl Moravané. Je pravděpodobné, že tyto vzdělané lidi vědomí společného jazyka ovlivňovalo v jejich národním vědomí. Například proJana Blahoslavabylo jeho silnénárodnívědomí založeno především na lásce k jazyku, který pro něj bylčeský. V jehoGrammatice českéje možné najít spojení jakou nás Čechůnebopředkové naši, staří věrní Čechové. Podobněpražský arcibiskupAntonín Brus z Mohelnice, původem z Moravy, sice Moravu nazýval svou matkou, ale zároveň psal v dopisech Pražanům, že vydáváním závadných knih vedek nemalému posměchu národu našemu českému.
Ke svému češství a moravskému původu se vždy hlásil iJan Ámos Komenský.Pro Komenského byl rozhodujícím znakem národa jazyk. Svůj národ označuje slovycelý národ český a moravský,na tebe, národe český a moravský, vlasti milá, nebo používal i formulacičeský národve stejném významu. Je například autorem sbírky „Moudrost starých Čechů, za zrcadlo vystavená potomkům“.O své církvi hovoří jako o „Jednotě bratří českých.“Ve svém díle Unum necessarium se podepsal jako „J. A. Comenius Moravus“, při imatrikulaci do úřední matriky akademie v Herbornu dne30. března1611Komenský napsal do rubriky „oriundus“ (rodiště) údaj „Nivnicensis“ a do téže rubriky v úřední matrice university v Heidelberku dne20. června1613údaj „Nivanus“, jako Nivničan (Niwniczenus) se podepsal roku1612také na obou svých tištěných herbornských disputacích, takto podepsal i svou latinskou báseň, věnovanou příteli Litomilovi ve své tištěné disputaci v Herbornu. Když koupil Komenský v Heidelbergu od vdovy po profesoru Christmannovi drahocenný rukopis epochálního díla Mikuláše KoperníkaDe revolutionibus orbium coelestium, podepsal se nový majitel knihy 17.1.1614 jako „Johannes Amos Nivanus“.
Zejména šlechta měla své vlastní zájmy, které se křížily s politikou šlechty české, a u této šlechty také nikdy není doloženo označeníČech.V nižších vrstvách pro jednoznačné projevy hlubšího národního vědomí v té době nejsou doklady.Jan Amos Komenskýoznačoval Moravany za „Čechy na Moravě“ (patrně z důvodů jednoty v otázce reformace),Karel Havlíček BorovskýzaHanáky, po kroměřížském sněmu naMalé Hané. Kromě Hanáků naMalé(Kroměřížsko) aVelké Hané(Olomoucko), v té době žily na Moravě také termíny jako Valaši pro obyvateleValašskaa Slováci pro obyvateleMoravského Slovácka, pro dnešníSlovenskose používal výraz „Slovač“. Samozřejmě mezi Moravany patřili početní Němci především na jihu a severu Moravy a také v Brně, Jihlavě a Olomouci.
Výrazným předělem ve vývoji moravanství bylatřicetiletá válka. Změny po porážce povstání, k němuž se Morava připojila, vedly k emigraci značné části inteligence a přílivu cizích šlechtických rodů, které se již s novou zemí neztotožňovaly takovou mírou jako rody šlechtypředbělohorské. Tak vlastně zmizela vrstva aktivních nositelů moravanství. Na druhou stranu se moravanství rozšířilo do nižších vrstev obyvatelstva – městské kroniky běžně užívaly označenímoravský jazyk, ojedinělé doklady smýšlení poddaných ukazují jejich samozřejmé moravské cítění. Protože Čechy byly v té době v podobném úpadku, myšlenky na spojení s nimi se proto neobjevovaly, sounáležitost slovanských obyvatel Moravy a Čech silně upadla. Také vzdělané církevní kruhy působily v moravském duchu:Tomáš Pešina z Čechorodu(rodák z Čech) aJan Jiří Středovskýve svých kronikách pokračovali ve svébytné dějinné tradici započaté Paprockým, rozvinuli mytické příběhy o původu Moravanů a o jejich prvotních bájných panovnících (položili tak základ zvláštním moravským národním pověstem, které byly částečně ještě rozpracovány v lidovém prostředí během 19. století). Vše vedlo k tomu, že Moravané byli v 18. století považováni za samostatný slovanskýnárodvedle Čechů, a to nejen na Moravě, ale i v zahraničí.
