Horní Bojanovice

Horní Bojanovice(německyOber Bojanowitz) jsou moravská zemědělská a vinařská obec vokrese Břeclav, vJihomoravském kraji. Leží 40 km jižně odBrnapoblíždálnice D2, 6 km odHustopečí, v údolí jednoho z výběžkůŽdánického lesa. Nadmořská výška je 248m n. m.Žije zde659obyvatel.
První písemná zpráva o obci Horní Bojanovice je z roku1298. Náležela až do roku1356místnímvladykům. Tehdy ji koupili páni z Kunštátu, roku1510Pernštejnové, roku1551Drnovští z Drnovic. Za pobělohorských konfiskací připadla veskardinálu Ditrichštejnovi. Ten ji roku1626směnil a poté se v držbě vystřídala řada rodů. V obci se po staletí pěstují především červená, ale i bílá vína. Udržují se zde lidové zvyky, zejména krojované hody, které se konají na sváteksvatého Vavřincekolem10. srpna. Obcí procházíVelkopavlovická vinařská cyklostezka.
Název obce se vyvíjel od varianty v Boyanowicz (1356), Hornie Bogianowicze (1464), z Hornych Boyanowicz (1480), na Hornych Buyanowiczych (1528), v Hornijch Boganowiczych (1594), Horni Boyanowicze (1615), Ober Boyanowitz (1673), Boyanowitz (1718), Ober Bojanowitz (1720, 1751), Ober Bojanowitz a Hornij Bojanowice (1846), Ober Bojanowitz a Horní Bojanovice (1872). Místní jméno vzniklo z osobního jména Bojan, k němuž byla přidána přípona -ovice a znamenalo ves lidí Bojanových. Přívlastkem Horní (Superior) se liší odDolních Bojanovicod roku 1464.
První písemná zmínka o Bojanovicích pochází z9. dubna1298, kdy český králVáclav II.potvrdil nadaci jednoho lánu od brněnského měšťana Gerbota pro stavbu kostela Panny Marie. Originál listiny je uložen v Archivu města Brna. Horní Bojanovice zde označuje název Woyanowicz. Ve14. stoletíbyly Bojanovice vsí vladyckou, například v roce1349je vlastnil Záviš z Bojanovic, roku1356bratři Vojslav, Jakub, Filip a Janek z Bojanovic. To ovšem nevylučovalo, aby v pozdějších letech nepatřily k jejich majitelům i nejprestižnější rody (Kunštáti, Pernštejnové či kardinál Dietrichštejn).
Významnou měrou se na vývoji obce odrazila i skutečnost, že Horní Bojanovice patřily od svého vzniku k samostatným panským dvorcům. V 19. a20. stoletípředstavoval významný zdroj obživy Bojanovic zdejší velkostatek vlastnící rovněž lihovar. Významným pramenem pro poznání novodobých dějin obce jsou kroniky obce vedené od roku1924.
Dějiny Horních Bojanovic jsou především dějinami vinařství, díky němuž obec představovala pro své majitele lukrativní podnik. Rozloha vinic zde tradičně (až do první poloviny19. století) převyšovala výměru polí. Například v polovině18. stoletínaměřili v obci 1249 měřic a 4,5 achtele vinic, zatímco orné půdy pouze 873 měřic. Drtivou většinu vinic tvořily vinohrady poddanské (vrchnost ze zmiňované výměry vlastnila jen 85 měřic). Obec je součástívelkopavlovické vinařské oblastiaMikroregionu Hustopečsko.
Vinařství tvořilo celá staletí nejdůležitější složku místního hospodářství. V 11. až 13. století byli nositeli rozvoje vinařství kláštery a feudálové. Novou epochu pak znamenalo zakládání měst a příchod německých kolonistů se zkušeností s pěstovánímvinné révy. Ve 14. až 16. století pěstování révy zdomácnělo také v mnoha poddanských vesnicích. Začátek 17. století však přinesl nevlídné počasí a choroby, vpády vojsk,třicetiletou válku. Mnohé vinice zanikly a nebyly už vůbec obnoveny. Ke stabilizaci dochází až začátkem 18. století. I hornobajonovické vinařství dosáhlo nového zenitu. Podle tereziánského katastru zaujímaly vinice 53 % rozlohy obce. Začátkem 20. století začal výměr vinic opět klesat. Vinice napadlrévokaz. Většina z nich byla zničena. Od roku1904se začalo s vysazováním vinic na odolných amerických podložkách.
V Horních Bojanovicích se tradičně pěstovala především červená vína. Sklepy a lisovny se budovaly ve zdejším svahovitém terénu jednotlivě v rámci každé usedlosti. Původní typické vinohradnické stavby zahrnují lisovnu, šíji a vlastní sklep. Zdejší lisovny mívaly půdy, v nichž se skladovalo vinohradnické nářadí.
