Portugalština

Portugalština(língua portuguesa)spadá mezi západnírománské jazykydo iberorománské větve, spolu sešpanělštinou,katalánštinouagalicijštinou. Portugalština se rozšířila po světě v průběhu 15. a 16. století, když si Portugalsko vytvořilo svoukoloniální říši, která přetrvala (s výjimkouBrazílie) až do roku 1975 (Mosambik,Angola), popř.1999, kdy Portugalsko přišlo o svou poslední zámořskou kolonii –Macao, které bylo tehdy předánoČíně. Z toho vyplývá, že portugalština je v současné době úředním jazykem více nezávislých států a je také často používána jako druhý jazyk. Kromě vlastní portugalštiny existuje ještě na dvacetkreolských jazykůvytvořených převážně na bázi portugalštiny. V důsledku emigrace z Portugalska v posledních desetiletích se portugalština stala jazykem významných menšin vzápadní Evropěaseverní Americe.
Portugalština je jedinýúřední jazykvAngole,Brazílii,Mosambiku,PortugalskuaSvatém Tomáši a Princově ostrově. Společně s jinými jazyky je portugalština úředním jazykem veVýchodním Timoru(společně sTetumem),Macau(společně sčínštinou) aRovníkové Guiney(společně sešpanělštinouafrancouzštinou). Na Kapverdách, v Guineji-Bissau a Rovníkové Guineji je sice jazykem úředním, ale není jazykem nejdůležitějším. Důležitým, nikoli ovšem úředním jazykem, je portugalština vAndoře,Lucembursku(kvůli přistěhovalectví portugalských pracovních sil; portugalsky mluví přibližně deset procent obyvatel),NamibiiaJAR.
V Jižní Americe se portugalština těší rostoucímu významu. Kvůli velkému významu Brazílie je portugalština vyučována v některých jiných jihoamerických zemích, obzvláště vArgentiněa jiných členských zemíchMercosuru(Mercosul). Vedle přibližně 190 miliónů rodilých mluvčích v Brazílii, žijí rodilí mluvčí v příhraničních oblastechArgentiny,Bolívie,Paraguaye(Brasiguayos) aUruguaye(v Paraguayi žije 22 520 portugalsky mluvících lidí (jako mateřským jazykem) podle sčítání z roku 2002). Portugalština současně vytváří se španělštinou smíšený jazyk zvanýPortuñolština. Velké portugalské menšiny jsou vAntigui a Barbudě,Bermudě,Kanadě,Guyaně, naJamajce, veSpojených státech(Boston, New Jersey, Miami) aVenezuele, kde je tento vysoký počet tvořen přistěhovalci, popř.gastarbeiteryz Brazílie nebo Portugalska.
V Evropě mluví portugalsky především 10,6 miliónů obyvatel Portugalska. Vzápadní Evropěse tento počet zvyšuje v posledních desetiletích přistěhovalectvím z Portugalska a přesahuje deset procent v Lucembursku a Andoře. Kromě toho je hodna zmínění portugalská komunita vBelgii,Francii,Německu, na ostrověJerseya veŠvýcarsku. VeŠpanělskuse mluví portugalsky veVale do Xalima, kde je označována jakoA fala. V dnes španělskéOlivençese mluvilo do čtyřicátých let portugalským dialektem. V severozápadním ŠpanělskuGaliciise hovořígalicijštinou, jazykem velmi podobným portugalštině.
Galicijština a portugalština mají společné kořeny a do středověku tvořily jediný jazyk (označovaný jako galicijsko-portugalský). Tento jazyk byl používán i v poezii. Také v současné době jazykovědci nahlížejí na portugalštinu a galicijštinu jako na jeden celek. Galicijština má v současné době dva standardy spisovného jazyka – místní autonomní vládou podporovaný se opírá více o španělštinu, zatímco v jistých politických a univerzitních kruzích se etabloval standard bližší portugalštině. Jediný galicijský poslanec vEvropském parlamentě,Camilo Nogueira, hovoří při svých vystoupeních portugalsky.