Ve druhé polovině18. století, v souvislosti sosvícenstvím, se po Evropě začal šířit novodobýnacionalismus. Snažil se překonat dosavadní stavovské rozdělení společnosti a určité množiny lidí sjednotit na základě jistých znaků v jednotné společenství. Právě toto vedlo v následujících desetiletích ke vzniku novodobých národů v Evropě. V západní Evropě se národ ztotožnil se státem,Němcive střední Evropě, rozděleni do stovek státečků a rozptýleni po střední a východní Evropě se nemohli opírat o stát, proto položili důraz nakulturua jazyk. Toto pojetí jejich vlivem ve střední Evropě zdomácnělo.
Během 19. století se rozhodlo, do které národní pospolitosti budou patřit – zda do tradiční moravské zemské, vytvoří vlastní jazykově kulturní společenství nebo do již vytvářené české. První cesta se projevovala tím, že v první polovině 19. století nemělo slovanské obyvatelstvo Moravy velký zájem o společné české postoje a k českému nacionalismu se stavělo chladně. Druhá cesta, která by mohla vést k vytvoření moderního moravského národa, byla ztížena dvěma skutečnostmi: jednak Moravané mluvili podobnými dialekty jako Češi, jejich obcovací řeč byla velmi podobná českému jazyku, což bylo v době zdůrazňování role jazyka považováno za vážnou překážku, jednak – a to bylo asi rozhodující – mělo národní uvědomění slovanského obyvatelstva Moravy velké zpoždění oproti Čechám.
VČecháchse česky psanáliteraturarozvíjela už od konce18. století, hrálo se českédivadlo, vědci tvořili české vědecké názvosloví, vznikala umělecká díla oslavujícíčeský národ. Naproti tomu na Moravě byli národně aktivní převážně jenNěmci;slovanštíMoravané byli dlouho národním hnutím nezasaženi, značná část obyvatel, zejména v zaostalejších oblastech na východě, zprvu kategorii národa nepovažovala za důležitou, přednější pro ni byly otázkysociální. Několik málo moravských vlastenců bylo ve své činnosti odkázáno na plody české kultury, protože srovnatelné plody nacionalisticky moravské neexistovaly. Knihy vycházející v „moravštině“ měly výhradně praktický ráz, nesnažily se vzbuzovat jakékoli národní city, na rozdíl od situace v Čechách, kde obrozenci každou činnost (umění, hospodářství,sport) podřizovali národní myšlence.
Opožděnost a nerozvinutost českého národního hnutí na Moravě měla také příčinu v nepřítomnosti centra českého kulturního dění, jakým v Čechách bylaPraha. Dvě nejdůležitější moravská města,BrnoaOlomouc, sice žila bohatým kulturním životem, ale ten byl orientován převážně německy či zemsky, nikoli česky, v tradičním zemském či německém duchu žila i většina ostatních větších moravských měst. Šlechta na Moravě sice většinou mluvila německy, ale přesto ji národní myšlenky, i německé, nechávaly vesměs lhostejnou. Národní hnutí se nemohlo opírat ani o inteligenci, neboť převážná většina středních škol na Moravě vyučovala německy. Zbývalo mu tedy jen nepříliš vzdělané obyvatelstvo venkova, které se v první polovině 19. století teprve zbavovalofeudálníchpozůstatků. Byl to obecnější jev v Evropě 19. století, že se národní hnutí malých národů opozdilo tam, kde se muselo spoléhat na venkov. Na Moravě proto ve větší míře než v Čechách (ale obdobně jako u některých jinýchSlovanů) působili v českém národním duchu kněží. Byla to jediná vrstva vzdělaných, kteří nepodléhaligermanizaci, ale spíšebohemizaci, neboť podstatou jejich práce byly styky s obyvatelstvem, které německy nehovořilo.