Život vesnické komunity se odvíjel v pravidelném rytmu střídajících se ročních období s jejich svátky, jak je přinášelliturgický kalendář. Tyto svátky obvykle mívaly svou oficiální – církevní tvář a pak tu volnější, ovlivněnou lidovými tradicemi, zvyky a kulturou. Dodnes se řada z těchto zvyků dodržuje, mnohé ovšem už jen v transformované podobě, mnohé byly zapomenuty. Nejvýznamnější jsou svatovavřinecké hody (a následující hodky), tříkrálová koleda, ostatky, vynášení smrtky, velikonoční pomlázka, filipojakubská noc a vánoční obyčeje. Podobný charakter oslav – ovšem častěji intimnější – měly i svátky rodinné:křest,biřmování,svatba,pohřeb. Dosud je průběh mnohých z nich ovlivněn staletými tradicemi a v obci dodržován.
Tříkrálové obchůzky se těšily velkému respektu. Děti chodily i do přespolních obcí a obchůzka mohla trvat i tři až čtyři dny (spalo se u příbuzných nebo známých). Koledníci byli obdarováváni především koláči a penězi. Hornobojanovší koledníci jsou i hrdiny dojemné povídkybratří Mrštíkůnazvané Svatí Tři králové zařazené do prvního díluRoku na vsi, kde se Bojanovice skrývají pod názvem Havranice.
Dalším významným obyčejem byly ostatky. Smažily se koblihy a podávaly se s vínem. V pondělí chodily maškarády, v úterý vyhrávala harmonika a buben. Oproti bývalým zvyklostem se nyní oslavy posouvají na sobotu, neděli, případně pondělí, kdy se pochovává basa.
Smrtka se vynášela až do 50. let 20. století. Zhotovovala se ze slámy, odívala se do starých šatů a na krku mělarůženecz vaječných výdunků. Na smrtnou neděli se šlo napříč celou vesnicí na dolní konec, kde byla u potoka zapálena.
Velikonoční pondělníobchůzka (šlahačka) s pomlázkou – „žílou“ začínala už ve čtyři hodiny ráno, aby byla děvčata překvapena ještě v posteli. Protože domy nebyly otevřeny tak brzy, byla každá usedlost zdolávána z humen. Výjimečné nebylo ani šlahání od děvčat, která na to měla právo v pondělí odpoledne a v úterý.
Ofilipojakubské nocise za okna, dveře a vrata zastrkovaly větvičky černého bezu, aby dům ochránily proti čarodějnicím. Ten večer se stavějí i májky před dům starosty, učitele, před faru a stárkám.
Hody představují v Horních Bojanovicích největší událost mezi výročními svátky. Slaví se jednou do roka kolem10. srpna, na nějž připadá svátekSv. Vavřince, patrona zdejšího kostela. Podle ústní tradice existovaly i hody podzimní – císařské, které se obecně zaváděly koncem 18. století.
Počátkem července – na němčičské hody – volila chasa za přítomnosti starosty a radních čtyři stárky, později se od tohoto pravidla upustilo a počet byl překračován nahoru i dolů. Původně se hody slavily tři dny: v neděli, v pondělí a v úterý. Od 50. let 20. století se slaví jen dva dny – v sobotu a v neděli.
Dříve se na ranní mši v první hodový den stárky dostavovaly ještě s šátky na hlavách, na odpolední požehnání již ve věncích. Taneční místo – plac byl původně hliněný a upravoval se plevami a pískem. Tančila sepolka,valčíka večer mazurka. Tradiční obřadní tance regionu – zavádka, skočná a verbuňk – byly počátkem 20. století již téměř zapomenuty. Zavádkou byla slavnostně uvedena do tance všechna děvčata v obci, počínaje první až čtvrtou stárkou. Děvčata při ní skládala poplatek stárkům, kterým si zajišťovala bezplatný vstup ke všem muzikám v roce, proto byla tato druhá část zavádky označovaná jako „skládka“.
Stárkovu pravomoc a hodnost reprezentovalo fedro. S ním přicházeli stárci k máji a zahajovali hody slavností zavádkou. Fedro je brslenová hůl, na niž jsou zdola nahoru strouhány tenké hobliny a nahoře na způsob víchu svázány pentlemi. Pod vích se přivazoval turecký šátek lemovaný krajkami.
Vstupné se na hodech v první polovině 20. století nevybíralo. Vše kryla sóla. Svoje sóla měli přespolní, stará vojna, mužáci, řemeslníci…
K hodům ve 20. století hrála vždy dechovka. Stejně jako taneční projev se i hudební postupně přizpůsobil obecnému vkusu. Poslední předválečné hody trvaly jen dva dny. Za války platil zákaz zábav, který ale nebyl striktně dodržován, takže se hody a jiné zábavy pořádaly v lese pod „Štumperkama“ nebo ve stodolách.
