Novinářská fotografie

Novinářská fotografie,zpravodajská fotografie,fotožurnalismus,žurnalistická fotografieneboreportážní fotografie(reportare=přinésti zprávu)je součástížurnalistiky, která připravuje a vytváří snímky pro doplnění zpráv nebo článků.Novináři, kteří jsou zapojeni do tohoto oboru, jsou obvykle známi jako reportéři, fotožurnalisté nebograficia mají významný vztah kvýtvarné fotografii. Vývoj zpravodajské fotografie lze vysledovat již od samého počátku vynálezu fotografie. První fotografie „vytištěná polotónovou technikou“ byla fotografie newyorské budovySteinway Hallpublikovaná v novináchDaily Graphicdne 2. prosince 1873.Touto událostí byly položeny základy novinářské fotografie.
Rozvoj fotožurnalismu probíhal zejména v dobách politickýchkonfliktůnebo vojenských střetů v různých zemích. Novinářští fotografové zaznamenávali historii událostí zašpanělské občanské války, španělsko-americké války,války ve Vietnamua obou světových válkách a při mnoha jiných vojenských událostech. Takzvanýzlatý věk fotožurnalismu(1930–1950) se ne náhodou překrývá sdruhou světovou válkou, během níž byl zaznamenán pozoruhodný technologický pokrokválečné fotografie.
S rozvojemtiskařských technik, jako byl vynálezhlubotisku,ofsetu, dosáhl fotožurnalismus nejlepší úrovně kvality v tištěných publikacích. Příchod nových technologií, jako bylinternet, zahájil novou éru v oblasti zpravodajství na celosvětové úrovni, označované jako digitální žurnalistika. Významné události, které otevřely dvacáté první století, jakoútoky z 11. září 2001,invaze do Irákuv roce 2003 atsunami v Indickém oceánu v roce 2004, pomohly mimo jiné vzniknout značnému množství vizuálních informací. Často také díky novým, moderním a dostupným technologiím v rukou i naprostýchamatérů, což vedlo některé pozorovatele k tomu, že začali hovořit o „krizi žurnalistiky“. Jiní to naopak označovali za začátek nové éry v poskytování informací.
Fotožurnalismus je formoužurnalistiky, která pořizuje,editujea prezentuje informační materiál ve zpravodajstvímédiívčetně fotografií, digitálních a zvukových dat. Zahrnuje taková pravidla, aby obraz, který je spojen se zveřejňovanou událostí, mohl být použit pro účelyžurnalistiky.
Novinářská fotografie je vedledokumentárníreportážní fotografie součástíinformativní fotografie. K informativní složce se může přidat ještě složkaemotivníaestetická. Odvýtvarné fotografiese žurnalistická liší v zobrazeníreality, neboť má diváka především informovat, případně vhodně doplňovat novinový článek. Například žurnalistické fotografii zesociálního prostředíse věnují fotografové se silným sociálním cítěním. Jejich snímky by mělymotivovatjedince ainstitucek nápravě zobrazených nedostatků a křivd.
Fotožurnalismus se může svým účelem použití odlišovat od dalších fotografických žánrů, jako je napříkladfotografie přírody, dokumentární fotografie neboportrétní fotografie, ale může s nimi také splývat, například s ohledem na text, ke kterému je fotografie přiložena. Zahrnuje širokou škálu oblastí zájmu: válečnou fotografii,sportovní fotografii, zpravodajství zeshowbyznysu,politiky, zpravodajství o sociálních problémech a o všem, kde je možné vytvářet ke slovní informaci obraz. Podobně sem patří dokumentacerozhovorua reportážní a dokumentární fotografie ve všech podobách. Může se dále dělit nafotografický příběh,fotopovídku,reportáž,fotografickou esej,fotografický portrétnebofotografický sloupek.
Novinářská fotografie by měla splňovat několik zásad. Předně má dodržet všechny požadavky nanovinářskou etiku, pokud jde opřesnost,pravdivostaobjektivitu. Obrazová informace by měla vykazovataktuálnosttím, že má spojitost s nedávno zveřejněnou událostí. Zobrazená situace by měla býtobjektivnía korektní,informaceby měla odrážet skutečnost, měla by být spolehlivá, přesná a fakta oddělena od subjektivního pohledu nebo osobního zaujetí autora. Měla by být zachovánaneutralitave vztahu kezpravodajství, přesnost,relevancei úplnost. Obrázky mohou být doplněny souvisejícími zprávami, které jejich význam doplňují nebo vysvětlují.Obrázek by rovněž měl splňovatesteticképožadavky na světlo,ořez, věcné vztahy prvků aperspektivu. Základní prvky fotografie vtiskuse přizpůsobují účelu použití v dokumentu, zpravodajství nebo ilustraci.
Historie novinářské fotografie sahá do období let 1880–1897, kdy byly poprvé zveřejněny novinové články s fotografiemi. Na přelomu 19. a 20. století umožnil rozvoj fotografické momentky rozšíření příručních fotoaparátů, umožňujících fotografovat bez stativu.Významné události se však fotografovaly již od vynálezudaguerrotypieroku 1839.Tiskařský lisvšak byl schopen produkovat ilustrace v tištěné podobě až teprve povynálezugrafické technikyrytiny, a teprve pak umožnil publikovat jednodušeji ve větší míře i fotografie. Tytoreprodukcese nejprve podobaly primitivním daguerrotypiím. Do té doby se snímky nejčastěji překreslovaly a prezentovaly ve forměxylografií.
V roce 1842 Hermann Biow a Carl Ferdinand Stelzner fotografovali velký požárHamburkua jeho následky na cyklu daguerrrotypií, který je patrně prvním souborem „reportážních“ snímků určité události na světě. V roce 1850 Alois Löcherer vMnichověse svým aparátem referoval o tvorbě a triumfálním vztyčení monumentální sochyBavarie.
Zvlášť podrobně se dokumentovaly zejménaSvětové výstavy, kde se fotografové soustředili zejména na dokumentacipavilonůa významné hosty. První výstavní akcí významnou pro fotografii se stala prvníSvětová výstava, konaná vLondýněroku 1851, kde byly zároveň poprvé představenystereofotografie. Druhou bylaSvětová výstavavPařížiroku 1855.
