Make

Programmakejeutilitaproautomatizaci překladuzdrojových kódůdobinárních souborů(spustitelné souboryELF,EXE,knihovnya podobně). Soubor nazvanýMakefileurčuje postuputilitymake při překladu a definuje závislosti mezi zdrojovými soubory. Při sestavování cíle sleduje maketopologické seřazenív Makefile. Přestože jsou dnes v oblibě různáintegrovaná vývojová prostředí(IDE) a jazykově specifickékompilátory, je make a tedy i Makefile stále široce využíván, zvláště pak naunixovýchplatformách.
Přestože existuje mnoho utilit sledujících závislosti souborů při kompilaci, make je jednou z nejrozšířenějších. Mezi nejrozšířenější se řadí díky tomu, že existuje vUnixujiž od verzePWB/UNIX1.0. Tato verze se vyznačovala množstvím nástrojů zaměřených na vývojsoftware. Make byl původně vytvořenStuartem Feldmanemv roce1977vBellových laboratořích. V roce2003byla Dr. Feldmanovi udělena cenaACMSoftware System Award za vynález tohoto důležitého nástroje.
Před představením make seUnixovýpřekladový (dále jen build) systém skládal z "make" a "install" shellovýchskriptůdoprovázejících zdrojové kódy. Schopnost kombinace příkazů pro různé cíle v jednom souboru,abstrakceřešení závislostí a archivace byly důležitým krokem směrem k moderním build systémům.
Kód programu make prošel množstvím úprav a také byl několikrát zcela přepsán. Všechny varianty ovšem používaly stejný formát souboru Makefile a stejné základníalgoritmy. Postupem času vznikly varianty obsahující množství vlastních nestandardních vylepšení. Některé z nich jsou:
POSIXobsahuje standardizaci základních dovedností a operací make utility. Make je implementuje v různých stupních. Obecně mohou být jednoduché varianty souboru Makefile využívány bez problémů různými verzemi nástroje make. Některé verze GNU make a BSD make nejdříve hledají soubory nazvané "GNUmakefile", resp. "BSDmakefile", které umožňují rozlišit chování specifické pro konkrétní variantu nástroje make.
Make vyžaduje od programátora manuální popis všech závislostí mezi soubory projektu. Zmíněný postup je ovšem náchylný k chybám. Při opomenutí některé závislosti není chyba okamžitě zřejmá. Pomoci může vytvoření Makefile generujícího závislosti, ale častěji se využívá řešení s využitím speciálního generátoru, např. nástrojeautomakeposkytovanéhoGNU projektem.
Další problém, který není dobře řešen, je tvoření kompilačního procesu na míru platformy. Například kompilátor užívaný na jedné platformě nemusí akceptovat některé volby využívané jiným. Tento problém je řešen generováním platformě specifických instrukcí kompilátoru, které jsou zpracovány make. Využívá se nástrojeautoconfaCMake.
Make využívá v souboru Makefilesyntaxi, která používátabulátorabílé znaky. Neexistuje mnohotextových editorů, které by podporovaly názorné zobrazení rozdílů mezi bílými znaky a usnadnily tím tvorbu Makefile. Znaky tab také nebývají jednotně reprezentovány. Kvůli těmto problémům je syntaxe Makefile často kritizována. Některé projekty jakoApache Antse snažily předělat lepší syntax make, což je to vcelku nepodstatné pro programátory využívající generátory Makefile.
S příchodem moderních IDE (hlavně na ne-unixových platformách) se velmi málo programátorů zaobírá manuální správou závislostí mezi soubory projektu. Úkol správy závislostí je přenesen na IDE, kde je automatizován. Stejně tak mnoho moderních programovacích jazyků používá jazykově-specifické způsoby výčtu závislostí, které jsou efektivněji rozpoznány s použitím jazykově-specifických kompilačních utilit.
Makeje považován zadeklarativní programovací jazyka tyto jazyky jsou někdy považovány za složitější pro programátory zvyklé napříkazové programovací jazyky.
Makefile se skládá z řádků textu definujících závislost cíle na souborech. Cílem může být množina souborů, nebo název pravidla. Např. výstupní soubor kompilace je značen jako cíl závislý na svých zdrojových souborech a souborech odkazovaných interně. Po řádku naznačujícího závislosti může následovat série příkazových řádků. Příkazové řádky se označují odsazením pomocí tabulátoru. Příkazové řádky definují transformaci vstupu do výstupu. Transformace se aplikují pouze tehdy, pokud je cíl starší než některý ze souborů/odkazů, na kterých je závislý. Základní struktura je:
Makefile může obsahovat definice proměnných a odkazovat se na jiné Makefile. Proměnné v Makefile mohou být přepsány příslušnými argumenty zpříkazového řádkupři spouštění make. Tímto způsobem lze specifikovat rozdílné chování při sestavování cíle. Například proměnná "CC" je často používána v Makefile jako odkaz na kompilátor jazykaC, ovšem uživatel si může přát použít alternativní kompilátor.
Sufixová pravidla umožňují definovat závislosti a způsob vytváření souborů podle přípon jmen souborů. Například pravidlo, že z každého zdrojového souboru vjazyce Cs příponou .c lze překladačem cc získat cílový soubor s příponou .o lze zapsat pravidlem:
Řetězce$@a$<jsou tak zvanéautomatické proměnnéa zastupují cílové jméno, respektive tzv. „implicitní“ zdroj. Existuje mnoho dalších automatických proměnných.
Níže je uveden velmi jednoduchý Makefile, který definuje kompilaci zdrojového souboru nazvanéhohelloworld.cs použitímccjako kompilátoru jazyka C. PHONY tag je specialita, která příkazu make oznamuje, které názvy cílů nejsou soubory.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuMake_(software)na anglické Wikipedii.
(česky)
(anglicky)