Portugalština je důležitý jazyk v subsaharské Africe.AngolaaMosambikjsou společně seSvatým Tomášem a Princovým ostrovem,Kapverdami,Rovníkovou GuineouaGuineou-BissaujakoPALOP(Paises Africanos de Língua Oficial Portuguesa) známy a organizovány; představují přibližně 16 miliónů portugalských mluvčích (odhady hovoří až o devíti miliónech rodilých mluvčích, zbytek je dvojjazyčný). Paradoxně užívání portugalštiny se po osamostatnění bývalých kolonií rozšířilo. Vlády mladých států totiž viděly portugalštinu jako nástroj k rozvoji země a upevnění národní jednoty (na rozdíl od místních jazyků, které nezřídka používá v dané zemi mnohem více lidí, je portugalština relativně neutrální a neprotežuje žádný konkrétní národ).
Jako důležitý jazyk menšin vystupuje portugalština vDemokratické republice Kongo (Zairu),Malawi,Namibii(tam tvoří uprchlíci z Angoly přibližně 20 % obyvatel),JAR(více než jeden milión mluvčích),ZambiiaZimbabwe.
V jiných částech Afriky jsou používányportugalské kreolské jazyky. Na jihuSenegalu, vCasamance, je společenství, které je jazykově a kulturně sGuineou-Bissaupříbuzné a kde se lidé portugalsky učí. Na ostrověAnnobón(Rovníková Guinea) se užívá další kreolština, která je příbuzná s tou ze Svatého Tomáše a Princova ostrova.
VAngolese portugalština rychle stává národním jazykem, přestává být pouhým jazykem „provozním“. Podle oficiálního sčítání z roku 1983 byla portugalština rodným jazykem 75 % obyvatel hlavního městaLuandy, která má celkem přibližně 2,5 miliónů obyvatel (pro nejméně 300 000 z nich je portugalština jediný jazyk), a 99 % z nich portugalsky rozumí, i když v rozdílné míře. Tento výsledek není moc překvapivý. V roce 1979 byla v slamových oblastech Luandy provedena anketa, v níž se ukázalo, že všechny africké děti od šesti do dvanácti let mluví portugalsky, ale jen 47 % z nich nějakým jazykem africkým. V celé zemi používá asi 60 % obyvatel z asi 12,5 miliónů portugalštinu jako prostředek dorozumění. Mnoho mladých Angolanů umí jen portugalsky.  Velký podíl na tom mají televizní stanice z Portugalska a Brazílie, které lze v Angole sledovat a které jsou velmi populární.Angolská portugalštinaovlivnila zpětně portugalštinu v současné době užívanou v Portugalsku, a to vlivemretornados,tedy portugalských navrátilců po vyhlášení nezávislosti. Slova jimi používaná se rozšířila zejména mezi městskou mládeží. Mezi tato slova patří např.iá(ano),bué(mnozí) nebobazar(odejít).
Mosambikpatří mezi země, kde je portugalština úředním jazykem, ale z velké části používaným jen jako jazyk druhý. Ve městech je ale jazykem nejužívanějším. Podle sčítání z roku 1997 mluví přibližně 40 % celkové populace portugalsky, z toho přibližně 72 % ve městech. Jinak označilo portugalštinu za svou mateřštinu jen 6,5 % (popř. 17 % ve městech a 2 % na venkově). Všichni mosambičtí spisovatelé používají portugalštinu, která se přizpůsobila mosambické kultuře.
NaKapverdácha vGuineji-Bissaujsou nejdůležitějšími jazyky portugalské kreolštiny, označované jakoCrioulos, zatímco význam portugalštiny jako běžně užívaného jazyka se zmenšuje. Většina Kapverďanů ale umí standardní portugalštinu při formálních situacích použít. Také školství a televize z Portugalska a Brazílie působí proti kreolštině. V Guineji-Bissau je situace o něco jiná, protože kreolštinu používá jenom přibližně 60 % obyvatel a jen 10,4 % z nich ovládá standardní portugalštinu (dle sčítání z roku 1992).
NaSvatém Tomáši a Princově ostrověse používá varianta archaické portugalštiny, která vykazuje mnoho shodných prvků sportugalštinou brazilskou. Elita země používá spíše evropskou verzi, stejně jako v ostatních zemíchPALOPu. Vedle vlastní portugalštiny se zde používají také tři jazyky kreolské.
