Pesach

Pesach(hebrejskyפֶּסַח‎) je jedním z nejdůležitějšíchžidovských svátkůa zároveň jedním z nejstarších vůbec (jelikož příkaz k jeho dodržování byl dán jako jeden z mála ještě před darovánímTórynaSinaji). Společně se svátkyŠavu'otaSukotse řadí mezi třipoutní svátky, které se každoročně slaví. Připomíná vyjití z otroctví a cestu ke svobodě.
MimoIzraeltrvá Pesach 8 dní, přičemž první dva a poslední dva jsou sváteční (יָמִים טוֹבִים‎,jamim tovim, doslova „dobré dny“, „svátky“), při nichž platí obdobná pravidla jako přišabatus drobnými rozdíly týkajícími se zejména přípravy jídla. Prostřední 4 dny jsou polosváteční (חֹל הַמּוֹעֵד‎,chol ha-mo'ed, doslova „všední [den] svátku“), v jejichž průběhu neplatí tak přísný zákaz práce, ale modlitba je slavnostnější s řadou oslavných žalmů. V Izraeli trvá Pesach 7 dní, přičemž první a poslední den je svátek a mezi nimi je 5 dníchol ha-mo'ed. Pesach začíná 15.nisanua končí 21. nisanu v Izraeli, 22. nisanu v diaspoře.
Pro Pesach se v hebrejštině používají různé názvy v závislosti na biblické události či aspektu, s nimiž je spojován. Patří mezi ně:
V křesťanskébiblickétradici se pesach překládá také jakoVelikonoce,vNovém zákoněse o Pesachu hovoří jako ožidovských Velikonocích.VBibli kralickése pesach překládá slovemFázea nazývá se takéslavnost přesnic, kde přesnice označují nekvašené chleby.
Svátek Pesach připomíná vyjitíIzraelez egyptského otroctví. Izraelité se doEgyptadostali poté, co velký hladomor zasáhl celou zemi, včetněZemě zaslíbené. V té době měl vytvořené zásoby pouze Egypt a to díkyJosefovi, synuJákoba, kterého sem původně prodali jeho bratři ze závisti jako otroka. Josef se postupem času dostal na nejvyšší místa a stal se správcem Egypta. Postupně se do Egypta přesunula celá Jákobova rodina a žila zde pod Josefovou ochranou v úrodné části Egypta Góšen. Židé se v Egyptě usadili a zůstali zde i po skončení hladomoru, velmi se jim dařilo a zde se z nich stal národ. Josef však zemřel a po jeho smrti nastoupil novýfaraon, který Josefa již neznal, a který byl velmi znepokojen zvyšující se židovskou populací. Izraelity proto zotročil a navíc nechával zavraždit všechny prvorozené chlapce. Toto vraždění však přežilMojžíš, kterého jeho matkaJocheved(Jókebed) poslala v koši poNilu, následně byl zachráněn faraonovou dcerou a byl vychován u faraónova dvora.
Po nějaké době Hospodin vyslyšel úpění Izraele a povolal Mojžíše, který sÁronempředstoupil před faraona a sdělil mu, že Hospodin praví, aby propustil jeho lid, aby mu v poušti mohl slavit slavnost. Faraon však neuposlechl a namísto toho ještě přitížil Izraelitům práci. Po tomto neúspěchu posílá Bůh Mojžíše a Árona znovu k faraónovi a ujišťuje je, že donutí egyptského krále, aby Izraelce propustil a to skrze divy, kterými bude bít Egypt. Tyto božské zásahy dostaly názevdeset ran egyptských:
Čtyři dny před vyjitím z Egypta řekl Hospodin Izraelitům, aby si každá rodina vybrala zdravéhoberánkabez vady.Během 14. nisanu jej obětovali a použili jehokrevna označení veřejí svých domů. Poté do půlnoci 15. nisanu jedli opečené beránky. Takto označené domy poté Hospodin přeskočil, když procházel Egyptem a vybíjel vše prvorozené. Hospodin také sdělil Mojžíšovi a Áronovi nařízení o hodu beránka a o zasvěcení prvorozených.