První systematicky fotografovanou válečnou událostí, o které byla veřejnost informována prostřednictvím zpráv posílanýchtelegrafem, bylaKrymská válkav letech 1853–1856.Nejvlivnějším reportérem byl zřejměWilliam Howard RussellzThe Times, který si jako první novinář vysloužil označení „válečný zpravodaj“.Jedním z prvních zpravodajů bylSedmihradskýNěmecCarol Szathmari,dalšími pak britští reportéři William Simpson zIllustrated London Sport,Roger Fenton,James RobertsonaFelice Beato. Jejich obrázky byly tehdy v novinách otiskovány jakorytiny, protože tisk polotónových fotografií byl drahý.Díky jejich zprávám v britském tisku se rozšířila povědomost o všeobecné nekompetentnosti politického vedení války. Na konci ledna roku 1855 britská vláda v čele s hrabětemGeorgem Hamilton-Gordonempadla.Významným dokumentaristou událostí ve Francii bylClaude-Marie Ferrier, který v roce 1856 pořídil záběrypovodněnaLoiřea jako fotograf doprovázel císařeNapoleona III.v době jeho tažení do Itálie v roce 1859. Vdánsko-pruské válcev roce 1864 fotografovaliChristian Friedrich Brandta Charles Junod, kteří většinu snímků pořídili nastereoformát. Vněmecko-francouzském konfliktuv letech od roku 1870 do roku 1871 fotografovali většinou zcela neznámí fotografové (až naCarla Friedricha MyliusezFrankfurtu).
Zprávy zamerické občanské války(1861–1865) dodával fotografMathew Brady, který si uvědomil historický význam války „Severu proti jihu“ pro budoucí generace a další osud země. Protože chtěl zachycovat průběh války na více bojištích, vytvořil ze svých asistentů několik týmů, které cestovaly s pojízdnými laboratořemi na různých frontách.Mathew Bradyzaměstnával celou řadu fotografů, kromě jiných takéJamese Gardnera,Williama PywellaneboGeorge N. Barnarda. Bradyho významným týmovým spolupracovníkem bylAlexandr Gardner, který se roku 1863 osamostatnil.
Gardner fotografoval většinou krátce po skončení bitev. Nevyhýbal se ani detailním pohledům na mrtvé. Později se však ukázalo, že nejméně jedna Gardnerova fotografie je zmanipulovaná. V roce 1961 Frederic Ray z magazínuCivil War Timessrovnával několik Gardnerových fotografií, na kterých byli dva mrtví konfederační ostřelovači a zjistil, že stejný padlý byl fotografován o několik metrů dál na jiném místě. Zdá se, že Gardner nebyl s kompozicí spokojen, a nechal těla různě zpřeházet. Vytvářel tak vlastní verzi reality. Rayovu analýzu ještě rozšířil v roce 1975 William Frassanito.Velmi známé jsou Gardnerovy reportážní snímky z pohřbuAbrahama Lincolnaa seriál z popravyatentátníků. Patrně poprvé v dějinách fotografie bylo v jeho reportáži využito dramatického účinku střídánícelkových záběrůadetailův delším časovém úseku, neboť Gardner zachytil nejen průběh popravy, ale i tváře atentátníků.
Dalším fotografem Bradyho týmu, který kromě informativnosti dbal také na kompozici, bylTimothy H. O'Sullivan. Nekonvenčně využíval pohybovéneostrostitam, kde mohl zvýraznit dramatičnost situace.O'Sullivan počátkem června 1863 pořídil známý snímekSklizeň smrti, na kterém leží mrtví vojáci pobitvě u GettysburguvPensylvánii.
Jednou z prvních významných událostí ve Francii dokumentovanou fotografy bylaPařížská komunav roce 1871.Z významných fotografů se na dokumentaci podílel napříkladAndré-Adolphe-Eugène DisdérineboBruno Braquehais. Zatímco se mnoho z těchto fotografů zaměřilo na trosky a destrukce v důsledku pádu Komuny, Braquehais se zaměřil na fotografování účastníků a událostí, nejvíce však na strženíVendômského sloupu.Braquehais publikoval 109 svých fotografií v knížcePaříž během Komuny. Po pádu Komuny vládní úřady použily jeho fotografie k vypátrání a zatčení příznivců Komuny.
V Londýně spolupracovali při výrobě měsíčníkuStreet Life in Londonv letech 1876–1877 novinářAdolphe Smitha fotografJohn Thomson. Jejich projekt dokumentoval textem a fotografiemi životy lidí z ulice Londýna a jednalo se o průkopnické využití sociální dokumentární fotografie ve fotožurnalistice. Série fotografií byla později vydávána v knižní formě v roce 1878 pod stejným názvem a je považována za klíčové dílo v historii dokumentární fotografie. Thomson je označován jako inovátor kombinace fotografie a tištěného slova.
S myšlenkou půltónového tisku přišel jižWilliam Fox Talbot. Na začátku 50. let 19. století navrhl použití procesu „fotografického síta (rastru) nebo závoje“ v souvislosti s fotografickým procesemhlubotisku.Během následujících desetiletí bylo navrženo několik různých druhů sít. Jedním ze známých experimentátorů bylStephen H. Horgan, když pracoval proNew York Daily Graphic. První fotografie „vytištěná polotónovou technikou“ byla fotografie newyorské budovySteinway Hallpublikovaná v novináchDaily Graphicdne 2. prosince 1873.New YorkDaily Graphicpak publikoval „první reprodukci fotografie v plném tonálním rozsahu v novinách“ dne 4. března 1880 (s názvemA Scene in Shantytown) jednoduchým polotónovým rastrem (tedy nikoliv jako rytinu).Následovaly další novinky. Roku 1887 byl vynalezenbleskový prášek, který umožnil novinářům fotografovat velmi krátkýmčasem. Novinář, spisovatel a sociologJacob Augustus Riisv té době (1890) díky blesku vytvořil mezní díloJak žije druhá polovina (How the Other Half Lives).Fotografie pořizoval v chudinských čtvrtích, ve starých domech, v nájemných ubytovnách kasárenského typu, v policejních noclehárnách a v domácích řemeslných dílnách, kde se zneužívala práce dětí. S pomocí knih, fotografií, novinových článků a přednášek, na kterých promítal své diapozitivy, dosáhl některé změny a nápravy. Zrušily se policejní noční útulky, byla zřízena škola probezprizorníděti, doplnily se zákony o dětské práci a odstranila se celá uliceMulberry Bend, která byla skrýší zločinců.O několik let později Riise v jeho sociálních reformách napodobilLewis Hine.