Slabost a opožděnost českého národního hnutí na Moravě vedla k jeho nesamostatnosti. Vlastenci milující „moravský“ jazyk museli česky psané knihy kupovat převážně v Čechách, protože na Moravě jich vycházelo málo. V případěčasopisůanovinpak byli na českou produkci odkázáni výhradně, neboť česky psaná periodika na Moravě nevycházela vůbec; o událostech v Čechách se pak dozvídali rychleji a podrobněji než o událostech na Moravě. Rovněž vlastní literární výtvory museli moravští vlastenci uveřejňovat převážně v Čechách – přispívali do českých časopisů a získávali pro ně také nové moravské čtenáře. Toto počínání samozřejmě nemohlo zůstat bez vlivu na národní smýšlení moravských vlastenců, neboť ti viděli rozdíl mezi vzkvétáním slovanského lidu v Čechách a jeho zaostalostí na Moravě. Nemůže být divu, že se s úspěchy v Čechách ztotožňovali ochotněji než s neuspokojivým stavem Moravy samé. Významnou roli sehrálo také to, že na Moravě působila řada osobností pocházejících z Čech, napříkladFrantišek Dominik Kinský,František Dobromysl Trnka,Alois Vojtěch Šembera,František Cyril Kampelík,František Matouš Klácel. Tito čeští vzdělanci byli přesvědčeni, že národní kulturní život na Moravě je zpožděn za Čechami a je třeba mu pomoci; na Moravě působili v českém národním duchu směřujícím k připoutání slovanských obyvatel Moravy k české národněobrozenecké (nacionalistické) ideologii, neboť nikdy nepochybovali, že moravské obyvatelstvo je částí českého národa.
Moravské uvědomění prodělalo během 19. století vývoj, který se dá shrnout do několika fází:
Příklon Moravanů k českému národu se dokončil v posledních desetiletích 19. století, kdy se i na Moravu přenesl bojovný český nacionalismus, nesený přívržencimladočechů. Projevilo se to také v politice, v níž moravští politici prosazovali již od 60. let tytéž požadavky (české státní právo). Přesto bylo moravanství jistým způsobem živé a proto jakékoli činy českých politiků hrozících ohrozit dosavadní samosprávu Moravy, vyvolávaly na Moravě nevoli.
Přelomem ve vývoji moravského vědomí byl vznikčeskoslovenskéhostátu v roce1918. Jeho vytvoření bylo pro Moravany stejně toužebné jako pro Čechy, zejména koncem války, kdy vídeňské státní úřady odvážely z Moravy proti její vůli potraviny a suroviny. Vyhlášení československého státu v říjnu 1918 bylo na Moravě česky hovořícími obyvateli přijato s nadšením a bylo oslavováno po celé Moravě. Pravomoci zemských úřadů na Moravě (a ve Slezsku) převzalMoravský národní výbor(jako pobočkaNárodního výboru československého), a to se souhlasem česky mluvících Moravanů. Ti již od konce 19. století svoje češství stavěli nad moravanství a idea samostatného českého státu pro ně byla na prvním místě.
Přesto byl pocit moravanství, byť zatlačený do polohy nenárodní, v Moravanech díky staleté tradici vlastní moravské samosprávy stále živý a i po vzniku Československa očekávali, že moravská země zůstane nějakým způsobem zachována. V českých vládních kruzích však převládal názor, zastávaný již dlouhou dobu (svým způsobem vlastně odpradávna), že Morava je stejně česká jako Čechy a moravská země tedy musí být zrušena, protože je překážkou jednoty českého národa. (K tomuto postoji vydatně napomohla politika vládR-U, které ve snaze zabránit rozšíření slovanských národních hnutí, prováděly politikudivide et impera– přes opakované žádosti tak nikdy nebylo povoleno správní sjednoceníčeských zemí, ale ani např.zemí chorvatských.) Státní ministerstva tak již od konce roku 1918 dávala najevo, že s další existenci zemí nepočítají. Takové snahy na Moravě odmítly všechny místní organizace českých politických stran i tisk. Vláda však nehodlala od svého záměru ustoupit a snahu země zachovat označila za „příšeru separatismu“ ohrožující mladý společný stát.A protodefinitivní ústavaz r.1920rušila země a jejich samosprávné orgány, stát měl být rozdělen na župy. Zakázáno bylo dokonce i užívání zemských vlajek. Proti zavedení župního zřízení vznikl odpor nejen na Moravě, ale – z jiných důvodů – i v Čechách, takže byla jeho platnost stále odkládána, až bylo jasné, že se neuskuteční.