Portugalsky se mluví veVýchodním Timoru, v indických státechGoaaDaman a Diua vMacau(Čínská lidová republika). V Goe je považována portugalština za jazyk starší generace, neboť ve školách se jí už neučí, nemá žádný oficiální status, a proto je čím dál tím méně užívána. V Macau používá portugalštinu jen malá portugalská komunita, která zde zůstala po předání země Číně. V celém Macau je jediná škola, kde se vyučuje portugalsky. Přesto zůstává portugalština – spolu sčínštinou– úředním jazykem.
V Asii se vyskytuje více kreolských jazyků s portugalským základem. V malajském městěMalakkaje požívána řeč jménemCristãoneboPapiá Kristang,ostatní živé kreolské jazyky se používají vIndii, naSrí Lancea na ostrověFlores. V Japonsku žije asi 250 000 osob označovaných jakodekasegui; jsou to Brazilci japonského původu, kteří se vrátili do Japonska, ale jejich rodným jazykem je portugalština. Portugalština je v Japonsku používána především v Nagoji a Hamamacu.
Ve Východním Timoru je nejrozšířenějším jazykemTetum, jazyk původuaustronéského, který je portugalštinou silně ovlivněn. Znovuzavedení portugalštiny jako národního jazyka narazilo u mladé generace, odchované indonéským školstvím a nezvládající portugalštinu, na odpor. Portugalština je převážně jazykem starší generace, ale roste zájem o ni i u dospělých a mladých. Východní Timor požádal ostatní zeměCPLPo pomoc při zavádění portugalštiny jako úřední řeči. Východní Timor se pokouší pomocí portugalštiny najít spojení s mezinárodním společenstvím a vymezit se protiIndonésii.Xanana Gusmão, prvníprezident Východního Timoruod obnovení nezávislosti, věří, že se podaří portugalštinu rozšířit během deseti let. V roce 2004 ukázalo sčítání, že 700 Východotimořanů má portugalštinu za svůj rodný jazyk, 138 000 hovoří portugalsky a 135 000 je schopno jí porozumět v psané podobě. To je o něco více než 10 % obyvatelstva, pročež jsou slyšet hlasy, že znovuzavedení portugalštiny starými vzdělanými elitami bylo chybou, stejně většina univerzitních kurzů doposud probíhá vindonéštině. Stále většího významu navíc nabírá angličtina, a to kvůli blízkosti Austrálie a přítomnosti mezinárodních vojsk v zemi. Portugalština je do škol teprve zaváděna vedle tetumu a země se potýká s nedostatkem portugalsky mluvících učitelů. Kreolský jazykPortuguês de Bidauvymřel v šedesátých letech. Uživatelé přecházeli ke standardní portugalštině.Bidaubyla užívána ve čtvrtiBidauna východě hlavního městaDilietnickou skupinouBidau,mestikys kořeny na ostrověFlores.
ZeměSpolečenství portugalsky mluvících zemíCPLP je mezinárodní organizace osmi nezávislých států, jejichž úředním jazykem je portugalština. Portugalština je také úředním jazykemEvropské unie,Mercosulu,Africké uniea některých jiných organizací.
Portugalština je úřední jazyk v:
Portugalština se vyvíjela na západěIberského poloostrovazvulgární latiny(hovorová forma latinského jazyka), která byla užívánařímskýmivojáky a osadníky na poloostrově od třetího století př. n. l. Po rozpaduŘímské říšese začal galicijsko-portugalský jazyk vlivem původního předrománskéhosubstrátua pozdějšíhosuperstrátuvyvíjet jinak než ostatní románské jazyky. První portugalsky psané dokumenty jsou dochovány z 11. století. Do 15. století se portugalština rozvinula v kulturní jazyk s bohatou literaturou.
Po roce 154 př. n. l. siŘímanépodrobili západPyrenejského poloostrova, kde leží dnešní Portugalsko a Galície. Z tohoto území se stala později provincieLusitania. S osadníky a legionáři přišla také lidová verzelatiny, běžně označovaná jako vulgární latina, z níž se vyvinuly všechny románské jazyky. 90 % slovní zásoby portugalského jazyka pochází z latiny a jen velmi málo z jazyka původních obyvatel.