Za „otce ruského fotožurnalismu“ je považovánKarl Bulla,který roce 1886 získal povolení Ministerstva vnitřních věcí „pro výrobu všech druhů fotografických prací mimo domov, například: na ulicích, domech a na místech v bezprostřední blízkosti Petrohradu“, který mu dovolil celou řadu let vytvářet pohlednice pro produkční tiskSvětové poštovní unie.Fotografoval téměř všude a všechno: život rodiny cara i shromáždění protivládní inteligence, osobnosti hvězdného nebe i obyčejné dělníky, paláce i ubytovny pro bezdomovce, ale také exotické scény jako gay párty.Bulla byl členem redakční rady mnoha časopisů včetně populárníNivy.
George Grantham Bainbyl americký fotograf působící vNew Yorku, průkopník novinářské fotografie označovaný jako „otec zahraniční fotožurnalistiky“. Nejdříve pracoval proUnited Press, v roce 1898 založil první zpravodajský fotografický servisBain News Service. Společnost poskytovala fotografické služby, včetně portrétů a zpravodajství o nových událostech po celém světě, se zvláštním důrazem na život v New Yorku. Bainovy zpravodajské snímky z celého světa byly distribuovány do různých novin na oplátku výměnou za tamější fotografie. Velká škála témat zahrnovala: celebrity, přehlídky, sportovní akce, imigraci, politické události, letectví,první světovou válkunebomexickou revoluci.
Označení první britská novinářská fotografka dostalaChristina Broom, která si postavila stánek na Royal Mews vBuckinghamském palácia prodávala pohlednice s fotografiemi, které sama nafotografovala. Tento stánek provozovala od roku 1904 do roku 1930. Dokumentovala místní scény v Chelsea, včetně těch v Paláci, stejně jako závodů lodíThe Boat Racea pochodů a výstavSufražetek. Pohlednice se prodávaly dobře: během jedné noční směny vytiskli až 1000 kopií.
Za první indickou fotožurnalistku se považujeHomai Vyarawalla,známá pod pseudonymem Dalda 13. Začala pracovat na konci 30. let a do důchodu odešla na začátku 70. let. Fotografovala nejdříve pod jménem svého manžela pro bombajský časopisThe Illustrated Weekly of India,od roku 1942 se připojila k Britské informační službě a portrétovala v období před nezávislostí řadu politických a národních vůdců, včetněMahátma Gándhího,Džaváharlála Néhrúa,Muhammada Alí Džinnáha,Indiru Gándhíovounebo pro časopisLiffedalajlámu Tändzina Gjamcchoa.
Roku 1897 již bylo možné reprodukovat polotónové fotografie na tiskových rotačkách a výroba běžela na plné otáčky.Vynáleztelefotografieroku 1921 umožnil přenášet snímky pomocítelegrafunebotelefonustejně rychle jako zpravodajské novinky.Nicméně masivní rozvoj fotožurnalismu umožnil příchod pohotového reportážního 35mm fotoaparátuLeicav roce 1925a první bleskové žárovky mezi lety 1927 a 1930.Mohl přijít „zlatý věk“ fotožurnalistiky.
První dvě desítky let dvacátého století se považují za počátky moderní fotožurnalistiky.Ve dvacátých letech došlo ve všech zemích k rozvoji fotožurnalistiky díky moderním tiskařským technologiím, fotoaparátůmRolleiflex,Contaxa prvnímu přístroji nakinofilmLeica. Leica byla mnohem pohotovější než starší typy přístrojů.
Ve Francii se objevili fotografové jako napříkladJacques Henri Lartigue,André KertészneboBrassaï. V Německu to byliErich Salomon,Felix H. Man,Tim N. Gidal,Wolfgang Weber,Alfred EisenstaedtaMartin Munkácsi. V USA působili napříkladHelen LevittováneboLisette Modelová.AmeričanLewis Hineod roku 1905 systematicky fotografovalimigrantya dělníky v továrnách, následující rok dokumentoval dětskou práci. Jeho snímky pomohly prosadit zákon o zákazu dětské práce.Fotografie tak poprvé vstoupila do role společenského argumentu asociologieji mohla využívat jako dokumentační nástroj. V roce1910vstoupila do oblasti zpravodajské fotografie americká společnostUnderwood & Underwood, původně se zabývající produkcístereofotografií.NewyorčanWeegeezaznamenával tehdejší noční život města, zločiny, noční pijany a rozvášněné milence. Využíval známostí s policií, ve svém autě měl nainstalovanou krátkovlnnou vysílačku a v jeho kufru kompletnítemnou komoru, aby mohl co nejdříve fotografievyvolat. Na místo zločinu dorazil zároveň s policií nebo před ní, udělal rychle pár záběrů a ráno je prodával novinám.
V Rusku a později SSSR působiliMax Alpert,Alexandr Rodčenko,Boris Ignatovič,Georgij Petrusov,Ivan ŠaginaArkadij Šajchet, kteří se po roce 1917 stali nástrojem programové, centrálně řízené a didakticky zaměřené propagandy.
Profesionální anglický fotograf a cestovatelHerbert Pontingpořídil celou řadu reportážních fotografií během poslední výpravypolárníkaRoberta Falcona ScottanaAntarktiduv lednu roku 1912. Jednalo se o britskouexpedici Terra Novakonanou v letech 1910–1913 s cílem dosáhnoutJižního pólu. Stal se tak jedním z prvních profesionálních fotografů, který absolvoval antarktickou expedici.Ponting měl s sebou také několikautochromovýchdesek a pořídil několik průkopnickýchbarevných fotografií. Ačkoli se expedice konala více než 20 let od vynálezufotografického filmu, upřednostňoval vysoce kvalitní snímky pořízené na skleněnéfotografické desky.
Novinářská fotografie 20. a 30. let 20. století je také označovánasociální fotografie.Fotografie se v této době prototalitní režimy(komunismus a nacismus) stala zbraní moci a propagandy. Přerušil se vývoj umění, umělecké experimenty byly nevítané a svobodný projev prakticky znemožněn. Představitelé nových směrů opouštěli zemi. Totalitní režimy pomocí fotografie klamaly důvěřivou veřejnost. HitlerůvMein Kampf(1924) předznamenal děsivé události v celé Evropě. V Německu od roku 1933 dostali nacisté veškerý tisk a novinářskou fotografii pod svou kontrolu a začali ji systematicky zneužívat.