Faraon po desáté ráně propustil Izrael z otroctví a Izrael vytáhl z Egypta. Utábořil se na břehu rákosového moře. Faraonovo srdce však bylo stále zatvrzelé a vyslal vojsko, aby Izraelity donutilo k návratu. Sedmého dne se Izraelité octli v sevření mezi mořem a faraonovým vojskem. Mojžíš vztáhl ruku nad moře a Hospodin rozdělil jeho vody. Izraelité prošli mořem po suchu, faraon se pustil za nimi, avšak Mojžíš vztáhl ruku nad moře a vody se vrátily a přikryly vozy i jízdu celého faraónova vojska. Tato událost se připomíná v sedmý den Pesachu, který má stejně jako první den pravidla „plnohodnotného“ svátku.
Pesach se kvůli mnoha příkazům a zvykům stal jedním z nejsložitějšíchžidovských svátků.
Během Pesachu se mohou konzumovat pouze potraviny a nápoje, které jsoukašer le-Pesach(כשר לפסח‎) a to včetně alkoholu – nejčastěji vína, které je označeno jakokašer le-Pesach. Mezi aškenázskými a sefardskými židy existují rozdíly, sefardští židé například konzumují o Pesachu rýži, stejně tak jako další druhy semen a zrní, označovaných jakokitnijot. Kitnijot jsou naopak v aškenázské kuchyni během Pesachu zakázané.
Hlavním příkazem o svátku Pesach je jíst macesy.Maces(מַצָּה‎,maca, pl.מצות‎,macot, vaškenázské výslovnostimacosnebomaces) je křehký, rovný, nekvašený chléb, vyrobený zmoukyavody, který musí být upečen dříve než začnekvasit. Maces je jediný typ „chleba“, který se o Pesachu může jíst. Vztah mezi macesem a chámecem lze chápat v různých rovinách. Jedna z interpretací srovnává maces s božími příkazy (613 micvot) a chámec s lidskou pýchou, která stejně jako kynoucí těsto chce být tam, kde není její místo.
O nekvašeném chlebu se také píše vTóře.
Chamec (חמץ‎) je cokoliv z pěti druhůobilnin(pšenice,žito,ječmen,oves,špalda), co přišlo do styku s vodou alespoň na 18 minut. Je-li voda teplá dochází ke kvašení dříve a je nutné zmínit, že 18 minut se začíná počítat od doby, kdy dohněteme těsto. Chamecem ale nemusí být pouze potraviny, ale například i nápoje (pivo,whisky), léky nebokosmetika. Během Pesachu je zakázána jak konzumace a využívání chamecu, tak i jeho vlastnění. Proto je nutné chamec před Pesachem odstranit z domu, zničit jej, či jej případně prostřednictvímrabínaodprodat nežidovi.
Chamec, který by přes Pesach zůstal ve vlastnictví žida, je i po Pesachu zakázáno konzumovat nebo z něho mít užitek a musí být spálen.
Po odstranění všeho chamecu z domu je nutné provést formální prohledání v předvečer Pesachu. Hledání chamecu (בדיקת חמץ‎,bdikat chamec) provádí hlava rodiny, jeho manželka, případně jiný člen rodiny (starší třinácti let). Hledající prochází všechny místnosti se svíčkou a prohledává všechna místa, kde by mohl chamec nedopatřením zůstat. V případě, že je nalezen nějaký chamec, musí být uložen do speciální nádoby nebo tašky a druhý den je spálen.
Jelikožžidnesmí o Pesachu vlastnit chamec, rozšířil se zvyk, že je před Pesachem odprodán nežidovi a po Pesachu odkoupen zpět (מכירת חמץ‎,mechirat chamec). Původně vznikl proto, aby prodejci a výrobci předešli ztrátám. Každý může chamec prodat sám, doporučuje se ale, aby tímto pověřil rabinát, který dohlédne na všechny náležitosti.
Mezi kitnijot se zařazují všechnyluštěniny(fazole,hrášek,čočka,sója, atd.) a některé další plodiny, jakokukuřice,rýže, atd. Tyto potraviny sice nejsou chamec, ale podle aškenázské tradice je jejich konzumace zakázána, protože by mohlo dojít k záměně s chamecem. Na rozdíl od chamecu je však možné tyto potraviny vlastnit. Oproti Aškenázům tyto potraviny jedí Sefardé, dle jejichž tradic nic neodporuje konzumaci těchto potravin.