Nakonec parlament14. července1927přijal (s účinností od následujícího roku) zákon č. 125/1927 Sb. „o organisaci politické správy“, jíž bylo zemské zřízení v mírně pozměněné podobě zachováno. Podle tohoto zákona byla v rámciČeskoslovenskasloučena vZemi MoravskoslezskouMoravaseSlezskem, dalšími zeměmi bylyZemě Česká(Čechy),Země SlovenskáaZemě Podkarpatoruská(Podkarpatská Rus), jejichž hranice nadále respektovaly historické hranicepůvodních historických zemí. Tyto země však již příliš samosprávné nebyly, fakticky se staly vykonavateli rozhodnutí ústřední vlády. Vláda jmenovala i část zemských úředníků včetnězemského prezidenta. Zemím zákon nepřiřkl příliš pravomocí a některé z přiřčených země ani nenabyly, neboť se jich stát odmítl vzdát. Zemím bylo zakázáno usnášet se o otázkách politického rázu a jejich už tak malé pole působnosti podrývala i existenceokresníchúřadů, které měly pravomoci přinejmenším srovnatelné, ale přitom byly zcela pod kontrolou státu. Fakticky tedy nejenže správní reforma z roku1928neposkytla žádné části Československa autonomii, ale naopak ještě více posílila centralismus. Reakce na ni na Moravě proto dobře vypovídá o smýšlení Moravanů: obnovení země moravskoslezské bylo mezi nimi přijato s uspokojením. Obyvatelé Moravy se v krátké době po roce1918zcela ztotožnili s novým státem a začali se považovat především zaČechoslováky; jejich moravanství bylo i pouhým formálním charakterem existence moravské země dostatečně uspokojeno. Vše nasvědčovalo tomu, že splnění nejzákladnější podmínky – pouhé existence moravské země – moravanství dostatečně uspokojovalo a po jejím splnění jinak skomíralo. Přesto nezaniklo úplně, částečně ho přiživovala politika státu, ponechávající Moravě nejmenší možnosti rozhodovat o sobě v celých dějinách (aniž někdo tušil, že v budoucnu nebudou žádné). V některých jedincích to vyvolávalo protičeské pocity; nejznámější případ jePetr Bezruč(sámSlezan), který ve svých básních oslavil připojeníValtick Moravě, nikoli Československu, a v básniPolská Ostravase obával o osud moravského národa v ní, nikoli českého nebo československého. Takové případy však byly ojedinělé.
Druhá světová válkazpůsobila, že se česky mluvící obyvatelé Moravy a Čech ještě více semkli než dříve.Nacistépovažovali všechnySlovanyza podlidi, které je třeba germanizovat či vyhubit. Přestálé nebezpečí výrazně upevnilo československé smýšlení česky mluvících Moravanů. Různé spolky například dávaly své češství najevo přívlastkemčeskýve svém názvu, i když už nebylo třeba rozlišovat mezi českou a německou Moravou. Přesto však zemské orgány v čele s předsedou Zemského národního výboruFrantiškem Loubalemzačaly po válce hájit zájmy Moravy proti centralismu státu s větší rázností, než tomu bylo v období 1. republiky.18. července1945se v Brně sešli představitelé okresních a místníchnárodních výborůa přijali prohlášení, že Morava musí být zachována jako nedělitelný politický, hospodářský a kulturní celek, aby mohla žít svým vlastním životem. Místo jednání, Zemský dům (dnesNová radnice), byla kromě obvyklých československých asovětských vlajekozdobeno i vlajkami moravskými, poprvé od doby, kdy byly v r.1920zakázány.