Joseph Goebbelsdělal vše pro to, aby získal obyvatelstvo pro novou vládu Adolfa Hitlera. Sloužila k tomu takéočista německého tisku, při které nacisté vytvořili seznamy nepohodlných fotografů. Kampaň měla za hlavní cíl vytlačit Židy a cizince, kteří byli postiženi zákazem výkonu povolání, pronásledováni, vyhnáni ze země, v některých případech zavražděni. Na seznamu pronásledovaných byli také fotožurnalistéAlfred Eisenstaedt,Erich Salomon(ten byl zabit i se svou rodinou vOsvětimi),Felix H. Man,Nachum (Tim) Gidal,Martin MunkácsiaRobert Capa.
Rumunský fotografIosif Berman(1892–1941) v letech 1920 až 1923 pracoval jako korespondent zIstanbulupro rumunské noviny. Po návratu do Rumunska byly jeho fotografie publikovány ve všech hlavních rumunských novinách:Adevărul,Dimineaţa,Curentul,Realitatea ilustrată,România ilustrată,Ilustraţiunea română,Cuvântul liber,L'Indépendance roumainea také vThe New York TimesaNational Geographic, byl korespondentemAssociated Pressa skandinávských noviny Scandinavian Newspaper Press.
V českých zemích působiliLubomír Linhart,Karel Teige,Rudolf Kohn,Karel Kašpařík,Oldřich Strakaa pořádaly se takzvané výstavy sociální fotografie.V letech 1927–1928Josef Sudekdokumentoval dostavbukatedrály sv. Vítaa roku 1928, k 10. výročí založení republiky, vydalalbum15 originálních fotografií s názvemSvatý Vít.Na Slovensku se do kronik fotografie zapsaliIrena Blühová,Karol Aufricht,Iľja Jozef Marko,Sergej Protopopov,Barbora Zsigmondiová,François Kollar.V Anglii jako fotoreportér působilBill Brandta v NěmeckuJohn HeartfieldčiAugust Sander.
V USA roku 1935 zahájila fotografickou kampaň agenturaFarm Security Administration, do jejíhož sociologicko-dokumentárního programu se zapojila řada fotografů, jako byli napříkladRoy Stryker,Walker Evans,Dorothea Langeová,Ben Shahn,Arthur Rothsteina agenturaFotoliga, ve které vynikaliAaron SiskindneboHelen Levittová.Společnost FSA měla za úkol v rámci reforemNew Dealsestavit dokumentaci sociálních problémů v jižních státech USA.V tomto období se začala formovat dokumentární fotografie, jejímiž hlavními charakteristikami byl důraz na realismus, snaha bez příkras zachytit věci takové, jaké jsou; spoluprožití bídy a utrpení, jasný morální postoj a konečně samotné vědomí specifičnosti tohoto média.Se vstupem USA do druhé světové války však nastala změna. Projekt dostal jiné jméno (Office of War Information) a jiný program. Ve válce musela propaganda ukazovat, jak jsou Spojené státy silné, a ne jaké mají potíže. V roce 1948, kdy FSA zanikla, byla dokonce snaha pořízené dokumenty zničit, aby nemohly být použity pro komunistickou propagandu.
Zlatý věk fotografie nastal v období 1930–1950. Některé časopisy, jako například londýnskýPicture Post, francouzskýParis Match, berlínskýArbeiter Illustrierte Zeitung,Berliner Illustrirte Zeitung, americkýLife,Sports IllustratedaNational Geographicstejně jako magazíny londýnskýDaily Mirror, americkéThe New York Daily News,Weekly Illustrated,Look,Picture Post, sovětskéOgoňokaSSSR na strojkenebo českýPestrý týdenstavěly svou prestiž na tištěné fotografii.Hlubotiskumožňoval nápaditě členit plochu dvojstránek a sazbu s fotografiemi uspořádat do netradičních kompozic.
V předválečné politicky nestabilní Evropě se fotografie stejně jako film staly výraznými manipulátory. Ve fašistické Itálii a nacistickém Německu sloužily k propagaci ideálů diktatur (napříkladLeni Riefenstahlová).
V této době se proslavili napříkladRobert Capa,Alfred Eisenstaedt,Margaret Bourke-WhiteováaWilliam Eugene Smith. FrancouzHenri Cartier-Bresson, kterého fascinovaly události všedního dne, se právem považuje za otce moderní fotožurnalistiky.NěmecErich Salomonještě před tím, než jej nacisté popravili, fotografoval rafinovanými metodami velké osobnosti tohoto světa, státníky, politiky a diplomaty v neoficiálních a lidských situacích.
Jako jeden z předchůdců významných fotografů z druhé světové války je uznáván také vojákTony Vaccaro.Svým skromným aparátemArgus C3zachycoval hrůzné okamžiky války. Robert Capa, který používal stejný fotoaparát, zachytil stěžejní momenty válečného konfliktu vDen Dnapláži Omaha. Stejně jako mnoho dalších obětavých fotožurnalistů ve válce padl.Částečně jej zastoupil jeho bratrCornell Capa.
V období druhé světové války působili i další fotografové, jako napříkladDavid „Chim“ Seymour,Dmitrij Baltermanc,Anatolij Garanin,Boris Kudojarov,Jevgenij Chalděj,Michail Trachman,Arkadij Šajchet,Galina Saňková; a také čeští fotografovéZdeněk Tmej,Jindřich Marco,Oldřich Straka,Karel Ludwig,Václav Jírů,Václav ChocholaneboKarel Hájek.
V roce 1947 založili reportážní fotografové Robert Capa, Henri Cartier-Bresson, David Seymour aGeorge Rodgerjako reakci na druhou světovou válku mezinárodní zpravodajskou agenturuMagnum Photos,která funguje dodnes.Fotografický styl v tomto období je označovánhumanistická fotožurnalistikav čele s již známými fotografy jakoWerner Bischof,William Eugene Smith,David SeymouraRené Burri.Dodávali snímky do magazínůLife,Look,DuneboTime. V tomto období se pozornost médií přesunula naválku v Indočíně(1946–1954). Nejen na tuto událost, ale také na jiné válečné konflikty se specializovali napříkladDavid Douglas Duncan,Donald McCullin,Philip Jones Griffiths,Tim PageneboGilles Peress.V Americe vznikla takzvanáNewyorská škola fotografie:Helen Levittová,Lisette Modelová, Weegee,Diane Arbusová,Robert FrankaWilliam Klein.