Ráno před svátkem Pesach začínáPůst prvorozených. Tento půst připomíná záchranu prvorozených židovských dětí před poslední z egyptských ran, kdy Hospodin procházel Egyptem a vybíjel vše prvorozené, jak se píše v knizeExodus:
Půst tedy drží prvorozený potomek mužského pohlaví, který již dosáhl věkubar micva. Pokud je mladší, postí se za něj otec.
V dobách, kdy existovalChrám, byl jedním hlavních zvykůkorban pesach(קׇרְבַּן פֶּסַח‎, doslova „pesachový obětní dar“, známá zejména později vkřesťanskétradici jako „velikonoční beránek“). Každá rodina (nebo v případě, že rodina byla málo početná a nezvládla by sníst celého beránka, skupina rodin) musela přinést oběť mladého beránka nebo kůzlete do Chrámu odpoledne 14. dne měsíce nisan a večer jej pak sníst (po soumraku již bylo 15. nisanu).Ještě před časem oběti beránka bylo třeba zbavit se všeho kvašeného.Beránek musel být opečena jeden s macesy amerorim.Musel se také dávat pozor, aby se obětnímu beránku nezlomila žádná kost.Žádné maso pak nesmělo zbýt do rána. To, které zbylo se muselo po svátku spálit.
Jelikož je podle Tórykorban pesachsvatá oběť, platí v tomto ohledu přísná pravidla. Jediní, kteří mohou beránka jíst, jsou ti, kteří jej mohou přinést k obětování. Tóra o předpokladech pro hod beránka praví toto:
Mezi další, již nesmějí jíst beránka, patří lidé, kteří jsou rituálně nečistí, výjimka existuje v případě, že v tomto stavu je většina židů.Nabídka oběti musí být provedena před kvórem třiceti.Ve Chrámu zpívalilevitéHalel, zatímcokohanimprováděli obětní obřad. Muži i ženy byli povinni sledovatkorban Pesach.
Tento příkaz se plnil po celou dobu existence Chrámu. Do dnešní doby semicvaokorban pesachpřenesla v podobě, která je symbolická. Spočívá v tom, že se nasederový talířdá i opečená kost.Aškenázští židémají tradici, že běhemsederunejedí jehněčí. Zdůvodňují to absencí chrámu. Oproti tomusefardští židéběhem sederové večeře jehněčí nebo skopové jedí, aby si připomnělikorban pesach.Samaritánina Pesach dokonce beránka skutečně obětují ve své svatyni na hořeGerizim.
Seder, doslova „pořádek, uspořádání“, (סֵדֶר‎) je označení pro slavnostní večeři pro první noc(i) svátku Pesach. Základem sederu je biblické nařízení učit děti o významu vysvobození židovského národa z egyptského otroctví:
Mnoho ze sederového rituálu je proto pojato tak, aby vzbudilo zájem a zvědavost dětí. Ranou podobu pesachového sederu obsahuje desátá a poslední kapitolamišnaickéhotraktátu Pesachim, zařazeného do tradičníHagady. Toto vyprávění událostí, které zmiňuje vyjití židů z Egypta začínáčtyřmi otázkami. Ty má položit nejmladšídítěa jehootecmu na ně odpoví. Otázky se odvíjejí od úvodních slov první otázky: „Proč je tato noc odlišná od všech ostatních nocí?“
Příkazy, které se musí splnit o sederu:
Seder vyžaduje dodržení pořadů jednotlivých úkonů. V tomto pořadí by měl seder proběhnout:
Na stole připraveném pro sederovou večeři nesmí chybět:
Sederový talíř, označovaný také jako zdobná mísa, (קְעָרָה‎,ke'ara) je používaný při domácím obřadu na Pesach. Středověké opisy aškenázské Hagady představují tuto mísu, poprvé zmíněnou v období Mišny, jako jakýsi kulatý talíř. Existují dochované ukázky z obdobírenesancezedřeva,keramiky,cínuapod. opatřené příslušnými nápisy a rytinami. Moderní sederové talíře bývají zpravidlaměděnéčimosaznéneboskleněnéa mají zvláštní prohlubně na pokrmy, které předepisuje rituál, či malé misky, do nichž se tyto pokrmy vkládají.
