Josef Šíma (malíř)

Josef Šíma, někdy uváděn jakoJoseph Sima(19. března1891,Jaroměř–24. července1971,Paříž), byl český malíř, patřící k významným osobnostem evropského moderního malířství. Vzhledem k téměř 50letému pobytu v Paříži je někdy považován za malíře francouzského. Se svou rodnou zemí udržoval trvalý kontakt. Šíma měl blízko k surrealismu, zaměřoval se však více na symbolický rozměr obrazu, v pozdním období dospěl k světelným abstraktním malbám, někdy srovnávaným s obrazyMarka Rothka.
Josef Šíma pocházel z rodiny výtvarníků, dědeček bylsochařemakameníkem,otecprofesoremkreslenína řemeslnické škole v Jaroměři se zálibou vnárodopisu. Josef Šíma byl nejstarší ze tří synů. V roce 1904 se rodina přestěhovala doBrna, kde byl otec jmenován profesorem na Státní průmyslové škole.
Po maturitě na reálném gymnáziu (1909) studoval jeden rok naUměleckoprůmyslové škole v Praze(prof.Emanuel Dítě ml.) a v letech 1910–1914 naAkademii výtvarných umění v Praze(prof.Jan Preisler,Vlaho Bukovac). V letech 1913–1915 studoval na katedře pozemního stavitelství na brněnské technice. Bylo to na radu otce, který z něho chtěl mít profesora kreslení, ale také on sám se od dětství zajímal o technický pokrok a různé vynálezy, četl vědeckofantastické rományJulese Verna. Tato záliba, kterou sdílel s přítelemJiřím Voskovcem, ho provázela celý život, stejně jako zájem o matematiku a geometrii.
Studium musel přerušit v roce 1915, protože dostal povolávací rozkaz na vojnu. Vprvní světové válce(1915–1918) sloužil vHaliči, byl raněn do nohy a po vyléčení převelen na italskou frontu. Po vznikuČeskoslovenskase stal vojákem nové armády a vojenskou službu zakončil na Slovensku, kam byl převelen na jaře 1919.
Po návratu do Brna působil jako asistent technického kreslení na vysoké škole technické. Pronajal si ateliér vŽabovřeskácha zapojil se do brněnského kulturního života. Spolu s výtvarníkyJaroslavem Králem,Eduardem Milénem,Františkem Süsserema dalšími založiliKlub výtvarných umělců Alešv Brně (1919). Šíma byl zvolen jednatelem.Měl také přátele mezi literáty, především básníky. Patřil k zakládajícím členům skupinyDevětsil(1920). Zúčastnil se výstavy pořádané spolkem Aleš vHodoníněkoncem roku 1920 a v následujícím roce byl přizván na výstavuTvrdošíjnýcha jejich hostů, která se konala v Praze, Brně aKošicích.Jeho poslední prací v Praze byla scéna pro hruR.U.R.Karla Čapka.
Roku 1920 odešel do Francie, kde pracoval nejprve jako kresličvitrážíve sklárnách Mauméjean, v přímořském městečkuHendayevBaskicku. Ve volném čase chodil na procházky po okolí, k moři a také četl. V avantgardním časopiseL’Esprit nouveauobjevil myšlenkypurismu, které ho ovlivnily v dalším uměleckém směřování. Práce v dílně byla špatně placená a Šíma si přivydělával psaním článků doplněných kresbami pro časopisy v Československu. Po devíti měsících dal ve sklárnách výpověď a odjel do Paříže, která byla centrem výtvarného umění. Chtěl tam strávit několik měsíců před návratem do Československa.
Zpočátku žil z úspor, neměl téměř žádné kontakty a jen obtížně sháněl prostředky na obživu. Obrat přineslo seznámení s Louise-Denise Germainovou, významnou knihvazačkou a umělkyní v oboru výrobků z kůže; za svou tvorbu získalaŘád čestné legie. Zaměstnala ho jako návrháře knižních předsádek a spolu vydali knihu českých pohádek. Uvedla ho mezi pařížské umělecké kruhy a Šíma se v roce 1923 oženil s její dcerou Nadine.Po několika letech adoptovali dceru Aline.Šíma se uvedl jako kreslíř a ilustrátor, hlavním námětem jeho obrazů z té doby byly přístavy a parníky naSeině. V roce 1925 zakoupil dům vYeblesv kraji Brie, kde nacházel inspiraci pro své imaginativní krajiny.
