Alžírsko

Alžírsko(arabskyالجزائر‎ ,berberskyⴷⵣⴰⵢⴻⵔ), plným názvemAlžírská demokratická a lidová republika, je stát na severuAfrikya na pobřežíStředozemního moře. S rozlohou 2 381 741 km² je největší zemí v Africe a desátou největší na světě. V roce 2020 zde žilo podle oficiálního odhadu 44 700 000 obyvatel. Země jeprezidentskou republikouse 58 provinciemi. Od roku 2019 je prezidentemAbdal Madžíd Tabbúni. Název státu je odvozen od jména hlavního (a největšího) městaAlžír, což v arabštině znamená „ostrovy“.
Země na severovýchodě sousedí sTuniskem, na východě sLibyí, na jihovýchodě sNigerem, na jihozápadě sMali,Mauritániía územímZápadní Saharya na západě sMarokem. Většina populace žije na úrodném severu, jih pokrývá poušťSahara. I když etnický základ dvou klíčových etnik,ArabůaBerberů, je rozdílný, alžírské úřady rozlišují jen arabsko-berberskou národnost, která tak tvoří 99 procent populace. Oficiálními jazyky jsouarabštinaaberberština. V některých kontextech slouží jako administrativní a vzdělávací jazykfrancouzština, což je dědictví francouzské koloniální nadvlády, jež trvala v letech 1830–1962. Okolo 99 % obyvatel vyznáváislám.
Alžírská ekonomika je podleMezinárodního měnového fondu42. největší na světě, z hlediskahrubého domácího produktuvparitě kupní síly(k 2020). To ji činí čtvrtou největší ekonomikou v Africe (poEgyptu,NigériiaJAR). Může se opřít o 16. největší zásobyropyna světě a druhé největší v Africe, stejně jako o deváté největší zásobyzemního plynuna světě. Sonatrach, národní ropná společnost, je největší africkou firmou.
Alžírsko má jednu z největších armád v Africe a největší rozpočet na obranu. Je členemAfrické unie,Ligy arabských států,Organizace zemí vyvážejících ropu,OSNaSvazu arabského Maghrebu, jehož je zakládajícím členem.
V11. století př. n. l.existovala při pobřeží obchodní kolonieFéničanů. V průběhu 1. tisíciletí př. n. l. přišli na území dnešního Alžírska předciBerberů. Zárodky civilizace rozesela po severním pobřeží dnešního Alžírska fénická mocnostKartágo, jejíž centrum bylo v dnešnímTunisku. Ta se dostala do konfliktu sŘímem, který si zajistil spojenectví berberských kmenů. Když Řím Kartagince definitivně porazil, dal Berberům za odměnu kartaginské území, což byl základNumidského království. Jeho prvním doložitelným králem bylMassinissa. Numidie ovšem prosperovala natolik, že se začala stávat pro Řím nevítanou konkurencí. Římané ji tak v roce 46 obsadili a rozdělili na dvě jednotky, římskou provinciiMauretaniaa vazalské království okolo městaCirty.Odpor proti Římanům se projevoval četnými kmenovými povstáními i snahou odlišit se v náboženských záležitostech, díky čemuž se v oblasti prosadilokřesťanství.Římané ovládali toto území až do roku429, kdy začalo být obsazovánoVandaly. Ti jako vyznavačiariánstvípronásledovali ostatní křesťany, ale jejich jen malý zájem zemi opravdu ovládat posílil oproti římským časům moc berberských kmenů a místních elit. V 6. století Vandaly vytlačiliByzantinci, kteří našli s Berbery porozumění, učinili je svými spojenci a dokonce jim vypláceli finanční podporu.
Od 60. let 7. století začali do oblasti pronikatArabové, kteří celou severní polovinu dnešního státu připojili kumajjovskému chalífátu. Arabům se jako prvním dobyvatelům v historii Alžírska podařilo Berberům vnutit vlastníjazyk,kulturuanáboženství. Vytlačili křesťanství z celéhoMaghrebu. Nakonec Arabové území proměnili i etnicky, když v 11. století přišla migrační vlna arabskýchbeduínů. V té době malý kus země, zahrnující ovšem i dnešní hlavní městoAlžír, ovládli západosaharštíAlmorávidé, radikální islámská berberská sekta. Ve 12. století je vystřídali Almohádové, jejichž území se po porážce od Španělů rozpadlo na tři části, přičemž tu, která zahrnuje dnešní Alžírsko, ovládli Zajánovci.