Po roce 409, kdy seZápadořímská říšezačala hroutit, vtrhlygermánské národy, Římany označované jako „barbaři“, na Pyrenejský poloostrov. Tito Germáni, zejménaSuévovéaGótové, se pomaluasimilovalina římský jazyk a kulturu. Protože kontakt s Římem byl přerušen, vyvíjela se dále zdejší latinská řeč nezávisle, přičemž se postupně posilovaly regionální rozdíly. Jazyková jednota Pyrenejského poloostrova tím byla na dlouho rozbita a vznikla celá řada dialektů, z nichž se později vyvinuly standardní jazyky španělština, portugalština, galicijština a katalánština. Odlišný vývoj portugalštiny a galicijštiny byl mimo jiné ovlivněn Suéby. Germánské prvky přišly do portugalštiny dvojí cestou – jednak nepřímo jako výpůjčky, které patřily do běžného jazyka římských legionářů na Pyrenejském poloostrově, jednak jako přímé přejímky zvizigótskéhoa suébského jazyka.
Od roku 711 siMaurovépodrobovali Pyrenejský poloostrov a na jimi podrobených územích se začala jako správní řeč používatarabština. Obyvatelstvo hovořilo i nadále románským dialektem, na nějž neměla arabština zásadní vliv (došlo ale k obohacení slovní zásoby o některá arabská slova). Kromě toho se vyvíjela románská řeč psaná arabským písmem,mozarabština. Potom, co byli Maurové vyhnáni v průběhureconquisty, zůstalo mnoho Arabů, byť v právním postavení dost omezeném, na území dnešního Portugalska. Později působili jako svobodní řemeslníci a asimilovali se s portugalskou řečí a kulturou. Na základě kontaktu s arabštinou existují přejímky v lexiku, i v moderní portugalštině poměrně hojné, které se nevyskytují v ostatních románských jazycích (arabština měla vliv především na španělštinu, portugalštinu a italštinu, na ostatní románské jazyky pochopitelně příliš ne). Tento vliv je znatelný hlavně v oblasti stravování a zemědělství, kde byly zavedeny arabské novinky. Vedle toho je arabský vliv patrný na místních jménech jako jsouAlgarveneboFátima.
Římská provincieLusitaniase rozpadla na dvě části – na Lusitánii na jihu a Galícii na severu. Portugalština se vyvíjela ve dnešním severním Portugalsku a Galícii. Tyto dialekty existovaly dlouho pouze v mluvené podobě, jako psaný jazyk byla používána i nadále latina.
První písemné doklady portugalštiny jsou „Cancioneiros“ z doby kolem roku 1100.
Portugalskogalicijský jazyk se vyvíjel mezi lety 1200 a 1350 jako jazyk básnický. Po získání nezávislosti Portugalska na Kastilii vyvíjely se portugalština a galicijština jako dva nezávislé jazyky.
Hrabství portugalské bylo od roku 1095 nezávislé, od roku 1139 bylo Portugalsko královstvím pod vládou králeAlfonse I.Z portugalštiny se postupně stával spisovný jazyk.
V roce 1290 založil králDinis I.první portugalskou univerzitu,Estudo GeralvLisabonu. Rozhodl, že „vulgární latině“, jak byla tehdy ještě portugalština označována, má být dána přednost před latinou klasickou. Od roku 1296 používala portugalštinu královská kancelář, takže tento jazyk nalezl použití nejen v poezii, ale také v zákonodárství a soudních spisech.
Šířením dvorské kultury jižní Francie docházelo ve 12. a 13. století k obohacení galicijského básnického jazykaokcitánskýmivýpůjčkami. V moderní portugalštině se jedná pouze o několik slov. Větší vliv na ráz slovní zásoby měl jazykový vliv francouzský, který je nyní průkazný nejen v oblasti lexikální, ale i frazeologické.