Roku 1926 Šíma získal francouzské občanství a zbytek života strávil v nové vlasti. Zde se pro něj stalo rozhodujícím setkání s některými francouzskými básníky. Trvalý Šímův zájem o poezii a přátelství s básníky se v řadě případů proměnilo v tvůrčí spolupráci. Šíma vytvořil výtvarný doprovod k několika básnickým sbírkám. Prvním z nich bylPierre Jean Jouve, který Šímu požádal o ilustrace pro svou knihuZtracený ráj. Roku 1927 byl zakládajícím členem pařížské skupinyLe Grand Jeu (Vysoká hra), spolu s mladými francouzskými básníky kterými byli např.René Daumal,Roger Gilbert-LecomteaRoger Vailland. Obdivoval díloAugusta Perreta. Téhož roku měl první samostatnou výstavu v Paříži.Spolupráce trvala až do rozpadu skupiny v roce 1933. Šíma byl autorem obálky časopisu s motivem spirály, který skupina vydávala od roku 1928 a kam přispěl i svými kresbami.
Stále udržoval kontakty s českými umělci, kteří přijížděli do Paříže např.Janem Zrzavým, Jiřím Voskovcem,Karlem Teigem,Jaroslavem Seifertem,Adolfem Hoffmeistrem. Navštěvoval přátele a příbuzné v Československu. Zúčastňoval se činnosti uměleckých spolků ve své vlasti a svá díla často představoval na jejich výstavách. Od roku 1922 byl členem Spolku výtvarných umělců v Brně a spolupracovníkemLidových novin, roku 1924 se připojil k brněnské pobočce Devětsilu. Posílal zprávy o pařížských výstavách a články o umělcích také do časopisů Život, Disk, Stavba, Bytová kultura, Rozpravy Aventina, Volné směry, Světozor, Kulturní politika, Výtvarné umění, aj. Publikaci s výběrem ze Šímových vlastních textů z let 1933 až 1958, které osvětlují malířovy názory na úlohu a povahu moderního umění, vydalo nakladatelství Gallery pod názvemJosef Šíma: Návrat Theseův(ed. Karel Srp, Lenka Bydžovská). V roce 1930 vstoupil do spolkuUmělecká beseda. Byl organizátorem mezinárodní výstavyPoesiev roce 1932 v pražskémMánesua kurátorem výstavy Art Tchécoslovaque 1938–1946, Galerie La Boëtie, Paříž (1946).
V roce 1939 se Šímova rodina po vyhlášenídruhé světové válkypřestěhovala na zámeček Treignac v departementuCorrèze. V roce 1940 se usadili v letním domě vNice, kde se zapojil do odbojové činnosti a při osvobození prožil dramatické okamžiky, kdy byla v ohrožení i jeho rodina.V období druhé světové války Šíma příliš nemaloval, tehdejší tragická situace ho tížila.
V lednu 1944 byl jmenován poradcem pro kulturní záležitosti na československém velvyslanectví v Paříži. Po válce vycestoval, spolu sFrantiškem Hudečkem, na Slovensko, kde ve zdejším folklóru a krajině hledali nové zdroje pro svoji tvorbu. Šímovy styky s Československem byly přerušeny po vznikuželezné oponyběhemstudené války. K soustavnému malování se vrátil v roce 1950.
V roce 1963 byl přizván, aby realizoval vitráže pro kostel sv. Jakuba vRemeši. V srpnu 1969 jej při práci postihl srdeční záchvat, rozpracované vitráže dokončil podle Šímových návrhů vedoucí sklářského ateliéru Charles Marq. Josef Šíma se snažil malovat do posledních chvil, ale zemřel na záchvat mrtvice krátce po svých osmdesátých narozeninách, 24. července 1971. Je pohřben na hřbitově Thiais v Paříži.