V 15. a 16. století řadu severoafrických přístavů ovládliŠpanělé. Ti tvrdě potlačovalipirátství, což se nelíbilo místním vládcům, kteří s piráty obchodovali, ani pirátům samotným. Vůdce AlžíruSálim al-Tsámíproto uzavřel spojenectví skorzáremChajruddínem Barbarossoua společně Španělům klíčové přístavy uzmuli. Sálima piráti uškrtili a vládu tak získal sám Chajruddín.Proti Španělům, a také bouřícím seKabylům, však potřeboval spojence. Oslovil proto Osmany. Roku1529tak bylo Alžírsko připojeno kOsmanské říši. Stalo se poté nadlouho základnou tzv. barbarských korzárů pod osmanskou ochranou. Odhaduje se, že v průběhu 16. až 19. století bylo severoafrickými barbarskýmipirátyodvlečeno dootroctvíaž milion Evropanů.Město Alžír se během 16. století změnilo v centrum oblasti. Kolem roku 1580 mělo 100mešita více než 60 000 obyvatel. Vládní systém byl komplikovaný, vládli sice oficiálněpašovédosazení zIstanbulu, ale velkou moc držel též elitní vojenský kontingent zvanýodžaka také piráti, kteří plnili státní pokladnu. Na konci 17. století tahanice mezi těmito třemi mocenskými centry zemide factoroztrhly.
Vnitřní oslabení bylo velmi nebezpečné zejména proto, že západní mocnosti stále více nahlas mluvily o tom, že s pirátským alžírským problémem je nutno něco udělat. Zelenou k boji dalVídeňský kongresroku 1815, po němž na Alžír útočili Britové a Američané. Ovšem rozhodující zlom přišel až poté, co se „alžírský problém“ rozhodli vyřešit Francouzi.
V roce1830provedlaFranciedo země invazi a po zajetí vůdce protifrancouzského odbojeAbd al-Kádirav roce1847se Alžírsko dostalo pod její nadvládu.
Desítky tisíc kolonistů zFrancie,Itálie,ŠpanělskaaMaltypřijely do Alžírska, aby hospodařily na pobřežních planinách a zabraly nejdražší pozemky ve městech vyvlastněné francouzskou vládou. Lidéevropskéhopůvodu a původní alžírštíŽidébyli od konce19. stoletíprávoplatnýmifrancouzskýmiobčany, na rozdíl od většiny alžírskýchmuslimů, kteří zůstali až do roku 1947 mimofrancouzsképrávo nemajíce občanství anivolební právo. Francouzi se také pokoušeli využít berberskou otázku a postavit Berbery proti Arabům, jako ty, kteří jsou předurčeni převzít francouzskou a evropskou kulturu.
Počátek 20. století přivedl první snahy o změnu poměru sil. Důležitými daty byl rok 1943, kdy byl vypracován „Manifest alžírského lidu“ a rok 1946, kdy vzniklo Hnutí za vítězství demokratických svobod (MTLD). Po roce 1954 se část MTLD transformovala do FNO (Fronta národního osvobození). (AFRISOU, Bajer)
V roce1954zahájilaNárodní osvobozenecká fronta(NOF) guerillovouAlžírskou válku o nezávislost. Po skoro deseti letech války ve městech i na venkově se jí podařilo v roce1962vyhnatFrancouzeze země. Válka v Alžírsku, při které docházelo k mučení a pácháníválečných zločinů,si vyžádala více než 400 000 obětí.Většina z milionu lidíevropskéhopůvodu spolu s profrancouzskými muslimy během několika měsíců roku1962emigrovala doFrancie.
První prezident, vůdce osvobozenecké frontyAhmed Ben Bella, byl v roce1965svržen svým bývalým spojencem a ministrem obranyHouarim Boumédiènem. V zemi se potom po 25 let udržela relativní stabilita pod vládou socialistické strany Houariho Bumediena a jeho následovníků.
V roce 1965 v důsledku neuspokojivé ekonomické situace (pomalé tempo ekonomických reforem) došlo ke státnímu převratu. I následující léta probíhala ekonomicky velmi neuspokojivě, důsledkem byly časté personální změny v nejvyšších pozicích. Důraz byl kladen na silný centralistický stát. Po roce 1970 nastává období ve znamení proměn v odvětvích průmyslu a zemědělství a též v kultuře.