Ve stejné politice prosazování práv Moravy pokračovalo i zemské zastupitelstvo po volbách v říjnu 1945, v jehož čele opět stanul František Loubal – požadovalo zřízení důležitých úřadů, škol či jiných institucí na Moravě, pokud už podobné byly v Čechách nebo na Slovensku, odmítalo snahy přenášet některé instituce z Moravy do Prahy, protestovalo proti diskriminaci Moravy v zásobování základními surovinami, požadovalo silnou finanční a daňovou samosprávu. Rovněž sjezdNárodní frontyna Moravě v prosinci 1945 odsoudil státní centralismus a naopak neúměrné zatížení Moravy břemeny a povinnostmi. Chování státu způsobilo, že Moravané se poměrně rychle odklonili od spontánních projevů svého češství bezprostředně po válce ke stále většímu zdůrazňování svých odlišností, poukazem na odlišný lidový svéráz a odlišné historické tradice. Při národopisných akcích se poprvé od vzniku Československa začala zdůrazňovat „duše Moravanů“.
Pražským úřadům se sebevědomí moravských orgánů nelíbilo a jako reakce na ně se začínaly objevovat hlasy požadující zrušení zemského zřízení, údajně nepružného a nákladného, a jeho nahrazení župním zřízením. Pro ostatní strany Národní fronty nešlo o důležitý bod, velmi se však o něj zasazovali komunisté. Jejich zastoupení v Moravskoslezském zemském výboru bylo menšinové, zato však měli většinu veSlezské expozituře. Pokoušeli se proto nejprve o vytvoření samostatné Země slezské. Zemský národní výbor a hlavně jeho předseda František Loubal však komunistické snaze zabránil. Poté, již od počátku roku1946se proto KSČ orientovala na zrušení zemského zřízení. Naopak jeho zachování bránilaČeskoslovenská strana lidová, ostatní strany se k zemskému zřízení stavěly vlažně. Ve volbách 26. května1946zvítězili komunisté, a i když v Zemi moravskoslezské získali menší podíl hlasů než v celostátním měřítku, bylo složení Zemského národního výboru obměněno tak, že v něm komunisté získali většinu. Národní výbor se poté změnil z ochránce práv Moravy v poslušný nástroj pražské vlády, jejímž předsedou se stal rovněž komunistaKlement Gottwald. Po uchopení moci komunisty vúnoru 1948dostaly plány na zrušení zemí, na Moravě podporované komunisty vedeným Zemským národním výborem, zelenou a1. ledna1949je nahradilo množství malých krajů.
Počáteční období komunistické diktatury vedlo k velkému útlumu moravanství, podobně jako v období druhé světové války. Lidé, kteří se postavili do služeb komunistické strany, neměli na zachování Moravy a jakýchkoli svébytností jejích obyvatel zájem, ostatní museli čelit základním existenčním problémům spojeným se ztrátou základních svobod, udavačstvím, často ztrátou zaměstnání a všeobecným strachem. Otázka postavení Moravy a Moravanů byla odsunuta na okraj zájmu. Moravanství se mohlo opřít pouze o svérázný lidovýfolklór, který však byl politicky neškodný, protože nebyl celomoravský, omezoval se jen na některé oblasti Moravy; navíc se podporoval pouze folklórslovácký, naproti tomu folklórHanéjakožto symbol bohatého sedláctví byl potlačován. Později se objevila další věc, archeologické vykopávkyvelkomoravskýchcenter v povodí Moravy. Komunistická vláda výzkum podporovala, protože chtěla dokázat vyspělost staré slovanské kultury a dodat tak argumenty své politice vůči Němcům v posledních desetiletích, a Moravané byli zmiňováni jen jako kmen, který byl společným předkem Čechů a Slováků. Na Moravě však vedly výsledky výzkumů k hrdosti na vlastní předky, na svoji zem a její minulost. Ačkoli to vůbec komunisté neměli v úmyslu, vedly k novému sebevědomí obyvatel Moravy a oživení moravanství. Jeho výrazným projevem byla v Brně v r.1963zahájená výstavaVelká Morava, která se setkala s neobvykle velkým zájmem návštěvníků. Kromě zájmu o moravskou archeologii se moravanství mohlo projevovat ještě vesportu, jiné projevy již nebyly možné.
