Sob polární

Sob polární(Rangifer tarandus) (synonymasob arktický) nebo vSeverní Americekaribu(nesprávnějelen karibu) je severskýpřežvýkavecz čeledijelenovitých. Jde o jediný zdomácnělý druh této čeledi.
Sob dosahuje výšky v kohoutku 90–120 cm, délky těla asi 180 cm a hmotnosti 80–180 kg (samice 80-120, samci 159-182). Na rozdíl od ostatních jelenovitých nosí u sobaparohysamec i samice. Samičí parohy jsou sice gracilní, mnohem slabší než samčí, samice je však shazuje později. Jejich tvar se u jednotlivých poddruhů liší, většinou však jsou obloukovitě zahnuté a silně rozvětvené, přední výsady bývají ze stran zploštělé a dál se větví, zvíře jimi může odhrabovat sníh při hledání potravy. Na nohou má sob široképaznehty, takže se neboří do sněhu a bahna. Jeho stopy mají téměř kruhový tvar. Zbarvení soba se liší podle ročního období i podle poddruhu, zimní srst je světle šedá až šedobílá, letní spíše šedohnědá, u lesních sobů až červenohnědá, obřitek je bílý a rovněž krk, s výraznou hřívou, mívá světlejší barvu než zbytek těla. Nejsvětlejší jsou sobi poddruhuRangifer tarandus Pearyi, kteří mají celoročně bělavé zbarvení. Domácí sobi bývají často strakatí nebo i čistě bílí.
České slovo sob má zcela nejasnouetymologiia není příbuzné s pojmenováním tohoto zvířete v žádném jiném jazyce kroměslovenštiny, kam bylo ovšem přejato z češtiny. Slovo se poprvé vyskytuje ve střední češtině.Někdy se předpokládá souvislost smongolskýmnázvem sobacaa. V ostatních slovanských jazycích jeho jméno zpravidla znamená v překladu „severský jelen“.
V germánských a románských jazycích obsahuje jméno tohoto zvířete kořenren(např.angl.Reindeer,něm.Rentier,fr.le Renne,lat.Rangifer) se někdy odvozuje ze staréhosámskéhonázvuraingo. Pravděpodobnější je však germánský původ, konkrétně zestaroseverskéhohrenn, s významem „rohaté zvíře“ (odprotoindoevropského kořene*kroin– „rohatý“). I ve starší češtině se pro soba používal termínrenař. Latinský druhový názevtarandusje přejímkou zřečtinya byl znám už vantice, doklady např. uTheofrastaaAristotela.
Pro severoamerického soba je mezinárodně používán název karibu, který pochází zalgonkinských jazykůseveroamerických indiánů, např. v jazycemikmakkalibu, a znamená „ten, který hrabe (ve sněhu)“.
Samec soba je označován jako sobí býk, samice jako sobí laň nebo sobí kráva, mládě jako sobí tele nebo zruštinypřejatým názvempižík. V domorodých jazycích arktické a subarktické oblasti mají sobi mnoho jmen, některé jazyky rozlišují název domácího a divokého soba, přičemž se oba tvoří od odlišných kořenů.
Sob se vyskytuje v subpolárních až polárních částechseverní polokouleodFennoskandináviepřes celouSibiř,Aljaškua severKanadyaž doGrónska. Zatímcoeuroasijskáforma se označuje jako sob, vSeverní Americeje druh znám pod názvem karibu (caribou). Na tomto rozsáhlém území tvoří osm poddruhů:
Mezi nejmenší poddruhy patří ty, které žijí na ostrovech:R. t. dawsoni,R. t. platyrhynchusaR. t. pearyi, naopak největší jsouR. t. valentinae,R. t. grantiaR. t. caribou, obývající spíše lesnaté oblasti při jižním okraji areálu druhu.
Sob je geologicky starý druh, který má mezi jelenovitými izolované postavení, nejblíže je příbuzný severoamerickým jelencům roduOdocoileus. V současné podobě se objevil přibližně před 200 000 lety a nejméně před 120 000 lety se začaly formovat jednotlivé poddruhy. Tehdy, vpleistocénu, bylo jeho rozšíření mnohem větší než v současnosti a zahrnovalo téměř celou Evropu. Na konci poslednídoby ledové, před cca 25 000–10 000 lety, se sobi pásli ve společnostimamutůi na českém území.