U příležitosti 50. výročí úmrtí byl z iniciativy velvyslanectví České republiky Šímův hrob nově upraven. V červenci 2021 byl osazen renovovaný náhrobek a ozvláštněn novými prvky, které zhotovil sochař Vladimír Škoda.
Jeho první práce po válce ovlivnil sociálnícivilismus, kolem roku 1920 maloval krajiny s železničními mosty, továrnami, vlaky (Automobil, Lokální dráha, Železniční most). Na svých drobných obrazech dokázal dobře zachytit atmosféru brněnských čtvrtí a místa z okolí Brna (Cementárna Maloměřice, Lužánky, Žabovřesky). V podobném stylu jsou také krajiny a obrazy z Francie z let 1922–24 (Lodě v přístavu,Le Havre). Na obrazeNadine (1922) se snažil o spojení portrétu a krajinomalby. Jeho krajinomalby z dvacátých let (Sázava–krajina s parníky, Sázava–Krajina s řekou, Dvojitá krajina) se vyznačují zvláštním užitímperspektivypomocí nadhledu. Temná malířská paleta se postupně měnila, začal používat hnědé a okrové odstíny. Od roku 1924 se orientoval na syntetické zobrazení, ve kterém stále výraznější roli hrálo světlo.
Kolem roku 1925 se pod vlivemPieta Mondrianasnažil o geometrickouabstrakci, název geometrická ale odmítal, tvrdil, že pro přesný výraz je lépe použít nefigurativní. Šíma svým abstraktním obrazů dával názvyKompozice, které byly později doplněny římskými číslicemi. NaKompozici VIIpoprvé použil motiv vejce.
Jeho způsob malby se proměnil v druhé polovině 20. let, po setkání s P. J. Jouvem, i díky založení skupiny Le Grand Jeu. Originální poetika této skupiny, stejně jako Teigeho teze opoetismu, poznamenala Šímovu malířskou orientaci, vznikly první imaginativní obrazy. Šíma se začíná zajímat o nevědomí, o archetypy, mýty, zajímá ho východní filozofie i myšlenkypresokratiků. Z této doby pochází např. obrazEvropa(1927), nebo obrazMlno(1929), v kterém se zhmotnila Šímova vize jednoty celé přírody. Šíma se přiblížil uměleckému směrusymbolismu, v jeho obrazech se opakují symboly vejce, krystalu, stromu. Svůj vnitřní svět, vzpomínky na dětství, sny a zážitky (kulový blesk) převedl do originální výtvarné podoby na rozhranísurrealismua poetismu.
Na přelomu 20. a 30. let Šíma namaloval asi 30 portrétů svých přátel, jejichž bledé tváře vystupují z tmavého pozadí (Portrét Nadine Šímové, 1928,Podobizna Berenice Abbottové, 1928,Portrét Rogera Gilberta–Lecomta, 1929,Portrét Helène Povolozké,1930 a další).
Ve 30. letech zpracoval nekonvenčně antická témata:Pád Ikarův(1936),Návrat Theseův(1933), obraz zakoupilMagistrát hlavního města Prahyjiž v roce 1936 (dnes součást sbírkyGalerie hlavního města Prahyv Domě U Zlatého prstenu), potéZoufalství Orfeovoa další. Symbolicky v nich vyjádřil obavy z vývoje politické situace v Evropě.
Od poloviny 50. let se téměř výhradním tématem jeho obrazů stává světlo, které chápal jako tvořivou sílu. Pozdější díla jsou mnohdy syntézou předchozích postupů, kupř:Šedá krajina s červeným tělemz roku 1967.
Šímova ilustrační tvorba doprovází hlavně českou a francouzskou literaturu. Bibliothèque nationale v Paříži uvádí v souborném katalogu jeho ilustračního díla (1979) celkem 73 knih s Šímovými ilustracemi (zhruba polovina jsou knihy v češtině, druhá polovina ve francouzštině). K vrcholům jeho ilustrační tvorby patří soubor kreseb a grafik pro sbírkuParadis perdu(Ztracený ráj)Pierra Jeana Jouvaa albumPaříž, ve kterém jeho lepty, ručně kolorované akvarelem, doprovázejí texty moderních francouzských autorů.