Koncem 20. století bylo moravanství přirovnáno k ponorné řecePunkvě– podobně jako ona plyne tiše pod povrchem, ale čas od času se vynoří na povrch. To se stalo také v roce1968. Již několik let komunistická vláda zmírňovala tvrdost své diktatury a v lednu1968došlo i ke změnám ve vedení KSČ. Na tyto změny československá společnost reagovala oživením zájmu o témata, o kterých se dosud nesmělo mluvit a psát.Slováciokamžitě využili uvolněné společenské situace k předložení vlastních politických požadavků a začali volat pofederativnípřestavbě Československa, v níž spatřovali spravedlivé uspořádání pro svůj národ. Podobné volání však překvapivě zaznělo i z Moravy. Jako asi první,2. dubnavydali prohlášení pracovníciMoravského muzeav Brně, v němž požadovali obnovu Moravy v souvislosti s připravovanou federalizací Československa.16. dubnapodobné prohlášení vydali jihomoravští a severomoravští novináři na sjezdu vOlomouci.17. dubnase dokonce ve prospěch obnovení Moravskoslezské země vyjádřilJihomoravskýkrajský národní výbor a obdobné názory se objevily i ve vedenídruhého moravského kraje, třebaže ten byl zprvu k myšlence Moravskoslezské země spíš chladný. Na Moravě vyvolala otázka obnovení vlastní země velkou pozornost, v její prospěch se vyslovovalo mnoho jednotlivců, ale také celých podniků, různých společenských organizací, mluvilo se o ní na veřejných shromážděních a psal o ní denní tisk. Vznikla diskuse, zda bude lepší moravská země v rámci budoucí České republiky nebo samostatná republika vedle Čech a Slovenska. Mezi lidmi nakonec převážil druhý názor, myšlenka trojfederace. Hlavním zastáncem jejího prosazení se stala v květnu založenáSpolečnost pro Moravu a Slezsko, sdružující zprvu především vědce a umělce, v jejím čele stanulBoleslav Bárta. Společnost okamžitě získala značnou podporu moravského lidu (v srpnu měla 200 000 registrovaných členů v 600 místních výborech po celé Moravě) a organizovala další akce směřující k rozšíření svých názorů na Moravě a také k přesvědčování slovenských a českých politiků a občanů, neboť na Slovensku i v Čechách si moravských iniciativ nevšímali nebo je dokonce považovali za odvádění pozornosti od skutečně důležitých problémů. Bratislavští a pražští komunisté se však již v době největší podpory myšlenek SMS rozhodli, že vytvoří federaci „dvou bratrských národů“, na národnostním principu. Společnost pro Moravu a Slezsko přiznávala, že obyvatelé Moravy a Slezska jsou součástí české národní pospolitosti, ale přesto sociologicky a psychologicky odlišnou větví, která má své specifické hospodářské a kulturní potřeby. Zajištění těchto potřeb však v pražském vedení KSČ nenalezlo pochopení a posovětské invazibylo jasné, že se Moravané splnění svých tužeb nedočkají. Společnost pro Moravu a Slezsko se ještě marně pokoušela zajistit alespoň autonomii Moravy uvnitřČeské socialistické republikya počátkem roku1969začala v Brně vydávat časopisM-týden(Moravskoslezský týden), který si získal mnoho čtenářů, neboť jako jediný psal ve prospěch Moravy v době, kdy již diskuse o Moravě byly potlačovány.