V souvislosti s intenzivnějším politickým a spolkovým životem prvních tří desetiletí 20. století přestaly být hody jednotícím prvkem obce a stávaly se prestižní akcí různých stran nebo spolků. Horní Bojanovice potkal v roce1947rozkol v hodech mezi lidovci a hasiči. Stárci obou stran chodili dům od domu a zvali na své hody. (Tyto obchůzky se od té doby provádějí dodnes.) Hody však byly úspěšné, trvaly až do pátku. Za čtrnáct dní po hodech se konají hodky, a to dva dny. Byly financovány výtěžkem z hodů.
Nevěstu si původně ženich vybíral po dohodě s rodiči, protože měla být majetkově rovnocenná. Když námluvy dopadly dobře, šli snoubenci na faru ohlásil termín svatby. Před jejím uskutečněním se konaly trojí ohlášky. Svatba se konala vždy v domě nevěsty. Vyklidila se světnice a vypůjčily se stoly a lavice. Hosté se zvali čtrnáct dní předem. Chodili zvát ženich i nevěsta. A znovu v neděli před svatbou. V pondělí se sešla mládež a pořádala se svíca. Mládenci chodili po vsi a obcházeli svatebčany.
Ráno v den svatby mládenci odvedli ženicha do domu nevěsty. Zde se podávalo víno, bábovka a koláče. Ceremoniál provázely verše a písně. Odprošovalo se a děkovalo rodičům a poté se svatební průvod odebral na svatební obřad do kostela. Oběd u ženicha býval tradiční: křenová omáčka s hovězím masem. Zahajoval ho starší družba opět verši. Večer se svatebčané odebrali do hostince, kde byla muzika, zde čekala chasa s „vynšem“ a byla pohoštěna koláči a vínem. Pozdě večer si svatebčané „odskočili“ do nevěstina domu na večeři (obvykle se podávala zvěřina). Po večeři se vraceli do hostince, kde se hrálo až do rána. Druhý den obešli novomanželé hosty a zvali je na hostinu, která začala jako oběd a pokračovala do večerních hodin. Podle tradice ženich a nevěsta byli oblečeni v kroji.
Tradice malování kraslic je v Horních Bojanovicích věc stále živá a pro obec charakteristická.Kraslicese zdobí technikou reliéfování voskem. Základním principem je stopa vosku nanášená na bílá nebo barevná vejce tahem špendlíkové hlavičky, kolínkem slámy nebo zápalkou. Vzniká ornament z tečky a čárky, spojovaných do nejrůznějších kombinací. K základním motivům patří varianty hvězdic, karafiátů, ratolestí, či kompozice z teček.
Podobné kraslice jsou známy jen na Hustopečsku (Boleradice,Velké Pavlovicea Horní Bojanovice), Kloboucku a okolí Ždánic. Analogie se nachází ještě v jižních Čechách a na východním Slovensku. Spektrum barev, jimiž se zdejší kraslice zdobí, nezná mezí. Převažující barvou je ovšem bílá.
Obec se horopisně nachází v jižních výběžcíchŽdánického lesa, v jeho části zvanéBoleradická vrchovina. Typickými horninami jsou třetihorní usazeniny, zejména slídnaté pískovce. Podnebí je mírné, teplé, i když oproti jižnějším částem Břeclavska jsou srážkové úhrny vyšší.
Geobotanicky se na území katastru nachází dubohabrové háje, údolní luhy a olšiny, šípákové doubravy i skalní lesostepi. Typický je i výskyt zavlečeného akátu. Z rostlin se vyskytují běžné typicky teplomilné, ale i vzácné druhy. Na katastru obce leží část přírodní rezervacePřední kouto celkové rozloze 692,83 ha. Jedná se o nadregionální biocentrum reprezentativního typu, obsahujícíteplomilné doubravní, mezofilní hájové a subxerofilní ladní ekosystémy.
Podle sčítání 1930 zde žilo v 218 domech 872 obyvatel. 862 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 6 k německé. Žilo zde 869 římských katolíků a 3 evangelíci.
Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.
Nejvýznamnější památkou jekostel svatého Vavřince, jenž prošel několika stavebními úpravami. Stavba má původní gotické jádro a nynější podoba chrámu pochází z konce16. století. Ve 40. letech 20. století se objevily názory, že možná původně byl opevněn, tak, jako kostel v sousednímKurdějověnebo blízkéNosislavi. Ve zvonici se ukrývají zachovalé renesanční zvony, jakých je v Česku jen málo. Zvon svatý Vavřinec pochází z roku1562a je vysoký 105 cm. Druhý, ještě starší zvon pochází z roku1504, na plášti je zdoben reliéfem Panny Marie s Ježíškem a vysoký je 85 cm. Vzácnou památkou, která se však v kostele nenachází, je gotická hornobojanovická Madona. Ve stěně podkůremje vsazen renesanční náhrobek měšťana pana Michala Wahilaba z Vizovic z roku 1603.
Další památky představují drobné sakrální stavby. Mezi nejdůležitější patří kaple sv. Rocha, sv. Šebestiána a sv. Rozálie a kaple sv. Floriána. Obě pochází z poloviny 18. století.