Od druhé poloviny šedesátých let 20. století však humanismus, který byl optimisticky zaměřený do budoucna, z fotografie ustoupil pod vlivem dalších válek a konfliktů.Vietnamská válkaotřásla celým světem – fotografie zvěcněla, zdrsněla a zestřízlivěla.
William Eugene Smithv letech1971–1973fotografoval vMinamatě, japonském rybářském městě, jehož obyvatelé trpěli otravou rtutí, kterou do moře vypouštěla chemická továrnaChisso Corporation. Fotografie byly otištěny ve významných světových denících a časopisech. Továrna nakonec musela vyplatit obětem odškodné a udělat příslušná opatření k zastavení znečišťování životního prostředí.
Na počátku sedmdesátých let se trojice fotografůJoel Meyerowitz,Stephen ShoreaWilliam Egglestonstala první skupinou mladých umělců, kteří začali používatbarevný materiálnejen v reportážní, ale zároveň také vevýtvarnéfotografii. Eggleston byl dokonce v historiiMuzea moderního umění(MoMA) v New Yorku první, kdo tam barevné fotografie vystavil.Dalo by se říci, že se reportážní fotografie stává v určitých případech zároveň výtvarnou.
Válečné reportážní fotografii se věnovali a věnují fotografovéDonald McCullin,Philip Jones GriffithsneboJames Nachtwey. Reportáže z kambodžského hlavního městaPhnompenhuz roku1975, kdy se vlády ujaliRudí KhmerovépřinášelkambodžskýfotožurnalistaDith Pran. Později pracoval proThe New York Timesa byl o něm natočenoscarovýfilmRolanda JofféhoVražedná pole.Kromě nich jsou svými dokumentárními snímky světově známíLee Friedlander,Garry Winogrand,Nan Goldinová,Nobujoši Arakia členové agentury Magnum PhotosCharles Harbutt,Martin Parr,Carl de Keyzer,Alex WebbaSebastião Salgado.
V Moskvě se každoročně koná festival profesionální dokumentární fotografieInterfoto, který je největším festivalem v Rusku, pobaltských zemích i mezi členySpolečenství nezávislých států. Festival Interfoto navštěvuje mnoho významných mezinárodních fotografů.Ze současných fotožurnalistů působí aktivně napříkladMichail Evstafjev, který dokumentuje události vČečensku,Bosně,Černobylu,Jižní Osetiia jeho díla jsou součástí sbírkyMoskevského domu fotografie. Dalšími současnými významnými fotografy Ruska a zemí SNS jsou napříkladGeorgij Pinchasov,Jurij Vasiljevič Abramočkin,Vladimir Sjomin,Ljalja Kuzněcovová,Vladimir Velengurin,Andrej ČežinneboVadim Gippenrejter. Bloger a fotožurnalistaRustem Adagamov. V tradici umělecké dokumentární fotografie pokračujeValerij Vjačeslavovič Nistratov, pedagog z moskevské fotografické školy.
Joel Meyerowitzvydal fotografický archiv se záběryútoku z 11. září 2001naWorld Trade Centera fotografoval naground zeroběhem záchranných prací bezprostředně po útoku.
Česká fotografie se vyvíjela v souladu s evropským myšlením a trendy, do roku vzniku samostatného státu roku 1918 v propojení s dalšími národy vrakouských zemích. Celkem obvyklé bylo studium ve Vídni, v Mnichově a dalších německy mluvících městech. Po vznikuPrvní republikyse pak orientace přes Německo rozšířila i na Paříž.Fotografická tvorba (stejně jako ostatní výtvarné umění) však byla také několikrát hermeticky uzavírána: vprotektorátuzaokupace německými vojsky, v obdobístalinismunebo povstupu vojsk Varšavské smlouvyv roce1968běhemnormalizace. Konec dvacátého století přinesl revoluční předěl v technice snímání směrem k digitálnímu záznamu a jehopočítačové manipulace.
Jeden z nejstarších snímků události na světě vznikl v Brně, kdeBedřich Franz10. června 1841 vyfotografovalslavnost Božího tělanaZelném trhu.Fotografie vznikla dva roky poté, co francouzský výtvarníkLouis Daguerreúspěšně završil vývoj daguerrotypie. Přibližně ze stejné doby jsou také daguerrotypie bratrů Josefa a Johanna Nattererových z Vídně. Průkopníkem reportážní fotografie v českých zemích bylRudolf Bruner-Dvořák. Jeho aktuální živé snímky zJubilejní zemské výstavyv Praze v roce 1891 se označují za první skutečnou fotografickou reportáž v Česku.Josef Jindřich Šechtl, který žil v letech 1877–1954, zachytil návratTomáše G. Masarykaz exilu 21. prosince 1918. Dalším významným fotožurnalistou za Rakousko-Uherska bylFrantišek Krátký, který ovládal místopisnou i reportážní fotografii.
Později se začali prosazovatPavel Altschul,Karel Hájek,František Illek,Alexandr Paul,Václav JírůneboJan Lukas.K vývoji reportážní a novinářské fotografie přispěl nástup společenských časopisů ilustrovaných fotografiemi, jako byl například týdeníkČeský svět. Kromě Rudolfa Brunera-Dvořáka do něj přispívali takéBohumil StřemchaaZikmund Reach.
Ze svých cest do Ruska si přivezl řadu jedinečných snímků malířAlfons Mucha. CestovatelAlberto Vojtěch Fričpři cestách doJižní Amerikydokumentoval indiánské kmeny a jejich kulturu a zvyky; společně sKarlem Dvořákemrozvíjeli tzv.národopisnou fotografii.
V malbě a literatuře První republiky převládal takzvanýmagický realismus, do kterého spadali členové výtvarné skupinyDevětsila takéJindřich Štyrský.