V říjnu1988Alžírsko zasáhly vlny stávek v reakci na hospodářský propad země. Při střetech s vojskem bylo zabito několik stovek stávkujících. PrezidentŠadlí Bendžedíd, byť nepovolil zrušení politického monopolu NOF, připustil existenci různých názorových proudů v rámci této strany. Navrhl novou ústavu, podle které byl prezident zodpovědný Národnímu shromáždění. Výsledek referenda o této ústavě – 92 % pro – byl však přijat podezřívavě. Ač nařčen z profrancouzské politiky, Šadlí Bendžedíd byl v prosinci znovu zvolen do čela státu.
V roce1989umožnila nová ústava podíl na vládě i opozičním stranám. Zavedení pluralismu v Alžírsku a dohoda o postupném rušeníapartheiduvJAR, obě události spadající do roku1988, byly, již před pádemBerlínské zdi, předzvěstí demokratické změny v Africe.
Volby26. prosince1991vyhrálaIslámská fronta spásy(IFS) fundamentalistických muslimů. Následoval vojenský převrat, moc převzalaNejvyšší státní rada, v lednu1992rozpustila parlament a v únoru vyhlásila výjimečný stav. IFS byla zakázána, přesto neukončila svoji činnost a na konci roku1993vyzvala všechny cizince v zemi, aby ji opustili. Po uplynuti této lhůty začaly masakry namířené nejen proti nim. Roku1994se stal prezidentemLiamine Zéroual, který byl podporován armádou. Na usmiřovacích konferencích v letech1996a1997se mu podařilo přimět umírněné islamisty k dialogu. V listopadu1996schválilo 85,6 % Alžířanů ústavní reformu, která zakazuje náboženské strany, umožňuje formování politických stran a posiluje úlohu prezidenta.
Občanská válkav Alžírsku mezi vládou a islamistickými povstalci si vyžádala přes 100 tisíc obětí.Po zvolení sekulárního prezidenta v roce 1995 se islamisté začali mstít masakrováním nezúčastněných obyvatel.Ještě v srpnu 2008 došlo k sebevražednému útoku na policejní školu, při kterém zemřelo 43 lidí.Od konce roku 2010 až do současnosti probíhaly nebo probíhají protesty, nepokoje, povstání a revoluce, které jsou nazývány jako „arabské jaro“. V rámci těchto událostí byl v únoru 2011 v Alžírsku zrušen téměř 20 let trvající výjimečný stav. PrezidentAbdelazíz Buteflika, který v zemi vládl od roku 1999, na nátlak armády i veřejnosti odstoupil v dubnu 2019 z funkce.
Alžírská vlajka je tvořena dvěma svislými pruhy – zeleným a bílým – s červeným půlměsícem apěticípou hvězdouuprostřed vlajky.
Alžírská hymna je píseňKassaman(neboQassaman). Slova napsal Mufdi Zakariah, hudbu složilEgypťanMohamed Fawzi.
Alžírsko leží na severu Afriky. Ze severní strany je 998 km dlouhé kopcovité až hornaté pobřežíStředozemního moře, na němž leží většina velkých měst včetně hlavníhoAlžíru. Na severovýchodě hraničí sTuniskem(965 km), na východě sLibyí(982 km), na jihu sNigerem(956 km), na jihozápadě sMali(1 376 km), na jihozápadě sMauritánií(463 km) a na západě seZápadní Saharou(42 km) a sMarokem(1 559 km). S rozlohou 2 381 741 km² je 11. největším státem na světě, největším v Africe a 30× větším než Česká republika. Z Afriky zabírá asi 7,9 % rozlohy.
Asi tři čtvrtiny rozlohy země zabírá v jižní části poušťSaharas pohořímiAhaggaraTassili. VAhaggaruje nejvyšší hora zeměTahats výškou 2 908 m n. m. Na severu dominují dva paralelně od východu na západ probíhající horské hřebenyAtlasu, oddělující pobřežíStředozemního mořeodSahary. Mezi VelkýmAtlasema MalýmAtlasemve výšce 700–1200 m n. m. se rozprostírá plošina Šotů se slanými vysychajícími jezery. Na 80 % Alžírska se nenachází žádná vegetace, pouze oblastKabylievýchodně odAlžíruje pokryta souvislým lesním porostem.
V pobřežní oblasti vládne středomořské podnebí, pro oblastAtlasuje typickékontinentálníklima s horkými léty a studenými zimami. Suché a horké pouštní počasí s vysokými teplotními rozdíly mezi dnem a nocí vládne na jihu země.
Nejníže položeným místem ješot Melrhir(−40 m n. m.). Největší řekou jeŠelif.