Se zánikem politické svobody se zdálo, že i Morava je odsouzena k zániku. Ještě v listopadu1969prohlásil místopředseda české vládyLadislav Adamec, že specifika Moravy a Slezska jsou dostatečně obhájena řešeními, která zavedli komunisté a že vlastní administrativně správní uspořádání pro ně není možné. O možné samosprávě Moravy (a Slezska) se dále na oficiální úrovni už nemluvilo. Moravanství přesto existovalo dál, nyní poznamenané už druhou křivdou v průběhu dvou desetiletí. Moravané nabyli pocit, že ač se vždy hlásili k českému národu a nechtěli jej rozbíjet, český národ odmítal s nimi mít cokoli společného; dospěli proto k názoru, že své moravské smýšlení zachovají pouze v moravském národě, odlišném od národa českého. Moravanství se tak v myslích některých Moravanů vrátilo k myšlenkám poloviny19. století, o nichž si již i na Moravě dosud všichni mysleli, že jsou překonány historickým vývojem.
V roce1968, kdy se značná část Moravanů bouřlivě dovolávala svých odedávna existujících práv na samosprávu, ještě vůbec nikdo nepřišel s myšlenkou moravského národa. Přerod moravského smýšlení byl proto poměrně rychlý, neboť o sobě dával vědět již od počátku 80. let, zatím ne veřejně, pouze v okruhudisidentskéhohnutí. Jedna ze skupin se vytvořila kolem právníkaMiroslava Richtera, který se snažil o obrodu a propagaci moravského uvědomění v souvislosti se svou silnou katolickou vírou. Lidé, zejména mladí, kteří s ním spolupracovali, již byli zaměřeni moravsky národně. Koncem 80. let se vytvořila další skupina kolem rovněž mladých lidí vydávajících brněnskou verzisamizdatovéhočasopisuStřední Evropa. Již v prvním čísle vyjádřili záměr zabývat se moravskou identitou a otiskli studii básníkaZdeňka RotreklaExistence Moravy ve střední Evropě. Téma vyvolalo překvapivě velký zájem čtenářů, z nichž někteří zveřejnili i své příspěvky. Shodli se v nich, že existuje „moravský životní pocit“, „moravanství“, jen menšina z nich se však přihlásila k existenci moravského národa. Mezi českými čtenáři časopisu téma Moravy vyvolalo pobouření a obvinění (z hlediska Moravanů nespravedlivé), že se brněnská redakce místo aktuálních problémů věnuje přežitým tématům dávné minulosti.
Již v prvních dnech po listopadovém převratu Miroslav Richter v Brně založilMoravské občanské hnutí, vzápětí obnovil po dvacetileté přestávce Společnost pro Moravu a SlezskoBoleslav Bárta; možnost, že by obě hnutí spolupracovala, ztroskotala na neshodách obou vůdců. Moravské občanské hnutí také vydávalo občasník „Moravské listy“. Větší ohlas získalo Bártovo hnutí, na rozdíl od MOH také výrazné zastoupení ve volbách v červnu1990do federálního i českého parlamentu. Za něj zvolení poslanci navrhli obnovení zemského zřízení, to však bylo zamítnuto. Členové Moravského občanského hnutí na volební neúspěch reagovali odchodem z něj. Nechtěli však vstupovat do Společnosti pro Moravu a Slezsko, protože ta odmítala myšlenku moravského národa, s níž se ztotožnili. Založili takMoravskou národní stranu, čímž vznikla poprvé ve 20. století organizace hlásající myšlenku moravského národa.
