Třída Etorofu

Třída Etorofu(japonsky択捉型Etorofu gata) byla třída čtrnáctikaibókanůjaponského císařského námořnictva, postavených v letech 1942 až 1944 podle projektu E19. I když hlavním účelem těchto jednotek měl být doprovod konvojů, ponechaly si víceúčelovost předchozítřídyŠimušu, od které se lišily pouze drobným zjednodušením konstrukce.
Všech čtrnáct jednotek se zúčastnilodruhé světové válkyv Pacifiku. Konce války se dočkalo šest jednotek – z toho dvě vážně poškozené. Šest z osmi ztracených jednotek (a jednu poškozenou) měly na svědomíamerické ponorky, jedna byla potopena (a druhá těžce poškozena) letadly a jedna najela naminu. Obě poškozené jednotky byly po válce sešrotovány. Zbývající čtyři se po válce podílely na repatriačních plavbách a poté byly jakoválečné reparacenabídnuty vítězným mocnostem:Spojené státyaVelká Britániesvoje jednotky sešrotovaly, aleČínská republikaobě získané jednotky zařadila do služby. Jedné z nich se běhemobčanské válkyzmocnilaČínská lidová republika, která ji následně vyřadila až v roce 1982.
Jednotky třídyEtorofubyly pojmenovány po ostrovechJaponského císařství.
V rámci „třetího doplňovacího programu pomocných plavidel“ (第三次補充計画~Dai–san–dži hodžú keikaku, či neoficiálně „program třetího kruhu“ ~マル3計画~Maru san keikaku) z roku 1937 získalo japonské císařské námořnictvo čtyři víceúčelová plavidlatřídyŠimušu, která se terciárně dala použít i proprotiponorkový boj.Poté se japonské císařské námořnictvo opět vrátilo k myšlence„loďstva rozhodující bitvy“(艦隊決戦Kantai kessen) a ohrožení vlastní námořní přepravyponorkami– a s tím související potřebu dalších protiponorkových a doprovodných plavidel (až na skromnou výstavbustíhačů ponorek) – ignorovalo.
S vidinou blížící se války v Pacifiku přehodnotilGunreibupriority stavby nových plavidel a 28. července 1941 odsouhlasil urgentní program výstavby válečných plavidel – známý jakoMaru kjú keikaku(マル急計画~ Program urgentního kruhu).Ten měl řešit stavbu 293nejpotřebnějších plavidel a jeho součástí bylo i třicet doprovodných plavidel: čtrnáct menšího typu A a šestnáct většíhotypu B.
V rozpočtu figurovaly oba typy společně: třicet jednotek po 1200 T standardního výtlaku a s cenou 5 112 000¥za jednotku. Ve skutečnosti ale typ A – budoucí třídaEtorofu– měl projektovaný standardní výtlak 860 T a rozdíl byl opět použit ke krytí skutečných nákladů a velikostibitevních lodítřídyJamato.
Gunreibupožadoval víceúčelová plavidla s rychlostí 19,7 uzlů (36,48 km/h) vyzbrojená třemi 120mm kanóny a jedním vrhačem hlubinných náloží. I když doprovod konvojů se stal primárním úkolem, požadovaná rychlost byla nízká a protiponorková i protiletadlová výzbroj nedostatečná.Opět se počítalo se stavbou plavidel v menších soukromých loděnicích. Aby mohla stavba začít co nejdříve, byly do původního projektu (E 15) zaneseny pouze drobné změny pro zjednodušení konstrukce. Výsledkem byl projekt E 19: pořád příliš složitý pro masovou výrobu (v porovnání s následujícími třídami), ale přece jen jednodušší. Zjednodušení přídě a zádě umožnilo snížit pracnost stavby trupu na 70 000člověkodní(oproti 90 000 u třídyŠimušu). Další zjednodušení se týkalo nástavby.
Trup projektu E 19 vycházel z původního trupu E 15 (Šimušu) s přepracovanou přídí a zádí. Ponechal si dvojité dno i zesíleníobšívkyna vodorysce pro službu v arktických oblastech.Nová příď byla rovná (namísto tvarování do „S“) s převisem a změnilo se i vedení ocelových lanparavánů. Nová záď byla kolmá a rovněž tvar zádě pod vodoryskou byl přepracován pro snížení odporu. Díky tomu se podařilo udržet stejnou rychlost se stejnou pohonnou soustavou i při navýšení standardního výtlaku o 10 T. Polovyvážené kormidlo bylo nahrazeno vyváženým.
Úpravami přídě a zádě se celková délka trupu zmenšila o 0,3 m na hodnotu 77,7 m.
Podlouhlá nástavba na hlavní palubě rovněž vycházela z projektu E 15. Největších změn doznaly můstek a komín. Můstek si ponechal čtyři úrovně (horní paluba, horní můstková paluba s protiletadlovými platformami po stranách, navigační můstek a platforma dálkoměru), ale nově byla přední strana můstku téměř kolmá (oproti výrazně dopředu vybíhající horní můstkové palubě a navigačnímu můstku u třídyŠimušu). Otevřená plošina v zadní části navigačního můstku byla prodloužena až k přední noze třínožkovéhostěžně, který se nacházel za můstkem. I naEtorofubyla čtvrtá (nejvýše umístěná) úroveň můstku vyhrazena pro třímetrový zakrytovanýdálkoměra binokulár.