S postupujícíreconquistoudocházelo postupně k šíření portugalštiny na jih. Do poloviny 13. století dosáhlo toto rozšíření jižní hranice dnešního Portugalska, čímž se celý západ Pyrenejského poloostrova stal oblastí, kde byla užívána portugalština a galicijština (tehdy v podstatě identické). Ve 14. století se stal z portugalštiny vytříbený jazyk s bohatou literaturou, užívaný jako jazyk básnický i v jiných oblastech Pyrenejského poloostrova jako např.Království León,Kastilie,AragónaKatalánsko. Později, když se kastilština (po vznikuŠpanělského královstvíoznačována i jakošpanělština) v Kastilii pevně etablovala a Galicie se dostala pod vliv kastilské řeči, stala se portugalština jazykem především v Portugalsku (tj. zůstala především v něm).
V období 14. až 16. století, tedy v době portugalskýchzámořských objevů, se portugalština rozšířila do mnohých oblastí Asie, Afriky a Ameriky. V 16. století sloužila jakolingua francav Asii a v Africe, kde byla užívána nejen jako řeč správní, ale i jako prostředek komunikace v obchodním styku a při styku místních vládců s Evropany všech národností. NaCejlonu(nyní Srí Lanka) hovořili králové plynně portugalsky a urození lidé přijímali často portugalská jména. K rozšíření jazyka přispěla také smíšená manželství mezi Portugalci a domorodci, což byla v portugalské koloniální říši – ostatně jako i v koloniálních říších jiných zemí – běžná praxe. V mnoha oblastech byla portugalština navíc spojena s křesťanskou misijní aktivitou, proto byli často také Portugalci označováni jakoCristão(tj. křesťané). Přestože se později Holanďané pokoušeli vymýtit portugalštinu z Cejlonu aIndonésie, zůstala zde dlouho jako jazyk rozšířený a oblíbený.
Poté, co Portugalsko ztratilo svůj vliv v Indii, Srí Lance, Malajsii a Indonésii ve prospěch jiných evropských mocností, vznikaly a rozvíjely se zde portugalské kreolské jazyky. V mnoha jazycích se vyskytují portugalská slova v lexiku, např. slovo „pan“ (portugalsky „pão“) pro „chléb“ v japonštině, „sepatu“ (port. „sapato“) pro „bota“ v malajštině (indonéštině), „keju“ (port. „queijo“) pro „sýr“ taktéž v malajštině nebo „meza“ (port. „mesa“) pro stůl ve svahilštině.
Od poloviny 16. století se do portugalské slovní zásoby dostala celá řada výpůjček, zejména latinského nebo řeckého původu, ale také italského (v oblasti hudby, divadla, malířství) nebo španělského (což bylo podpořeno personální unií mezi těmito dvěma zeměmi v letech 1580–1640). Tyto výpůjčky učinily portugalský jazyk bohatším a komplexnějším. Tyto změny nás vedou k rozlišení dvou fází ve vývoji portugalského jazyka: staroportugalština (od 12. do první poloviny 16. století) a novověká portugalština, přičemž za formální předěl zde můžeme považovat vydáníCancioneiro GeralodGarcíy de Resendev roce 1516.
Oblasti, kam se portugalština rozšířila před svým intenzivním vývojem v renesančním období, tento směr vývoje pochopitelně z větší části nesdílely. V Brazílii a na Svatém Tomáši a Princově ostrově, ale také některých odlehlých oblastech Portugalska, se proto mluví dialekty, jež jsou podobny staroportugalštině.
Vedle 182 miliónů Brazilců mluví v současné době také 10 miliónů Portugalců a přibližně stejný počet obyvatel bývalých afrických a asijských kolonií portugalštinou jako rodným jazykem. Z portugalštiny se tak stal po španělštině druhý nejrozšířenější románský jazyk. Této pozici vděčí portugalština díky faktu, že se brazilská populace za posledních sto let více než zdesetinásobila: v roce 1900 měla Brazílie pouhých 17 miliónů obyvatel.
Portugalština je sice v mnoha aspektech velmi podobná španělštině, ve výslovnosti se od ní ale značně liší. S trochou cviku je pro Portugalce možné rozumět španělštině a naopak. Podívejme se na následující větu:
Skoro všechna slova jednoho z těchto jazyků jsou přítomna v jazyce jiném, pouze jinak znějí (a někdy se třeba nepoužívají tak často).