Hlavou státu je prezident, volený na pět let. Do změny ústavy v roce 2008 mohl vykonávat maximálně dva mandáty, v současné době je počet mandátů neomezený. Prezident jmenuje předsedu vlády, který sestavuje vládu.
Alžírský parlament je dvoukomorový. Dolní komora (Národní shromáždění) má 380 poslanců volených na pět let. Horní komora (Rada národů) má 144 poslanců, z nichž 96 je voleno a 48 jmenováno prezidentem. Všeobecné volební právo je od 18 let. Podle ústavy žádná politická strana nesmí být založena na rozdílech v náboženství, jazyka, rasy, pohlaví, povolání nebo regionu. V parlamentních volbách v květnu 2012 zvítězila v nichFronta národního osvobození, jediná povolená strana do roku 1989, se ziskem 221 mandátů.Také v parlamentních volbách v roce 2017 zvítězila Fronta národního osvobození, která získala 26 % hlasů, druhý skončil její spojenec, strana Národní demokratické shromáždění. S 38 % byla volební účast na alžírské poměry nízká.
Systém je autoritářský,velký vliv má armáda,výjimečný stavvyhlášený v roce 1992 byl odvolán až v roce 2011 v souvislosti sArabským jarem. Přístup opozice do médií je omezený,přístup na internet bývá omezován.
Alžírsko má 58 provincií, tzv.vilájetů, 553 okresů (daïras) a 1 541 obcí (baladiyah). Původní administrativní rozdělení Alžířané převzali v roce 1962 po francouzské správě, kdy 15 původníchdepartementůbylo přejmenováno na vilájety. Později byl jejich počet rozšířen na 31, v roce 1983 bylo vytvořeno 17 dalších a v roce 2019 dalších 10. Každý vilájet, okres a obec je pojmenován po svém sídle, které je obvykle i největším městem. Právě tak získalo Alžírsko i název poAlžíru. Rozlohou je největší vilájet Tamanrasset (556 200 km²) v jižní části země a nejvíce obyvatel žije ve vilájetu Alžír (přes 2 947 000).
Páteří alžírského hospodářství jeropa,zemní plyn,fosfáty, polymetalické rudy artuť. Dalšími důležitými odvětvími jsou zpracováníželezaaocelia potravinářský a textilní průmysl. Čtvrtina lidí se pohybuje vzemědělství, které ale tvoří jen 13 %HDP. Alžírskou měnou jealžírský dinár.
Při návštěvě ruského prezidentaVladimira Putinav roce 2006 bylo Alžírsku ze strany Ruska odpuštěno 4,74 miliard dolarů výměnou za nákup bojových letadel, vzdušných obranných systémů a jiných zbraní v ceně 7,5 miliard dolarů od společnostiRosoboronexport.
V roce 2011 bylo v Alžíru uvedeno do provozu druhémetrona africkém kontinentu.
V lednu 2013 byl počet obyvatel odhadován na 37 900 000. Na počátku 20. století měla populace přibližně čtyři milióny. Okolo 90 % Alžířanů žije v pobřežní oblasti na severu země. Leží hlavní město a nejvýznamnější přístavAlžír(3 milionu obyvatel) a další významná města a přístavyOran(necelých 1,2 miliony obyvatel),Constantine(přes 943 tisíc obyvatel) aSétif(609 tisíc obyvatel). Kulturní oblast mezi městy Alžír a Constantine je nazývánaKabylie. Další významnou oblastí je oblastSahary, kde leží městoTamanrassets 92 tisíci obyvateli. Asi 1,5 milionu obyvatel žije kočovným způsobem. 28,1 % Alžířanů má méně než 15 let.
Kolem 40 % obyvatel je negramotných, protože zde děti pracují už od útlého věku a do školy chodí jen krátce nebo vůbec.
Nejpočetnější skupinu obyvatel tvoří alžírštíArabové(59 %),Berbeři(26 %),Beduíni(beduinští Arabové, 15 %). Berberské kmeny tvoří na alžírském území kmenová sdruženíKabylů,MozabitůaTuaregů.