Sederový talíř by měl obsahovat:
Maror (מָרוֹר), v překladu „hořká bylina,“ je jeden z pokrmů pojídaných při sederové večeři. Podle Božího přikázáníEx12, 8 (Kral,ČEP)) měli židé jíst pesachového beránka (korban Pesach) spolu s nekvašeným chlebem (maces) a hořkými bylinami (maror) při památeční hostině na počest Hospodinu, která má být slavena navždy. Pojídání maroru je symbolické a má připomínat trpkost života v egyptském otroctví. Tuto symboliku ještě zvyšuje namáčení maroru do charosetu (více v části charoset). Typy zeleniny, ze kterých se získává maror uvádíTalmud.Tradičně se používá hlávkového salátu nebokřenu.
Charoset (חֲרֹֽסֶת‎) je sladká, tmavě zbarvená, hrudkovitá směs podávaná při sederové večeři společně s marorem. Symbolika charosetu spočívá v tom, že evokujehlínunebo maltu, ze které židé v Egyptě vyrábělicihly. I samotný názevcharosetpochází z hebrejskéhocheres– hlína.
I přes symboliku, kterou charoset představuje, se jedná o pochutinu, která je oblíbená zejména u dětí. Charoset lze jíst volně během sederové večeře, například s macesy.
Existuje mnohoreceptůpro přípravu charosetu. Rozdíly jsou zejména mezi aškenázskou a sefardskou tradicí. „Aškenázský charoset“ se vyrábí zejména z rozsekaných oříšků,jablek,skořicea vína. Oproti tomu charoset u Sefardů obsahuje hlavně jablka, hrušky,hrozinky, fíky,datle, víno, skořici apod. Složení se samozřejmě liší v různých oblastech.
Při sederové večeři se pijí čtyři poháry vína. Tuto povinnost musí splnit všichni účastníci, i nejchudšímužčižena.Symbolika čísla čtyři v Hagadě se odráží v těchto čtyřech číších (ארבע כוסות‎,arba kosot), které jsou vmidrašispojeny se čtyřmi výrazy pro vysvobození, o nich se zmiňuje příběh Exodu:
Elijášův pohár (כּוֹסוֹ שֶׁל אֵלִיָּהוּ‎,koso šel Elijahu) je zvláštní pohár vyhrazený u sederového stoluproroku Elijášovi. Podle rozšířeného zvyku se pohár naplní vínem po svátečním jídle předtím, než se znovu začne čteníHagady. U sederové večeře by měly být otevřeny dveře nebo okno k uvítání proroka Elijáše a na znamení víry, že přítomné nepostihne nic zlého. Zároveň se tím zdůrazňuje mesiášský a vykupitelský aspekt svátku, neboť prorok Elijáš má ohlásit příchodMesiáše(Mal3, 18–24 (Kral,ČEP)).
Během svátečních dnů se v některých komunitách prokládají texty modliteb příslušnýmipijuty, podobně jako běhemostatních svátků. Po celou dobu Pesachu se při ranní modlitbě čteHalel, jeho plná verze ovšem pouze první den svátku (v diaspoře první dva dny), a to jak ve večerní, tak i v ranní modlitbě. Specifická pro Pesach jemodlitba za rosu(tfilat tal), která se říká během opakováníAmidynamusafprvní den Pesachu. Pesachem začíná „letní“ období, během něhož se ve druhém požehnání Amidy nahrazuje textmašiv ha-ruach u-morid ha-gešem(jenž dává vanout větru a sestupovat dešti) textemmorid ha-tal(jenž dává sestupovat rose); ve většině evropských obcí se tento úsek v letním období zcela vynechává.