Lodě dokončené přibližně do června 1943 měly stejný třínožkový stěžeň, jako třídaŠimušu. Následující jednotky již rovnou obdržely upravený stěžeň s plošinou pro radar a pouze dvěmaráhny. Za stěžněm se nacházela platforma 75cm světlometu a anténaradiozaměřovačebyla přesunuta až za světlomet.
Komín za platformou světlometu byl odkloněný dozadu a měl stejný průřez po celé výšce.Za komínem se se nacházel zadní stěžeň (který byl vyšší, než u třídyŠimušu) a za ním120mm kanónčíslo 2.
Pro službu v arktických oblastech si třídaEtorofuponechala dva pomocné kotle a parovody pro vytápění a odmrazování.
Stejně jako u třídyŠimušubyly jako pohonná jednotka zvoleny dvadiesely22-gó 10-gata, které roztáčely dvě hřídele s lodními vrtulemi – a to až na 510 otáček za minutu při celkovém výkonu 4 200 koňských sil (~ 3 089,1 kW). I při nižším výkonu se podařilo (díky tvarování trupu) udržet maximální rychlost 19,7uzlů(36,48 km/h).
Výfukové plyny byly odváděny komínem umístěným na nástavbě za platformou světlometu.
Výzbroj odpovídala tříděŠimušu, pouze došlo ke zdvojnásobení počtu nesenýchhlubinných náloží. Dělostřeleckou výzbroj tvořily tři45-kaliberní 120mm kanóny typu 3. rokuv jednohlavňových lafetacích modelu G.Jeden kanón byl umístěn na přední palubě, druhý na zadní části nástavby za zadním stěžněm a třetí na horní palubě na zádi.
Protiletadlovou výzbroj zpočátku představovaly čtyři25mm kanóny typu 96ve dvou dvouhlavňových lafetacích na plošinách po stranách můstku.
Pro protiponorkový boj byl na zádi instalován jeden dvojnásobný (Y砲Y-hó, čiliY-gun) vrhač typu 94 (爆雷投射機bakurai tóšaki) s nabíječem modelu 3 (爆雷装填台三型bakurai sótendai san-gata) a šest jednorázových skluzavek (爆雷投下台bakurai tókadainebo手動投下台šudó tókadai; tři na levoboku, tři na pravoboku). Celkem bylo neseno až 36hlubinných pumtypu 95 (爆雷bakurai).
Jednotky dokončované po červnu 1943 již byly rovnou vybaveny novým předním stěžněm s plošinou pro centimetrový přehledový radar typu22-gó. Nový stěžeň s radarem22-góbyl dodatečně instalován i na starších jednotkách.
Protiponorková výzbroj byla posílena (aspoň u některých jednotek, u pozdějších jednotek již přímo při stavbě) až na 60 hlubinných náloží, což si vyžádalo odstranění dvou z původně čtyřparavánů.Všech šest jednorázových skluzavek na zádi bylo odstraněno a nahrazeno dvěma klasickými skluzavkami (爆雷投下軌条bakurai tóka kidžó). Pro napadení ponorek před přídí (hlubinné pumy umožňovaly pouze útok poté, cokaibókanprojel nad ponorkou) byl (pravděpodobně koncem 1943 nebo během 1944) instalován jeden81mm minomet typu 3na nové plošině zbudované v přední části navigačního můstku.
Stejně jako u třídyŠimušubyla během roku 1944 posílena protiletadlová výzbroj na patnáct 25mm kanónů typu 96 v trojhlavňových lafetacích. První trojče bylo umístěno na nové vyvýšené plošině na přední palubě za 120mm kanónem, protiletadlová dvojčata po stranách můstku byla nahrazena trojčaty a zbylé dva trojhlavňové komplety se nacházely na nových plošinách po obou stranách nástavby za komínem.Pobitvě ve Filipínském moři(červen 1944) došlo u některých jednotek k odstranění 120mm kanónu č.2 (na nástavbě za komínem – doloženo minimálně uKandžuaKasado) a vzniklý prostor byl využit k posílení protiletadlové výzbroje:
Výsledná skladba výzbroje u přežívajících jednotek se mohla lišit – záleželo totiž i na osobních stycích velitele, čifukučó(副長~ výkonný důstojník) s lidmi v loděnicia kromě odlišných instalací 25mm kanónů je možná i instalace několika kusů jednohlavňových13,2mm kulometů typu 93.
Instalace metrového přehledového radaru typu13-góje nejistá: Lengerer píše o stejném vybavení jako měla třídaEtorofu,což by implikovalo instalaci tohoto radaru i na jednotkách třídyEtorofua rovněž Pit-Road prezentujeKandžuaKasados radarem13-góna zadním stěžni,ale poválečná fotografie poškozenéKasadoukazuje zadní stěžeň bez radaru a bez nosné konstrukce antény.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článku択捉型海防艦na japonské Wikipedii.