Belgické Kongo

Belgické Kongoje označení pro bývaloubelgickou koloniiv centrální částiAfrikyexistující od roku1908, kdy byla založena, do roku1960, kdy se transformovala naDemokratickou republiku Kongo.
Již od 70 let. 19. století byla tato část Afriky předmětem výzkumů zejména Belgičanů, kdy belgický králLeopold II.uspořádal původně vědeckou expedici, založenou na vnesení západní civilizace, zavedení legitimního obchodu, náboženství do těchto koutů Afriky a boji s otroctvím vpovodíKonga. Na základě této myšlenky založil iMezinárodní společenství Konga. Avšak prostřednictvímHenryho Mortona Stanleyhouzavírá smlouvy s náčelníky místních etnických a domorodých kmenů a získává svrchovanost nad územím, která je následně potvrzena v roce1885naBerlínském kongresu. Vzniká tedySvobodný stát Kongopod patronací Leopolda II. Ačkoliv Kongo mělo být pro krále zdrojem peněz, už od samých počátků byl Leopold nucen překonávat řadu problémů – budování nových dopravních sítí, geografické bariéry a konečně nedořešený problém s arabskými otroky, žijícími podél řekyLualabaa neuznávající svrchovanost krále. Stát ale dlouho osobním majetkem belgického krále nezůstává, a z rozhodnutí komise, která na popud mezinárodního společenství vyšetřovala brutální zacházení s domorodými obyvateli státu, je nucen postoupit většinu svých práv belgické vládě. Ta se suverenity nad územím ujímá v roce1908.
Přičlenění k belgické vládě bylo realizováno prostřednictvím smlouvy z15. listopadu1908, schválenou belgickým parlamentem v srpnu a králem v říjnu následujícího roku. Kolonie byla spravována generálním guvernérem vBoměza asistence několika jeho zástupců. VBruselubyl ustanoven ministr pro kolonie, který předsedal 14člennéRadě pro kolonie, z nichž 8 bylo jmenováno králem, 3 byli vybíráníSenátema 3 nižší komorou parlamentu. Kolonie byla rozdělena do 15 administrativních oblastí. Rozpočet pro Belgické Kongo byl schvalován každoročně v belgickém parlamentu.
Vzdělávacímu systému dominovalakatolická církev, sporadicky iprotestantská církev, a osnovy odrážely křesťanské a západní hodnoty. Například v roce1948celých 99,6 % vzdělávacích zařízení bylo řízeno křesťanskými misemi. Vyučování domorodců bylo náboženské a s praktickým zaměřením. Děti se učily číst a psát, trochu matematiky, ale to bylo vše.
Politické řízení bylo řízeno zcela a přímo kolonizátorem, nebyly zde demokratické instituce. Hlavou státu sice zůstal belgický král, ale neměl však již žádný politický vliv, a i když belgická vláda řídila svou kolonii, každodenní povinnosti a rozhodování byly prováděnygenerálním guvernérem, který byl jmenován jako správce kolonie vládou.
Existoval zde určitý druhapartheidu. Ačkoliv zde nebyly specifické zákony (jako byly v tomto čase vJižní Africea na jihuSpojených států), bránění černým v přístupu do některých zařízení bylo častější asegregacede facto existovala ve většině oblastí.
V roce 1952 podal generální guvernérLéon Antoine Marie Pétillonsekretáři pro kolonie návrh pro zlepšení situace v Kongu. Tento návrh zahrnoval předání domorodcům více občanských práv, dokonce i volební právo. Avšak belgická vláda se postavila proti tomuto návrhu s odůvodněním, že by to “pouze destabilizovalo situaci v oblasti”. Také další návrh, tentokrát pocházející od některých poslanců parlamentu, začlenit Kongo do Belgického království (což by znamenalo pro domorodé Konžany stát se belgickými občany a získat plná občanská práva), byl odmítnut. Léon Petillon byl však vehementně proti transplantaci belgických politických změn do Konga s odůvodněním, že „by to rozdělilo Belgičany žijící v Kongu“, a ačkoliv dával přednost tomu, aby vzdělání bylo ponecháno v rukou katolických škol, byl přinucen akceptovat založení státních škol. Podobně z důvodu zachování „jednoty“ a proto, že hovořil pouze francouzsky, byl proti zavedení belgických jazykových zákonů do jejích kolonií, což bylo požadováno některýmivlámskýmipolitiky. To by učinilo v koloniíchnizozemštinude iure i de facto rovnocennou s francouzštinou, nebo by rozštěpilo kolonie na francouzsky a nizozemsky mluvící části.
V roce1950Belgičané experimentovali se záměrem dát domorodcům, zvláště tak zvanýmévolués, omezené množství politického vlivu. Tito évolués byli více obeznámeni s Evropou a byli tudíž v očích koloniální vlády považováni za více civilizované černé. Belgie se ale příliš o svou kolonii nezajímala a vláda nikdy neměla vytvořený dlouhodobý strategický plán ve vztahu ke Kongu. Rozdílně přistupoval ke kolonii belgický králBaudouin I.. Ten měl během své první návštěvy v roce 1955 a i po ní živý zájem o tuto největší belgickou kolonii. Baudouin se stal králem v roce1951, poté co jeho otecLeopold III.byl nucen abdikovat kvůli kontroverzi, která vznikla pro způsob jakým jednal při okupaci Belgie snacistickým Německem. Nový král byl považován za odměřeného a společensky těžkopádného. Belgický tisk napsal, že se zdá, že král během své návštěvy Konga „rozkvetl“ - podle jeho názoru díky obrovským davům jásajících lidí, jak černých, tak bílých obyvatel Konga.