Na Moravě o sobě přívrženci názoru o moravském národu dávali v menší míře vědět již od konce roku 1989 a během roku1990, do výraznějšího povědomí obyvatelČeskoslovenskase však dostali až se zveřejněním výsledkůsčítání lidu, které se konalo koncembřezna1991. V něm se ke svému přesvědčení přihlásili lidé, kteří doposud nevyvíjeli viditelnou veřejnou aktivitu. Do té doby zdánlivě jednotnáčeská národnostse tak, podle závěrůČeského statistického úřadudo určité míry uměle v důsledku medializace moravské národnostní problematiky,rozložila na českou, moravskou a slezskou.Pravdou ovšem je, že po celou dobu Československa nebylo k moravské ani slezské národnosti vůbec přihlíženo a Moravané a Slezané byli automaticky započítáni mezi Čechy.Ve sčítání lidu v tomto roce se přihlásilo k moravské národnosti 1 362 313 občanůČeské republiky, tj. 13,2 % obyvatelstva, více než 50% podíl obyvatelstva měla v okresechBlansko,Brno-město,Brno-venkov,Břeclav,Hodonín,KroměřížaVyškov. Moravská národnost přitom nebyla uvedena v demonstrativním výčtu národností ve sčítacích arších.
Dne 1. ledna 2000 nabyl účinnostiÚstavní zákon o vytvoření vyšších územních samosprávných celkůschválený 3. prosince 1997. Hranice nově vzniklých celků, v hrubých rysech kopírující původní členění z dob komunistického Československa, opět nerespektují tradiční zemské hranice. To se nejvýrazněji projevuje ukraje Vysočina, rozkládajícího se zhruba stejným dílem na historických územích Čech a Moravy, dále začleněním Svitavska do krajePardubickéhoa Dačicka ke krajiJihočeskému.
V červenci roku 2000 oslovilPetr Uhl, předseda Rady vlády pro národnostní menšiny, vládu Slovenské republiky s požadavkem na vyřazení Moravanů ze seznamu státem oficiálně uznávaných menšin. Slovenská vláda však žádosti nevyhověla amoravská národnostnadále zůstává oficiálně evidovaným údajem. V roce 2011 se kmoravské národnosti na území Slovenskapřihlásilo 3286 osob (0,1 %). Moravskou menšinu v Radě vlády Slovenské republiky pro národnostní menšiny a etnické skupiny zastupuje občanské sdruženíMoravský kultúrny zväz,založené v roce 2007.
Přisčítání liduv roce2001se k moravské národnosti přihlásilo 380 474 občanůČeské republiky, tj. 3,7 % obyvatelstva. Ve srovnání s rokem 1991 se při sčítání lidu v roce 2001 přihlásilo téměř milion osob opět k národnosti české.Největší koncentrace obyvatel hlásících se k moravské národnosti byla vJihomoravském kraji,nejvíce v okresechBrno-venkovaBlansko.K moravské národnosti se hlásili více muži než ženy.Nejmenší podíl měla moravská národnost ve věkové kategorii nad 75 let a více, největší podíl ve věkové kategorii 15 až 24 let a 45 až 59 let.
Otázka samostatné moravské národnosti, odlišné od národnosti české, bývá spojována se snahami o obnovu moravské samosprávy.Politická strana Moravané proto požadovala, aby vesčítání lidu v roce 2011byla moravská národnost výslovně uvedena na sčítacích arších.V souvislosti s množícími se dotazy od obyvatel a zájmových hnutína otázku moravské národnosti při sčítání obyvatel v roce 2011 vydalČSÚtiskovou zprávu, že… do sčítacích formulářů je možno vyplnit jakoukoliv národnost, včetně moravské.
Podle předběžných výsledkůSčítání lidu, domů a bytů v roce 2011počet obyvatel, hlásících se k moravské národnosti oproti roku 2001 vzrostl na 522 474 osob. Podle zdrojů se k ní celkem přihlásilo 630 897 obyvatel,což činí 6,7 %všech obyvatel České republiky a přibližně 18 % obyvatel Moravy, přičemž z uvedeného počtu 630 897 si jako jedinou moravskou národnost uvedlo 522 474 osob a zbylých 108 423 osob si uvedlo moravskou národnost v kombinaci s jinou národností.
Podle výsledkůSčítání lidu, domů a bytů v roce 2021počet obyvatel výlučně se hlásících k moravské národnosti oproti roku 2011 poklesl na 359 621 osob.Celkem se k moravské národnosti přihlásilo 556 641 obyvatel, přičemž v kombinaci s jinou národností tak učinilo 197 020 obyvatel.