Sobi žijí ve velkých stádech, pouze v doběříje, která trvá od konce srpna do počátku října, si samci vytvářejí teritoria, na nichž obhajují harém laní. Ozývají se přitom chraplavým až chrochtavým troubením a bojují spolu obdobně jako našijeleni. Mláďata se rodí obvykle v květnu následujícího roku. Téměř ve všech oblastech svého rozšíření sobimigrují, někdy až na vzdálenosti několika tisíc kilometrů (sobi karibu v Kanadě). Přes léto se zdržují nejraději v tundře nebo ve vyšších horských polohách (Skandinávie,Altaj), na zimu se stěhují k hranici severského lesa. S touto skutečností je třeba počítat i při chovu domestikovaných sobů. Sobi se při migraci pohybují velmi rychle a v běhu mohou dosáhnout rychlosti až 51 km/h.
Sobi mají na rozdíl od ostatních savců schopnost vidět vUVoboru spektra (330 nm). To jim umožňuje odhalit predátory (vlky) a potravu (lišejníky) – vidí je tmavé na světlém (sněhovém) podkladu. Takto kontrastně vidí také moč (vlků nebo jiných sobů).
Sob se živí předevšímbylinamiališejníky, které si dovede zpod sněhu vyhrabat i v zimě, pomocí parohů a předních končetin. V některých případech však žere takélumíkynebo mláďata mořských ptáků a na mořském pobřeží s oblibou líže sůl.
Hlavním predátorem, který loví soby, jevlk. Vlci se při lovu snaží oddělit od stáda mláďata nebo přestárlá, nemocná či poraněná zvířata, která potom obklíčí a strhnou. Mláďata nebo slabá zvířata může ulovit takérosomák, na jihovýchodníSibiřiitygr. Sobům znepříjemňují život takékomáři,ovádiamuchničky, jejichž přítomnost mnohdy stimuluje jarní migraci. Nejnebezpečnějšími parazity soba jsou larvystřečků, které jim cizopasí v nosních dutinách nebo pod kůží na hřbetě. Již od paleolitu loví soby také lidé, kteří jsou jejich nejhoršími nepřáteli.
Na severuEvropy,Asiea Ameriky je chován namléko,maso,kůži, k tahu, jízdě i nošení břemen. První písemné záznamy o divokých sobech se objevují v díleAristotela, který zmiňuje sezónní barvoměnu jejich srsti a vCaesarovýchZápiscích o válce galské, kde je sob popisován jako druhjednorožce, připomínající zpola jelena a zpola býka. Zprávy o domestikaci sobů pocházejí ze7. stoletíze severní Číny a ze Skandinávie z9. století, kdy se norský náčelník Ottar zmiňuje v dopiseanglosaskémukráliAlfrédu Velikémuo svých sobích stádech. Roku 1555 podal švédský duchovní Olaus Magnus ve svém spisuDějiny severského liduprvní zprávu o chovu sobů uSámů. Živého soba však zřejmě nikdy neviděl, protože jej na doprovodné ilustraci zobrazil se třemi parohy.
Užitek, který sobi poskytují člověku, je mnohostranný. Sobí maso, lůj, krev, mléko a z něj připravené sýry slouží obyvatelům Dalekého severu jako základní potravina,Čukčovérádi jedí dokonce i natrávený lišejník zbachoruzabitých zvířat. Sobí mléko se chutí a tučností podobá ovčímu, je však sladší. Sobí laň ho však má poměrně málo a po krátkou dobu (přibližně jen 3–4 měsíce po porodu) a po odstavení mláděte přestává mléko produkovat. Ne všechna etnika, chovající soby, proto tato zvířata dojí. Kůže a kožešina má mnohostranné použití, zhotovují se z ní stanové plachty, koberečky, řemeny nebo „tulení“ pásy na lyže, na oděvy je nejvhodnější kožešina sobíhomláděte, tzv.pižíka.Inuitésobí kůži vyčiňují pomocí kouře a sobího mozku nebo tuleního tuku, výsledek, nehledě k nepříjemnému pachu, překvapivě připomínásemiš. Sobí srst je možno spřádat, což dělají napříkladJakuti. Sobí parohy a kosti našly použití při výrobě luků, šípových hrotů, rybářských háčků, lopat a dalšího nářadí, ze šlach se vyrábějí provázky, tětivy luků, pružiny pastí nebo niti.