Kontrast s jeho druhou návštěvou v roce 1959, pro kterou se rozhodl jednostranně, a podle některých belgických politiků té doby neústavně, cíleně se pokusit oddálit nezávislost země, nemohl být větší. Po jeho příletu doLeopoldvillepo něm rozezlení černoši, nespokojení s uvězněnímPatrice Lumumby, házeli kameny. Ačkoliv přijetí v jiných městech bylo podstatně lepší, výkřiky „ať žije král“ byly často následovány výkřiky „okamžitou nezávislost“; skutečně, velké množství černých žilo v domnění, že Baudoin přiletěl do Konga, aby mu přiznal nezávislost.
Belgické Kongo, zvláště kolonieShinkolobwe, bylo jedním z hlavních exportérůuranudoSpojených státůběhemdruhé světové válkyastudené války. Kolonie poskytovala uran, ze kterého byly vyrobeny bomby svržené v roce 1945 na japonská městaHiroshimuaNagasaki.
Dokonce ještě v padesátých letech 20. století existovala v Kongu nucená práce a průměrný věk byl nižší než 40 let.
První problémy začaly již v padesátých letech vznikem dvou foremnacionalismu. Nacionální hnutí – nad kterým belgické úřady do určité míry přivíraly oči – podporovalo územní nacionalismus, ve kterém by se Belgické Kongo po získání nezávislosti stalo jedním, politicky jednotným státem. V opozici stál etnicko-náboženský a regionální nacionalismus ovládající oblastBakongona západnímpobřeží, dáleKasaiaKatangu.
V počátcích 50. let 20. století tato vznikající nacionalistická hnutí vyvíjela tlak na Belgii, aby transformovala Belgické Kongo v samosprávný stát. Když Belgie ratifikovala článek 73Charty Spojených národů, který prosazovalsebeurčení, obě nacionální hnutí vyvíjely tlak na Belgii, aby reformovala svou politiku vůči Kongu. Odpověď belgické vlády byla zcela vlažná. Nicméně belgický profesorAntoine van Bilsenv roce1955publikoval pojednání s názvemTřicetiletý plán pro politickou emancipaci Belgické Afriky.
Tento časový plán se dožadoval postupnéemancipaceKonga v třicetiletém časovém horizontu - nutné období, ve kterém Van Bilsen předpokládal vytvoření vzdělané elity, která by měla nahradit Belgičany ve vládních pozicích. Belgická vláda a mnoho évolués pohlíželi na tento plán s podezřením - belgická vláda proto, že by to v konečném efektu znamenalo vzdání se Konga, a évolués proto, že by Belgie ještě ovládala Kongo následujících třicet let. Skupina katolických évolués odpověděla souhlasně na tento plán v provolání v konžském časopisuConscience Africaine(„Svědomí Afriky“) s jedinou výhradou, kterou byl počet domorodých Konžanů, kteří se na plánu měli podílet. Úspěšná návštěva krále Baudouina v tom samém roce měla za následek, že mnozí v belgické vládě i belgický tisk odmítli samu ideu samostatnosti, neboť se jevilo, že Konžané jsou velmi loajální Belgii a její monarchii. Podobně i zahraničním pozorovatelům, například zahraničnímu korespondentoviManchester Guardian, připadalo, že belgickýpaternalismusfunguje a porovnali belgické, zdánlivě loajální a nadšené, poddané s neklidnými francouzskými a britskými koloniemi, ale většinou nevzali v úvahu představu mnohých Konžanů, že Baudouin přijel, aby ukončil špatné zacházení bílých kolonizátorů s domorodci.
Viz článek :ABAKO
Paralelně k těmto událostem vznikl Mouvement National Congolais (technicky zformován byl již v roce1956). MNC pod vedením charismatického budoucího prezidenta Patrice Lumumbeho chtěl sjednotit celé teritorium a dosáhnout nezávislosti. Popularita strany se rychle šířila - nejprve do 4 provincií (tehdy bylo území roztříštěno na provincií 6). V roce1959se z MNC odštěpila strana vedenáJosephem Kalonjioua jinými vůdci, kteří spíše požadovali umírněnější politiku strany (odštěpená skupina byla nazvánaMouvement National Congolais-Kalonji). Navzdory vnitřní rozštěpenosti strany, Lumumbova levicová frakce (Mouvement National Congolais-Lumumba) a MNC vystupovali jako nejdůležitější a nejvýznamnější strana v Belgickém Kongu. Ačkoliv Belgie byla proti Lumumbovi a jeho levicovým názorům, protože se vážně obávala, že po Lumumbově získání moci by mohla přijít o finance získané z obchodů a surovin, po prvních svobodných volbách Belgie musela uznat Lumumbu ve funkci premiéra.
V návaznosti na nepokoje v Léopoldville v březnu1959a uvězněnímKasavubua, který původně počítal s legalizací všech konžských politických stran, následovaly všeobecné volby ve všech provinciích v Kongu. V předvolebním období se zformovaly tři aliance:koalice federalistických nacionalistů, která zahrnovala šest separatistických stran a organizací, dvěma z nich byla iABAKOaMNC-Kalonji;MNC-Lumumbaa konečně i „silný muž“ z KatangyMoise Tshombe. Od20. lednado20. únoraprobíhala jednání u kulatého stolu v Bruselu. Cílem bylo připravit zemi na celostátní volby. Legislativní a provinční volby se pak konaly v květnu a přinesly novécleavagesaaliance(vysoký počet hlasů pro ABAKO), proto bylo nutné dosáhnou kompromisu - Joseph Kasavubu byl parlamentem zvolen jako prezident, Lumumba jako předseda vlády.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůBelgian Congona anglické Wikipedii aKongo Belgijskiena polské Wikipedii.