Z fotografů provozoval výzkumnou etnografickou činnostKarel Plicka, který fotografoval přímočarým, realistickým dokumentaristickým způsobem. Jeho publikacePraha ve fotografii Karla Plicky, vydaná v roce 1940, patřila k významným uměleckým dílům, která za okupace přispěla k posílení národního sebevědomí.Živou fotografii prosazovalPřemysl Koblicpodobně jako pozdějiJiří Kobíček. Reportážní fotografieBohumila Šťastnéhose uplatnily v časopisePestrý týden. Pro časopisy nakladatelstvíMelantrichpracoval reportážní fotografKarel Hájek, který 3. ledna 1934 nasnímal katastrofu na doleNelson IIIu obceOsek.Katastrofu způsobil výbuch uhelného prachu a zemřelo 142 horníků, dodnes jde o největší důlní neštěstí na územíČeska.Alexandr Paul,František IllekaPavel Altschulroku 1931 založili agenturuCentropress, později druhou agenturuPhoto Servicea společně ve 30. a 40. letech udávali tón dobové reklamní a užité fotografie i fotografie památek a architektury.Jedním z nejmodernějších obrazových časopisů byl týdeníkSvětozor, do kterého přispívalaMarie Stachová, například reportáží hospodářské krize 30. let ze severočeských okresů. Pro francouzský časopisVupracovalHans Ernest Oplatka. Dalšími známými nebo začínajícími fotografy byli napříkladVáclav Jírů,Jan Lukas,Josef Voříšek,Sláva Štochl,Zdeněk Tmej,Čeněk Voštaa další.Průkopníkem žurnalistické fotografie na Slovensku bylViliam Malík, který od roku1936spolupracoval s pobočkouČTK.
V období druhé světové války působili například Zdeněk Tmej,Oldřich Straka,Karel Ludwig, Václav Jírů neboVáclav Chochola. Okupaci Československa dokumentovaliLadislav SitenskýaKarel Hájek. Slavnou fotografiiPříjezd německých vojáků do Prahypořídil roku 1939Josef Novák.Po zastavení některých magazínů, např.Národní listyneboA-Zet, začaly vycházet proněmecky orientované časopisyKuratoriajakoBöhmen und MährenneboZteč, pro který fotografovalSvatopluk Sova. Další časopisy, např.Světový zdroj zábavy a poučení,Praha v týdnuaneboAhoj, nejdříve otiskovaly žánrové a vlastivědné snímky, fotografie zvířat, portréty hereček nebo sportovní záběry. Po nástupuReinharda Heydrichado funkce říšského protektora v roce 1941 většina těchto časopisů publikovala převzaté agenturní záběry propagující úspěchyněmecké armádyi snímkyantisemitskéhocharakteru.
Většina českých fotografů se raději věnovala snímkům historických památek, krajin, dětí afolklóru,momentkámz běžného života nebo sportovní reportáži.Václav Jan Staněkpublikoval oblíbené knihy se snímky zvířat a rostlin. Karel Hájek fotografoval pro oslavnou knihu oEmilu Háchovi. K několika z mála reportérů, kteří pracovali přímo na bojišti, patřili Ladislav Sitenský,Julius Výmola,Robert KellnerneboOtakar Jaroš.
Mnoho vynikajících a dramatických snímků vzniklo běhemPražského povstánív květnu 1945 i krátce po skončení války (Václav Chochola, Karel Ludwig, Zdeněk Tmej, Sláva Štochl,Miroslav Hák,Emil Fafeka další).Jindřich Marcofotografoval návrat k životu v německých a polských městech (Drážďany, Berlín, Varšava). Marco fotografoval i pro týdeníkSvět v obrazechprvníizraelsko-arabskou válku.Dokumenováním svobodného života do roku 1948 se zabývaliViktor Richter, Jan Lukas neboJan Beran.
Po únorových událostech 1948 byla novinářská fotografie nástrojemkomunistické propagandy, kdy byla skutečnost překrucována podle oficiální ideologie. Příkladem je přikrašlování politických vůdců, doplňování nadšených davů místo několika jedinců nebo retušování nepohodlných osob.Oficiální tendencesocialistického realismukulminovaly v období od roku 1948 do roku 1957.Mnoho periodik zaniklo, v dalších byli dosazeni šéfredaktoři, kteří vykonávali příkazy komunistické strany. V roce 1950 byl vynikající reportérJindřich Marco, který spolupracoval se zahraničními magazínyLife,LookneboPicture Posta s velikány jako byli Robert Capa nebo Alfred Eisenstaedt, odsouzen na sedm let vězení.Karel Otto Hrubý,Václav Jírů,Jan Byrtus,František KraslaMiloš Polášekse podíleli na tendenčním duchu socialistické fotografie.V newyorské pobočce OSN pracoval na moderní dokumentaristické fotografii městaBedřich Grünzweig.Zcela mimo ducha socialistického realismu fotografovali v té době Václav Chochola se Zdeňkem Tmejem koně a sport. Společně potom vydali dvě publikace o koních. Chochola se věnoval také portrétování výtvarníků, hudebníků, divadelní fotografii a především městské tematice inspirované uměleckouSkupinou 42.Zdeněk Tmej musel přežívat pod dohledem policie, byl tehdy 7 let ve vězení. Dokumentoval tanec, snímky vydal v knizeSvět Tanců. Těžištěm jeho celé tvorby je však dokument z totálního nasazení v polskéVratislaviv letech 1942–43.
V Československu se v tomto období pod pojmemvýtvarný fotožurnalismusobjevili autoři jako napříkladKarol Kállay,Martin Martinček,Bohumil Puskailer,Leoš Nebor,Miroslav Hucek,Pavel Dias,Dagmar Hochová,Markéta LuskačováaJosef Koudelka.
Od poloviny padesátých let, s odstupem odStalinovyaGottwaldovysmrti, se živá reportážní fotografie i momentky z každodenního života uplatňovaly i v denním tisku a časopisech jako byly napříkladKvěty. V roce 1955 byl založen deníkVečerní Praha, jejímž vedoucím fotoreportérem bylErich Einhorn.Začaly se prosazovat obrazové seriály, napříkladMilada Einhornovávydávala fotografické knížky pro děti. Další slavnou fotografkou bylaetnografkaEva Davidová, která dokumentovala kočující Romy, a stala se tak zakladatelkou českéromistiky.Jiří Jeníčekpublikoval články a rozhovory věnované zakladatelům moderní fotografie – Josefu Sudkovi,Františku Drtikolovi,Jaromíru Funkemu,Eugenu Wiškovskému, Josefu Koudelkovi, Henrimu Cartier-Bressonovi a agentuře Magnum.