Sob má především na Sibiři mimořádný význam i jako tažné a jezdecké zvíře. Saně, tažené sobím spřežením jsou tradičním dopravním prostředkemSámůa domorodých obyvatel Sibiře.Něncina nich po bažinaté tundře jezdili dokonce i v letním období! Od pol.20. stoletíje však z použití vytlačujesněžný skútr.Evenkové,JakutiaTuvincisoby používají k nošení nákladů a na silných samcích, obvyklevykastrovaných, dokonce jezdí. Soby kastrují tak, že jim varlata jednoduše ukousnou. Tato etnika chovají velké, dlouhonohé soby odvozené od poddruhuRangifer tarandus valentinae, zatímco drobnější sobi obyvatel tundry, užívaní jen k zápřahu, jsou odvozeni od poddruhuR. t. tarandus. Existují dva typy sedlání soba. Tuvinci a Tofalarové z jihu Sibiře a Cátani ze severu Mongolska soby sedlají podobně jako koně, což však není vzhledem k anatomii soba příliš vhodné – sobu se takto položeným sedlem příliš zatěžuje hřbet. Evenkvé, Eveni a Jakuti sedlají soba nadlopatkami, nepoužívajítřmenya ovládají jej pomocí hole. Jezdec má při tomto stylu jízdy doširoka roztažené nohy. Předpokládá se, že tento styl sedlání, který je pro soba vhodnější, vychází ze soumarského sedla, užívaného k nošení nákladů.
Sob má místo i v duchovní kultuře severských etnik, zejména Sámů a domorodých obyvatel Sibiře. V sibiřskémšamanismuse často objevuje motiv létajícího soba, který podporuje šamana jako ochranný duch, čapky sibiřských šamanů, např. u Selkupů a Nganasanů, proto bývají zdobeny sobími parohy. Podle jiné představy vyprovází sob duše zemřelých na Onen svět. Proto Evenkové, Něnci a další původní obyvatelé Sibiře připohřbuzpravidla obětují soby. Také šamanský buben potažený sobí kůží bývá např. v mýtech Jakutů přirovnáván k létajícímu sobu, na jehož hřbetě šaman podniká cesty do jiných světů. Ve skandinávském, britském a zejména americkém folklóru apopulární kultuřeje sob spojen sVánocemi, protože spřežení sobů podle tradice tahásaně, na nichžSanta Clausvozí dárky pro děti. Jeho sobi údajně mohou létat a je jich 8 nebo 9, jedním z nich je Rudolf s červeným nosem.
Sob polární je chován v takřka dvou stech evropskýchzoo. V téměř třiceti zoo se přitom jedná o divoké a ve volné přírodě vzácné soby karelské, ve většině případů však jde o soby domestikované.
V českých zoo jsou sobi chováni celkem v pěti zařízeních:
V případěZoo PrahaaZoo Liberecpřitom jde o vzácně chované a ve volné přírodě ohrožené soby karelské.
Na Slovensku mají soby vZoo Bratislava.
Dlouhodobě byli vZoo Prahachováni domácí sobi jako ve většině zoo.
Divoký sob karelský je zde chován od roku 2013.V roce 2014 se podařilo odchovat první mládě tohoto endemického poddruhu. Od té doby jej následovaly další tři úspěšné odchovy.
Ke konci roku 2017 byli chováni tři samci a tři samice.14. 3. 2019 dorazily do pražské zoo dvě samice zNizozemska, konkrétně z GaiaparkuKerkrade.V květnu 2019 se narodil samec a samice.
Současná expozice vznikla jako součást expozičního celku Severský les v horní části zoo.