Naprostá většina Alžířanů jsou Arabové nebo původní Berbeři. Druzí jmenovaní tvoří odhadem celou jednu třetinu obyvatelstva a do 7. století, kdy oblast ovládli Arabové, byli majoritním etnikem. Berbeři se usídlili v horách a vzdáleni arabskému vlivu si dodnes uchovali silné kulturní hodnoty i vlastní jazyk. Evropané usazení v Alžírsku tzv.pied noir, 13 % populace Francouzského Alžírska roku 1961, tvoří dnes sotva jedno procento populace. Na západě země žije 90 000–165 000 obyvatel uprchlých zeZápadní Sahary. Je zde i přes 4 000palestinskýchuprchlíků, kteří jsou dobře integrováni a od roku 2009 i 35 000 čínských pracovníků. Nejvíce Alžířanů mimo svou zemi žije ve Francii, kde se jejich počet odhaduje na více než 1,7 milionů.
Oficiálními jazyky jsou arabština, kterou ovládá asi 72 % obyvatel, aberberština, kterou mluví 27–30 % populace. Hovorová arabština je silně ovlivněnafrancouzštinoua berberštinou. Berberština byla roce 2002 byla novelou ústavy uznána jako národní jazyk, v roce 2016 se pak stala oficiálním jazykem. Francouzština nemá žádný oficiální status, ale země je druhou největší frankofonní zemí a jazyk se používá jak v médiích, tak i ve školství a ve státní správě. V roce 2008 umělo 33 % obyvatel číst a psát francouzsky a 60 % jich francouzštinu používá v domácnosti. Je to podstatně více než v roce 1962, kdy Alžírsko získalo nezávislost na Francii. Výuka francouzštiny je podporována vládou a užívá se jí ve výuce už na základních školách.
Ksunnitskému islámuse hlásí 99 % populace a je státním náboženstvím. Asi 150 000 obyvatel vevilájetu Ghardájase hlásí k islámské větviibádíja. V Alžíru je ve výstavbě mešita s náboženskou školou, knihovnou, muzeem a nejvyšším minaretem na světě (265 m).
Katolická církev v Alžírskumá jednu arcidiecézi a v roce 1962 se k ní hlásilo až 1 milion věřících. Po získání nezávislosti země většina z nich odešla a v současné době je zde asi 83 000 římských katolíků. V letech 1944–1956 byla v Alžíru postavena katedrálaSacré-Coeur d'Alger. V zemi je i početná komunita protestantů. V roce 1962 bylo v Alžírsku asi 140 000 židů, ale po vyhlášení nezávislosti získali francouzské občanství a většina jich odešla do Francie, 10 % pak do Izraele.
Při sčítání lidu vláda neeviduje náboženskou příslušnost kvůli zabránění náboženského napětí. Počty věřících jsou pouze odhadovány.
Nová ústava zakotvilaislámjako státní náboženství a arabskou a berberskou národnost jako základ státu. Výrazem venkovských tradic jsou každoroční tzv. datlové slavnosti s tanci a závodyvelbloudů.
K nejznámějším alžírským zpěvačkámkabylskéhopůvodu patříSouad Massiová, která bývá řazena k folku a bývá označována jako „alžírskáJoan Baezová“.Po sérii výhrůžek smrtí však v roce 1999 opustila Alžírsko a odstěhovala se do Francie.Ve Francii působí iraperkaKenza Farahová. V žánruworld musicse stala legendou kapelaTinariwen, která má kořeny vMali, ale i v alžírskémTamanrassetu. Jde o skupinuTuaregůzpouštěSahara.Alžírská lidová hudba se nazýváraïa její kořeny jsou ve 20. letech 20. století.
Literární díla jsou vydávána jak vefrancouzštiněaarabštině, tak i v různých berberských dialektech. Alžírská literatura má velmi hluboké kořeny, neboť byla pěstována již v římské epoše. Alžírským rodákem je tak například autor 2. stoletíLucius Apuleius, jehožProměny(Metamorfózy), většinou známé pod názvemZlatý osel, jsou jediným zcela zachovaným latinským románem starověku, neboMartianus Capella, autor devítidílného dílaDe nuptiis Philologiae et Mercuriipsaného částečněprózoua částečněveršem. I později řada alžírských rodáků ovlivnila evropskou kulturu a dějiny, k takovým patří předevšímSvatý Augustin. K nejslavnějším představitelům francouzské kultury, kteří se narodili v Alžírsku, patřil nositelNobelovy ceny za literaturuAlbert Camus.