(Věta znamená: „Ona zavírá okno vždy před večeří.“)
Existuje také skupina slov, jejichž příbuznost mezi jazyky není zřejmá a mluvčímu z jiné země činí potíže. Například:
Jsou místa, kde se vedle sebe mluví španělsky a portugalsky. Portugalští rodilí mluvčí dovedou obvykle číst španělsky psaný text a naopak, i když mluvené řeči nerozumějí (mluvená řeč se také mimochodem zpravidla vyvíjí rychleji než psaná, která je díky tomu blíže původnímu – společnému – stavu). Návštěvníkům Portugalska a Brazílie se nedoporučuje při hovoru s místními používat španělštinu, nemají to rádi a bývá to považováno za ignoranci.
Portugalština má také zjevné podobnosti s katalánštinou, italštinou, francouzštinou a jinými románskými jazyky, zejména v oblasti gramatiky a syntaxe.
Portugalský termín pro dialekt jesotaquebez ohledu na to, zda se jedná o dialekt v téže zemi nebo v jiné. Standardní portugalština, označovaná jakoEstremenho, se v historii měnila víckrát než ostatní varianty. Všechny formy evropské portugalštiny lze stále nalézt v portugalštině brazilské. Africká portugalština, zejména na Svatém Tomáši a Princově ostrově, má mnohé shodné znaky s brazilskou. Jihoportugalské nářečí má své zvláštnosti, mezi něž patří např. časté používánígerundia. Naproti tomu alto-minhoto a transmontano v severním Portugalsku se velmi podobají galicijštině.
Standardní portugalština z Portugalska je upřednostňovanou výslovností v bývalých afrických koloniích. V podstatě se rozlišují čtyři důležité standardy portugalského jazyka – dva z Portugalska – coimberský a lisabonský – a dva z Brazílie – riodejaneirský a sãopaulský.
Nejdůležitější formy výslovnosti, včetně zvukových nahrávek, jsou tyto:
Některé příklady slov z Portugalska, která mají v Brazílii nebo Angole jiný ekvivalent
¹ portugalský původ
² brazilský původ
³ angolský původ (Machimbombomá možná mosambický původ)
Portugalština má dvě varianty psaného jazyka (port.Variedades), které jsou často označovány jakoPadrões(vzory, typy). Jsou to:
Rozdíly mezi těmito variantami postihujíslovní zásobu, výslovnost asyntax, obzvláště v jazyce hovorovém, zatímco v jazyce vyšších vrstev se tyto rozdíly tolik neprojevují.
Někdy nespočívají rozdíly v tom, jaká slova se používají, ale jak často a s jakým slohovým příznakem – např. běžný výraz pro „koberec“ v Brazíliitapete., v Portugalskualcatifa, ale regionálně se vyskytuje v dané zemi i výraz z druhé varianty. Pro stará slova to platí téměř bezvýhradně, zatímco nová slovní zásoba je více specifická pro danou zem, např.ônibusv Brazílii aautocarrov Portugalsku.
Výraznější rozdíly jsou v pravopise. Ve slovech, která obsahují skupinycc,cçneboct, je v Brazílii první „c“ vypouštěno, skupinypc,pçneboptztrácejí „p“. Tato písmena nejsou vyslovována, jedná se o přežitky z latiny (tedy o uplatnění historického principu v pravopise). Brazilský jazyk není tolik konzervativní jako evropský, proto zde dochází k eliminaci nadbytečných znaků. Srovnejme s italštinou a španělštinou:
Několik příkladů:
Kromě toho existují rozdíly v označování přízvuku, což má následující důvody:
Už od osmdesátých let se pracuje na pravopisné reformě, která by měla pravopis sjednotit. V rámci této reformy by se měl brazilský standard (ten ostatně v tomto ohledu odpovídá i evropské výslovnosti) zavést v případě psanícmístocc,cçnebocta odstraněnípvpc,pçnebopt(odpovídá vývojové tendenci „demokratizace“ jazyka – jazyk je zjednodušován, protože ho ovládají široké vrstvy obyvatel, a ty nejsou ochotny podřizovat se složitým pravidlům – podobné tendence jsou i v češtině, viz psaní cizích slov, předložek s/z aj.), kromě toho dochází i k menším změnám za účelem sjednocení a rovněž jsou snahy koordinovat přejímání výpůjček z jiných jazyků. Momentálně se počítá se zapojením Brazílie, Portugalska a Kapverd, kde vstoupí nová pravidla v platnost jako první, posléze má dojít k rozšíření do všech členských zemí CPLP, s čímž se ale pro blízkou budoucnost příliš nepočítá.