V období let mezi dozněním českého stalinismu apražským jarem(asi 1958–1967) převažoval zájem o drobné události každodenního života, kterou ovlivnilapoezie všedního dne. Tématy z obyčejného života měla být fotografie srozumitelná širokým vrstvám. Fotografové také navázali nacivilismusskupiny 42z prvního dvacetiletí 20. století nebo se nechali inspirovat výstavouLidská rodina(Family of Man), kterou zorganizovala v roce 1955 agentura Magnum Photos v čele sEdwardem Steichenem. Výstava byla poprvé uspořádána roku 1955 vMuzeum moderního umění (New York)|Muzeu moderního uměnív New Yorku.V soutěžiWorld Press Photo1958 získal hlavní cenu se snímkemBrankář a vodafotoreportérStanislav Tereba.
Roku 1959 začal vycházet týdeníkMladý svět, ve kterém působiliLeoš Nebor,Jan Bartůšek,Pavel DiasaMiroslav Hucek. Publikovali nejen záběry všedního dne, ale také několikastránkové reportáže afotoesejeze života mladých lidí, záběry z celého Československa i momentky z cest. Ve své době bylMladý světoficiálním časopisemSocialistického svazu mládeže, a jeho styl se stal vzorem pro mnoho dalších fotografů. V roce 1959 vydal Erich Einhorn knihyPraha všedního dneaDo Moskvy,ve kterých zobrazil typické scény pražských a moskevských ulic, kulturní a společenský život obyvatel obou měst i mohutné architektury sovětské metropole. Spragensiemise k němu přidal takéVáclav Jírů, dokumentem se zabývaliAntonín Bahenský,Miroslav Jodas,Jiří Všetečka,Jan Reichnebo méně známíMiroslav PeterkaaJovan Dezort. Knihy Jana Lukase (Hellas, Wir Menschenkinder, Athens, Naples) vycházely hlavně pro zahraniční trh. K vrcholům dokumentární fotografie patříLondýnMiloně Novotného, který vystihuje šedesátá léta v životním stylu mladých lidí. Ponižování lidských hodnot, ale také každodenní okamžiky na Ostravsku dokumentovalViktor Kolář. Do šedesátých let patří také díla dvou fotografek: Dagmar Hochové a její snímky dětí, starých lidí, spontánnosti, morálky, důstojnosti a upřímnosti mezilidských vztahů; aMarkéty Luskačové– socioložky, která snímala katolické poutě a přežívající tradice a rituály na Slovensku. Na Slovensku vznikl také cyklusCikániJosefa Koudelky, který zobecňoval humanistický obsah a získal roku 1975 mezinárodní proslulost na Koudelkově samostatné výstavě v New Yorku.
Období politického uvolnění aliberalizaceukončila vojskaVaršavské smlouvyv srpnu1968. Normalizace sedmdesátých let způsobila, že mnozí tvůrci z minulé dekády byli rychle odsunuti mimo ohnisko pozornosti. Na rozdíl od výtvarného umění (především volné malby a sochařství) však zůstávala fotografie mimo nejtvrdší zásahy režimu.
Fotografie z protestních akcí obyvatel Prahy vytvořil Josef Koudelka pod pseudonymemPražský fotograf.Stejné události zachycovali takéMiloň Novotný,Miloš Polášek, Jiří Všetečka, Dagmar Hochová,Pavel Štecha, Sudkova žákyněSonja Bullatyse svým manželem Angelem Lomeem a řada dalších.
Sedmdesátá léta znamenala pro českou fotožurnalistiku období hlubokého úpadku.V povinných snímcích, které musely vyzařovat optimismem, opět začal převládat schematismus, strnulost, nedostatek hledání širších souvislostí nebo uplatňování autorského rukopisu. Ke zlepšení nepřispěl ani přechod na barevný tisk, jelikož tiskárny požadovaly diapozitivystředních formátů, což vylučovalo práci s pohotovýmikinofilmovýmifotoaparáty.
Události roku 1989v Československu obrátily pozornost veřejnosti k reportážní aktualitě a dokumentu. Většině autorů se však změnou režimu otevřel prostor za hranice na Západ.V české a slovenské dokumentární a žurnalistické fotografii tvořili nebo stále tvoří Josef Koudelka, Markéta Luskačová,Ondřej Němec,Antonín Kratochvíl,Zdeněk Lhoták,Jindřich Štreit,Bohdan Holomíček,Viktor Kolář,Karel Cudlín,Jiří Hanke,Dana Kyndrová,Vladimír Birgus,Václav Podestát,Jaroslav Bárta,Tibor Huszár,Ján Rečo,Martin Kollár,Andrej Bán,Jozef Ondzik,Lucia Nimcová. Dalším současným fotoreportérem jeJan Šibíkpracující pro časopisReflex, který je známý svými fotografiemi z válečných konfliktů.
Novinářský fotograf má vysokou míruetickézodpovědnosti, protože se snadno může stát nástrojempropagandy. Hlavní etické aspekty zapadají do celkového systému právních předpisů. Zákony, týkající se těchto věcí, se mohou lišit v různých zemích. V novinářské etice se spolu střetává svoboda slova (zaručená v Česku článkem 17Listiny základních lidských práv a svobod, v USA Prvním dodatkemÚstavy) s obecnou mírou vkusu, ochranou soukromí, ochranou práva na čest a důstojnost a zodpovědným hledáním objektivní pravdy. Fotoreportér nesmí překročit hranice intimní sféry kvůli vytvoření laciné senzace (jak činí například v řemesle fotografů rozšířenípaparazziové). Národní asociace novinářských fotografů (National Press Photographers Association) proto v USA vydala spolu s dalšími organizacemietický kodex fotografů.S osobami, u kterých je na snímku rozpoznatelná jejich podoba, je potřeba uzavřít takzvanou smlouvumodel release, na které je písemné svolení fotografovaného s užitím snímku podle zákona naochranu osobnosti.