Na šabat během Pesachu je zvykem číst v aškenázských synagogáchPíseň písní, jeden zpěti svátečních svitků. Píseň písní je alegorií vztahu Boha a Izraele a během Pesachu je tento vztah připomínán právě proto, že vysvobozením z Egypta Bůh projevil svou lásku k Izraeli a přiznal se k němu jako se ženich přiznává ke své nevěstě.
Druhý den Pesachu byla v dobách Chrámu přinášena oběť prvotin z ječmene zvanáomer. V některých synagogách se do liturgie vkládají pasáže, které připomínají pravidla a význam této oběti. V předvečer tohoto dne začíná také obdobípočítání omeru.
Sedmý den Pesachu je svátek připomínající záchranu Izraelitů před faraonovým vojskem u Rákosového moře. Je zvykem sejít se o půlnoci a číst biblickou píseň opěvující tuto událost (Ex 15). Tato pasáž je rovněž součástí ranníhočtení z Tóry. Ačkoli má sedmý den pravidla plnohodnotného svátku, čte se pouze poloviční halel; radost ze záchrany není úplná, jelikož musela být vykoupena záhubou mnoha lidských bytostí – byť to byli nepřátelé.
Následuje-li bezprostředně po skončení Pesachu šabat, dodržují se pesachová pravidla kašrutu i o tomto šabatu. Zákaz konzumace a vlastnění chamecu už sice pominul, ale neexistuje způsob, jak by si židovská domácnost mohla v takové situaci chamec opatřit a připravit. Aškenázové už ale mohou jíst kitnijot a macu aširu.
Po skončení svátku (a případně navazujícího šabatu) se někteří židé snaží co nejdříve začít opět jíst chamec. To má demonstrovat, že zřeknutí se chamecu po dobu Pesachu nebylo motivováno tím, že by chamec neměli rádi, ale že navzdory tomu, jak ho mají rádi, se ho rádi zřekli, aby tím mohli splnit Boží přikázání. V místech, kde je obtížné koupit chamec od nežidů, může ovšem taková horlivost snadno vést k porušení pesachových předpisů těsně před koncem svátku, takže od ní rabíni spíše odrazují.
Druhý pesach (פֶּסַח שֵׁנִי‎,Pesach šeni), nazývaný také Malý pesach (פֶּסַח קָטָן‎,Pesach katan), byl zaveden jako „zpožděný svátek“ pro ty, kdo v předepsaném čase nemohli splnit příkaz kvůli rituální nečistotě (tum'a) nebo pobytu na dlouhé cestě mimo domov.
Na rozdíl od normálního Pesachu, který se koná v průběhu měsícenisan, začínaly obřady odloženého svátku o měsíc později, v průběhu měsíceijara nabízely možnost obětovat a jíst pesachového beránka. Klasickým příkladem se stala nebývale masová oslavaPesach šeniza Chizkiáše.
V dnešní liturgické praxi se poněkud sváteční charakter Druhého pesachu připomíná vypouštěním kajícných modliteb (Tachanun) a zákazem soukromého půstu. Koná-li se v tento den pohřeb, probíhá bez smutečního proslovu.
O velikonočních svátcích referuje text z Lukášova evangelia, tradičně nazývaný „Dvanáctiletý v Chrámě“. Do doby před velikonočními svátky je kladen podle evangelií také příběh pašijí.
KřesťanskéVelikonocejsou oslavou zmrtvýchvstáníJežíše Krista, které se událo kolem roku 30 či 33 (v tyto roky vychází Velký pátek na předvečer svátku Pesach). Slavení Velikonoc je v církvi již od počátku významově provázáno s židovskou oslavou Pesachu, jehož prvky dodnes v sobě nese. Ježíšovo projití smrtí a vzkříšení křesťané chápou jako naplnění starozákonního obrazu přejití Izraelitů Rudým mořem při východu z Egypta.
Podle staré křesťanské tradice však nemají připadnout Velikonoce na týž den jako Pesach (14. nisan).To bylo možné dodržet v juliánském kalendáři a proto se nikdy nesejdou kalendářní data pravoslavných Velikonoc a Pesachu. V gregoriánském kalendáři toto již nebylo možné dodržet a proto ve výjimečných případech dojde ke shodě kalendářních dat.