Když začalo Portugalsko ve středověku budovat svou koloniální říši, přišla portugalština do kontaktu s místními jazyky a ze vzájemného kontaktu povstalypidžiny, které byly do 18. století v Asii a v Africe používány jakolingua franca. Tyto pidžiny postupem času obohacovaly svou gramatiku a slovní zásobu a staly se běžně používanými jazyky etnicky smíšeného obyvatelstva. Pidžiny v jednotlivých zemích:
Kapverdy:
Rovníková Guinea:
Guinea-BissauaSenegal:
Indie:
Macao:
Malajsie,Singapur:
Aruba,BonaireaCuraçao:
Svatý Tomáš a Princův ostrov:
Srí Lanka:
Surinam:
Existují také dialekty kombinující španělštinu a portugalštinu:
Portugalština má velmi komplexní fonetickou strukturu, což ji činí pro jazykovědce velmi zajímavou. Portugalština využívá 9ústních samohlásek, 5nosovek(ty jsou některými jazykovědci považovány zaalofonyústních samohlásek, 10dvojhlásek, 5 nosových dvojhlásek a 25souhlásek.
Přízvuku slov, jež končí pravopisně na samohlásky „a“, „e“ a „o“ nebo na souhlásky „s“ nebo „m“, mívají přízvuk zpravidla na předposlední slabice, slova končící na „i“ a „u“ nebo na souhlásku (tzn. většinou na „l“, „r“, „z“) na poslední slabice. Přízvuk, který se tomuto pravidlu vymyká, je označen znaménkem přízvuku (akutnebocirkumflex).Vlnovkouoznačené slabiky jsou vždy přízvučné, pokud není ve slově akut nebo cirkumflex.
Příklady:
Příklady:Malý princv portugalštině
Portugalsko
Brazílie
Portugalština je, na rozdíl od francouzštiny, španělštiny nebo italštiny, spíše rytmická řeč.
Portugalská abecedavyužívá 23 písmenlatinky– A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, L, M, N, O, P, Q, R, S, T, U, V, X, Z – písmena K, W, a Y nejsou vůbec používána (s výjimkou jmen).
Kromě toho používá portugalština následující písmena sdiakritikou:
Á, Â, Ã, À, Ç, É, Ê, Í, Ó, Ô, Õ, Ú, Ü
Následující pravidla platí pro obě verze, pokud ne, je to u příslušné hlásky uvedeno.
Portugalské nosovky nejsou tolik vyslovovány nosem jako jejich francouzské protějšky a zpravidla také nemají na konci žádnou okluzívu.
Portugalská gramatika je úzce příbuzná s gramatikou ostatních románských jazyků. Zvláštnosti spočívají zejména v postavení zájmen.
Slovesajsou rozdělena do tří konjugací podle zakončení infinitivu (-ar,-er,-ir;koncovka-orje nepravidelná), přičemž většina sloves patří do konjugace-ar. Slovesné způsoby jsou, podobně jako v češtině, třiimperativ(o imperativo),indikativ(o indicativo) akonjunktiv(o conjuntivo), ale použití konjunktivu se od použití českého kondicionálu dost liší. Konjunktiv odpovídá českému kondicionálu ve větách vedlejších (označuje situace, které by mohly nastat, následuje i po větách typu „Je pravděpodobné, že...“). Zvláštností je potlačení druhé osoby plurálu; vbrazilské portugalštiněse nepoužívá ani druhá osoba singuláru² – je nahrazena třetí osobou se slovem „você“, které se běžně používá v hovorovém jazyce (etymologicky toto slovo souvisí se zdvořilým španělským oslovením „usted“ a je zkomoleninou oslovení „Vuestra merced“ (španělský tvar)). Toto oslovení je v Portugalsku nezvyklé a vyjadřuje obvykle odstup až pohrdání. Naproti tomu množné číslo „vocês“ je běžně používáno v obou verzích jazyka. Další zvláštností je osobní infinitiv, který pomocí koncovek (jednotných pro všechny konjugace: -,-es,-,-mos,-des,-em) vyjadřuje osobu. Slouží k redukci vedlejších vět. V případě první a třetí osoby singuláru se přidává obvykle příslušný podmět ve formě s předložkou „de“, přičemž nedochází k její kontrakci se zájmeny.