Novinářskou fotografii provází od jejího vzniku až po současnost snaha o zmanipulování a zkreslení skutečnosti. Počínaje rozhořčenímHippolyte Bayardanad tím, že společnost neuznala jeho vynález procesu přímého pozitivního fotografického tisku roku 1840, který vynalezl ještě před Daguerrem; nebo fotografiemiÚdolí stínu smrtiRogera Fentona, které zmírňovaly odpor britského národa k nepopulární válce na Krymu a mařily protiválečné zpravodajstvíThe Times.Jevgenij Chaldějpak v květnu 1945 naaranžoval vztyčování vítězné sovětské vlajky nadŘíšským sněmemv Berlíněa celkově je prokázáno mnoho snímků, které zmanipuloval Hitlerův režimi komunistická propaganda.V současnosti manipulace pronikla i na fotografieAdnana Hadždžižez agenturyReuters, která uznala, že nejméně dvě jeho fotografie zDruhé libanonské válkymezi Izraelem a hnutím Hizballáh byly před zveřejněním pozměněny.
Rozvoj lehce přenosných malýchfotoaparátů(např.Leica) a citlivějších filmů umožnil od počátku 20. století fotografům převzít hlavní roli vezpravodajstvía umožnil lidem lepší pochopení bouřlivého sledu událostí ve světě.Od šedesátých let minulého století to byly motorové převíjení, elektronickéblesky, automatickéostření, lepšíobjektivya další fotografické vybavení, které umožnily jednodušší pořizování snímků.Digitální fotografieosvobodila reportéry od nízkého limitu počtu snímků na jeden fotografický film. Dnes se na jednupaměťovou kartuvejdou tisíce snímků a v případě, kdy nemá fotoreportér k dispozici počítač, může využít možnosti přenosného zálohovacího zařízení.
Kolem roku 1985 bylo potřeba 30 minut k naskenování a přenosu jednoho barevného obrázku ze vzdáleného místa do zpravodajské kanceláře, kde mohl být vytisknut. O dvacet let později již mohl fotožurnalista pomocí digitálních technologií – fotoaparátu, mobilního telefonu anotebooku– poslat fotografii ve vysokém rozlišení doslova několik sekund poté, co se daná událost stala. Bezdrátové technologie jako jeWi-Fi,videotelefony,satelitní interneta přenosnésatelitní vysílačeumožnily rychlé, mobilní a technicky kvalitní datové přenosy z téměř jakéhokoliv místa na Zemi.
Mezi prvními mezinárodními organizacemi zpravodajských fotografů bylo dánské Sdružení novinářských fotografů (Presse fotograf forbundet), založené roku 1912 šesti fotoreportéry; dnes má již 800 členů.
V Německu existuje několik profesních organizací. Například od roku 1995 je to občanské sdružení Freelens s 1600 členy,od roku 1948 funguje Německá unie žurnalistek a žurnalistů (Deutsche Journalistinnen- und Journalisten-Union), která má více než 22 000 členůa Německý svaz novinářů (Deutscher Journalisten-Verband) s 39 000 členy.
Polská zpravodajská agentura Propaganda byla založena v roce 1910 Marianem Fuksou. Po roce 1918 vznikly nové obrazové agentury včetně ilustrovaných časopisů – organizace Światowid (vydávalaIlustrowany Kurierz Polski),Fotoplat, Akademicka Agencja Fotograficznanebo fotooddělení agentury Polska Agencja Telegraficzna.
V Rusku ve třicátých letech 20. století pracovala pod vedením Alexandra Rodčenka agentura Říjen (Oktjabr).Dnes se profesionální a amatérští fotografové sdružují v projektu časopisuRuský reportér(Ruskij reportěr) s názvem Fotopoligon.
V roce 1946 byla v USA založenaNárodní asociace novinářských fotografů(NPPA), která dnes má přibližně 10 tisíc členů.Ve Švédsku vznikl klub Pressfotografernas, který sdružoval novinářské fotografy od roku 1930,ve Velké Británii od roku 1984 působí Britská asociace novinářských fotografů (British Press Photographers Association, BNPA),v Hongkongu je to od roku 1989 sdružení Hong Kong Press Photographers Associationa poměrně krátce (od roku 2000) existuje asociace fotožurnalistů v Severním Irsku s názvem Asociace novinářských fotografů Severního Irska (Northern Ireland Press Photographers Association, N-IPPA).
Mezi profesionální organizace, které sdružují české fotografy, patří od roku 1990 napříkladAsociace profesionálních fotografů ČR, která pokračuje v práci bývalého Fondu výtvarných umění a svazu výtvarných umělců a je zároveň mimo jiné členemFederace evropských profesionálních fotografů.Dále jsou toSvaz českých fotografů,Komora fotografických živnostíneboUnie fotografů ČR, která byla ustavena roku 2006.Na Slovensku působíZväz slovenských fotografov, který uděluje ocenění Zlatý odznak a za mimořádně záslužnou práci medaili Jozefa Maximiliána Petzvala.
Organizace pro zpravodajství, publicistiku a vzdělávání vytvořily řadu ocenění za nejlepší novinářské fotografie. Prestižní americké novinářské a umělecké oceněníPulitzerova cenaza žurnalistickou fotografii bylo poprvé uděleno v roce 1942.Od roku 1968 se tato cena dává fotožurnalistům pravidelně, a to v kategoriíchFeature Photography,Spot News Photography(od roku 2000 nazývanáBreaking News). Další ceny uděluje organizaceWorld Press Photo,která má celou řadu poboček v jednotlivých státech na světě; National Press Photographers Associationa organizace Pictures of the Year (Fotografie roku).Americká organizaceOverseas Press Club(OPC) uděluje každoročněZlatou medaili Roberta Capyza „nejlepší reportáž, která si vyžádala mimořádnou odvahu“.Ve Francii dostávají nejlepší fotožurnalisté cenuPrix Nadarpojmenovanou po fotografoviNadarovi, kterou uděluje společnost Gens d’Images.Dalším významným oceněním za vynikající humanistickou fotografii je od roku 1980Cena W. Eugena Smithe, kterou ve jménuWilliama Eugena Smitheuděluje organizace W. Eugene Smith Memorial Fund.
V Československu uděloval od konce čtyřicátých let dvacátého století každoročně ocenění Svaz československých novinářů, od šedesátých let na něj navázal Klub fotoreportérů Československého svazu novinářů.Od 24. listopadu 1995 uděluje v Česku ceny za nejlepší žurnalistické fotografie agenturaCzech Press Photo, kterou založilaDaniela Mrázková.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuPeriodismo fotográficona španělské Wikipedii.