Od středověku se rozvíjela literatura i v arabštině a alžírští autoři se dodnes dělí na ty, kdo píší arabsky, a ty, kdo zvolí francouzštinu, přičemž někdy to či ono rozhodnutí vyvolává jisté nacionálně-politické pnutí. K významným francouzsky píšícím alžírským spisovatelům patřilMohammed Dib, levicově orientovaný autor, příslušník tzv. Generace ’52, kterému bylo na Camusovu přímluvu umožněno usadit se ve Francii, když byl francouzskými koloniálními úřady vypovězen z Alžírska. Náměty čerpal z alžírské historie, hlavní inspirací pro něj bylaalžírská válka. Francouzsky psal iKateb Yacine, jenž byl Berberem a dráždil alžírské úřady otevíráním „berberské otázky“. Francouzsky psal iMouloud Feraoun, zavražděnýOrganizací tajné armádyroku 1962, a zvolila ji iAssia Djebarová, jež byla v roce2005zvolena jako prvnímuslimkačlenkouFrancouzské akademie, a byla též významnou filmařkou – získala například mezinárodní cenu kritiky nafestivalu v Benátkachza svůj filmLa Nouba des femmes du mont Chenoua.K autorům, kteří se nakonec rozhodli pro arabštinu patříRachid Boudjedra. I on rád pronikal do filmu, napsal například scénář ke snímkuKronika času ohně, který získalZlatou palmunafestivalu v Cannes. Arabsky píše iAhlam Mosteghanemiová.
Obětíislamistůse stal spisovatelTahar Djaout.S tématem fundamentalismu, jehož vlna se vzedmula v Alžírsku v 90. letech 20. století, se vyrovnává i významný současný autorYasmina Khadra, který si zvolil kdysi ženský pseudonym, aby se vyhnul jako voják vojenské cenzuřeKontroverzím s radikály se nevyhnul aniBoualem Sansal, jehož knihy byly v Alžírsku zakázány, a jemuž byla odebránaPrix du roman arabeza to, že navštívilIzraela promluvil na Jeruzalémském festivalu spisovatelů,neboSalima Ghezaliováangažující se ve věci ženských práv, za což roce 1997 získalaSacharovova cena za svobodu myšlení.
Alžírsko se zúčastňuje olympijských her od roku1964a od té doby získalo pět zlatých medailí (k roku 2018). Čtyři z nich jsouatletické. Tu první přivezla zolympijských her v Barceloněroku 1992 běžkyně na 1500 metrůHassiba Boulmerka, jinak též dvojnásobná mistryně světa. Na stejné trati Alžířané slavili i druhé zlato, ovšem v mužské kategorii, postaral se o to vAtlantě 1996běžecNoureddine Morceli, který stejně jako jeho kolegyně triumfoval i na světovém šampionátu, a to dokonce třikrát a je největší sportovní hvězdou alžírské historie. Také třetí a čtvrté zlato je z patnáctistovky, vSydney roku 2000ovládla míliNouria Mérah-Benidaová, v Londýně 2012 vystoupal na vrchol stupňů vítězůTaoufik Makhloufi.Ten navíc za čtyři roky nahrách v Riupřidal ještě dvě stříbra, znovu z míle a ještě z běhu na 800 metrů. Jedinou nepatnáctistovkovou a neatletickou zlatou medaili získal roku 1996 boxerHocine Soltani. Box je se šesti medailemi druhý nejúspěšnější alžírský sport na olympiádách. Posledním sportem, v němž Alžířané brali některý z cenných kovů, jejudo(např.Ammár bin Jachlef). Před ziskem samostatnosti získali někteří Alžířané olympijské zlato v dresu Francie, k takovým patřili maratonciBoughera El Ouafi(1928) aAlain Mimoun(1956).
Alžírská fotbalová reprezentacedvakrát vyhrálaAfrický pohár národů, v letech1990a 2019.Čtyřikrát postoupila namistrovství světa, přičemž nejúspěšnější byla na světovémšampionátu v Brazílii roku 2014, kdy se jí podařilo postoupit do osmifinále. K nejslavnějším alžírským fotbalistům patříRabah Madžer, který s portugalským klubemFC Portovyhrál Pohár mistrů evropských zemí (dnes Liga mistrů) a v roce 1987 byl zvolenAfrickým fotbalistou roku. Stejného ocenění se roku 1981 dostaloLachdaru Belloumimua v roce 2016Rijádu Mahrizovi, který vyhrál anglickouPremier LeaguesManchesterem CityiLeicesterem.
Alžírská kuchyně vychází zarabské kuchyněa je podobnámarockéatuniské kuchyni. Mezi nejtypičtější pokrmy patříkuskus,šakšúka,tažín,hariranebomerguez. Typická je kořenící směsras el hanout. Mezi typické nápoje patříčaj,káva,mátový čajnebo různédžusy. V malé míře je rozšířeno téžvinařství.