Substantivamají dvojí gramatický rod (mužský nebo ženský); adjektiva a číslovky jejich rod a číslo přejímají. Množné číslo se tvoří přidáním koncovky -s/-es, s případnou alterací předcházející hlásky (jornal – noviny (sg.), jornais – pl.).
² VBelémuje používáno často tykání se slovem „tu“ (stejně jako v Portugalsku).
Protože je portugalština románským jazykem, pochází většina jejích slov z latiny. Samozřejmě se v ní ale vyskytují i výpůjčky z jiných jazyků:
Z doby před římskou nadvládou zůstalo málo slov z jazyka původních obyvatel dnešního Portugalska (Lusitánců, Koniů,Iberů) nebo z jazyka osadníků kolonií na pobřeží (Féničanů,Kartagincůnebo Keltů, popř.Keltiberů), která se dochovala do současné doby. U mnoha z těchto slov chybí přesný vědecký doklad jejichetymologie. Zejména u slov přičítaných keltoiberskému vlivu se může jednat o slova, která se dostala do portugalštiny z latiny oklikou.
Z jazyka Iberů:
Zkeltštiny:
Protože tato slova jsou i v jiných románských jazycích, dá se předpokládat, že byla do latiny přejata velmi záhy (takže by se nejednalo o pozdější přejímky do portugalské vulgární latiny).
Zféničtiny:
Tato slova jsou rovněž i v jiných románských jazycích, takže se dá opět předpokládat, že se do latiny dostala rovněž už před jejím rozšířením po impériu.
Portugalština je pokračováním vývojové linievulgární latiny, která byla sice sklasickou latinoupříbuzná, ale nebyla identická (k tomuto jevu u spisovných jazyků postupně dochází, rozšířením latiny do dalších krajů se tento rozdíl ještě prohloubil). Přeměna slov latinských v portugalská začala již v čase Římské říše a pokračovala samozřejmě i později. Portugalština byla ale i nadále latinou neustále ovlivňována (tentokrát tou středověkou), protože latina byla kulturním jazykem křesťanského západu (a ovlivňovala všechny tamější jazyky, nejen románské). Tak se dostala do portugalštiny další latinská slova v průběhu středověku a raného novověku. Tato slova nepodlehla všem přeměnám jako slova původní, jsou tedy latinskému originálu bližší.
Portugalština v průběhu svého vývoje prošla těmito procesy:
Asi tisíc portugalských slov je původu arabského, např.:
Díky zámořským objevům přišla portugalština do kontaktu s místními jazyky, ze kterých přejala portugalština spoustu slov, které dále zprostředkovala ostatním evropským jazykům. Zejména zeměpisná jména v Africe a Brazílii pocházejí z jazyka zdejších obyvatel.
Asijské jazyky:
Indiánská slova:
Subsaharská Afrika:
Tímto tématem se blíže zabývá článekPortugalská literatura
V začátcích portugalské literatury měla největší význam poezie. Jeden z nejslavnějších portugalských literátů jeLuís Vaz de Camões(* 1524; † 1580) se svým eposemOs Lusíadas. Jeho význam podtrhuje i to, že portugalská obdobaGoethe-Institutuse jmenujeInstituto Camõesa portugalský národní svátek („Dia de Portugal“ – Den Portugalska) připadá na10. června, den smrti tohoto národního básníka.
Jiní důležití autoři jsou autoři údobí romantismuEça de Queirós(1845–1900), básníkFernando Pessoa(1888–1935), brazilský básník a prozaikMachado de Assis(1839–1908), brazilský prozaikJorge Amado(1912–2001), a laureát Nobelovy ceny za literaturuJosé Saramago(1922–2010).
Portugalštinu regulují