Turecko

Turecko(tureckyTürkiye), oficiálněTurecká republika(tureckyTürkiye Cumhuriyeti), je transkontinentálnístátležící převážně vAnatoliivzápadní Asii, s menší částí zvanouVýchodní Thrákievjihovýchodní Evropě. Na severu sousedí sČerným mořem, na východě sGruzií,Arménií,ÁzerbájdžánemaÍránem, na jihu sIrákem,SýriíaStředozemním mořem(aKyprem) a na západě sEgejským mořem,ŘeckemaBulharskem. Na ploše 784 000 kmžije více než 85 milionů lidí; většinu tvoříTurci, největší etnickou menšinou jsouKurdové.Turecko je oficiálněsekulární stát, ale většinu obyvatelstva tvořímuslimové.Ankaraje hlavním adruhým největším městemTurecka;Istanbulje jeho největším městem, hospodářským a finančním centrem. Mezi další velká města patříİzmir,Bursa,Antalya,KonyaaAdana.
Lidské osídlení začalo na území Turecka nejpozději vpozdním paleolitu, nacházejí se zde významnáneolitickánaleziště jakoGöbekli Tepea některé zraných zemědělských oblastí. Žila zde řada starověkých národů;Chattijcibyli asimilováni příchozími anatolskými národy. Rostoucí rozmanitost v klasické Anatolii přešla po dobytíAlexandrem Velikýmv kulturníhelenizaci; helenizace pokračovala i vřímskéabyzantskééře.V 11. století se do Anatolie začali stěhovatseldžučtí Turci, čímž byl zahájen proces turkizace.SeldžuckýRúmský sultanátvládl Anatolii až domongolské invazev roce 1243, kdy se rozpadl nadrobná turecká knížectví. Od roku 1299Osmanéknížectví sjednotili a expandovali; sultánMehmed II.dobyl Konstantinopolv roce 1453. Za vládySelima I.aSulejmana Nádhernéhose Osmanská říše stala světovou velmocí.
Od konce 18. století moc a území říše upadaly; byly také provedenyreformy.V 19. a na počátku 20. století vedlo pronásledování muslimů během osmanského úpadku a v Ruské říši k rozsáhlým ztrátám na životech a masové migraci do dnešního Turecka zBalkánu,KavkazuaKrymu. Druhá ústavní éra skončila státním převratem v roce 1913. Pod vládou Tří pašů vstoupila Osmanská říše v roce 1914 doprvní světové války. Během války se osmanská vláda dopustilagenocidyna domácícharménských,řeckýchaasyrskýchobčanech.Po porážce byla Osmanská říše rozdělena.Turecká válka za nezávislostvyústila ve zrušení sultanátu v roce 1922 a podepsáníLausannské smlouvyv roce 1923. Republika byla vyhlášena 29. října 1923 po vzorureforem, které inicioval první prezident zeměMustafa Kemal Atatürk.
Turecko je zemí s vyššími středními příjmy arozvíjejícíse ekonomikou; jeho ekonomika je17.nebo 11. největší na světě. Jedná se o unitárníprezidentskou republikuse systémem více politických stran. Turecko je zakládajícím členemOECD,G20aOrganizace turkických států. Díky své geopoliticky významné poloze je Turecko regionální mocnostía raným členemNATO. Turecko je kandidátem na členství vEvropské unii, je součástí celní unie EU,Rady Evropy,Organizace islámské spolupráceaMezinárodní organizace turkické kultury. V Turecku se rozkládají pobřežní nížiny, vysoká centrální náhorní plošina a různá horská pásma; podnebí je mírné s drsnějšími podmínkami ve vnitrozemí.V Turecku se nacházejí tři ohniska biologické rozmanitosti, je náchylné k častým zemětřesením a je velmi zranitelné vůči změně klimatu.Turecko má všeobecnou zdravotní péči, rostoucí dostupnost vzdělánía rostoucí inovativnost;dále 21 památeksvětového dědictví UNESCO, 30 zápisů na seznamu kulturního dědictví UNESCOabohatou a rozmanitou kuchyni.Turecko je předním vývozcem televizního obsahua je čtvrtou nejnavštěvovanější zemí na světě.
NázevTureckose v západních pramenech objevuje po konci 11. století a označujeSeldžukyovládaná území v Anatolii a naBlízkém východě.Evropští spisovatelé začali používat názevTurchiapro Anatolskou náhorní plošinu koncem 12. století. České pojmenováníTureckoznamená "země Turků". NázevTureckobyl použit v textech mnoha mezinárodních smluv k vymezeníOsmanské říše.
Vbyzantskýchpramenech se názevTourkia(řecky Τουρκία) používal pro vymezení dvou středověkých států: Uhry(západní Tourkia) a Chazarsko(východní Tourkia).
Alexandropolskou smlouvou se názevTürkiyepoprvé dostal do mezinárodních dokumentů. Ve smlouvě podepsané s Afghánistánem v roce 1921 byl použit výrazDevlet-i Âliyye-i Türkiyye("Vznešený turecký stát"), připodobněný k názvu Osmanské říše.
Turecké území patří k nejstarším trvale obydleným oblastem na planetě. První sídla vznikla již vneolitu. VGöbekli Tepelze spatřit nejstarší známou umělou stavbu na světě, chrám postavený kolem roku 9600 př. n. l.Çatal Hüyükje dokonce často nazýváno prvním městem historie, objeveno bylo senzačně až roku 1958.Socha zvanáMuž z Urfy, nalezená nedaleko městaUrfaa stará zhruba 11 tisíc let, je označována za „nejstarší naturalistickou sochu člověka v životní velikosti“.Prvními známými etniky na území Turecka byliChattijciaChurritémluvícíkavkazskými jazyky. Žili zde okolo roku 2300 př. n. l. Zhruba za tři století byli pohlceniindoevropskýmiChetity.
První říší, která na území dnešního Turecka vestarověkuexistovala, byla právěChetitská říše. Přibližně v době od18.do13. století př. n. l.Hlavní městoChattušašse nacházelo v blízkosti dnešní turecké obceBoğazkale. Říše zanikla buď pod náporemmořských národů, nebo kvůli suchu a nedostatku potravin.Poté se nejdůležitějším státem v oblasti stalaFrýgie(hlavní městoGordion), dokud ji v7. století př. n. l.nerozvrátiliKimmeriové.Mezi nejvýznamnější nástupnické státy Frýgie patřilyLýdie(hlavní městoSardy),Kárie(Halikarnass) aLýkie(Xanthos). Lýďané a Lykané mluviliindoevropským jazykem, ale tento měl i neindoevropské prvky. Lýdský králKroisosbyl prvním panovníkem, který nechal razitmincejako platidlo. Byly nejprve zelektra(slitinazlataastříbra). Jeho mincovny však postupem času přišly na metodu, jak oba kovy separovat, a vyrazily tak nejstarší zlaté mince na světě.Na území východního Turecka zasahovala v 9.–6. století př. n. l. říšeUrartu, s metropolí Tušpou (dnešníVan).Vyvrácena bylaMédy.
Už od12. století př. n. l.bylo západní pobřeží dnešního Tureckakolonizovánoaiolskými,dórskýmiaionskýmiŘeky.V8. století př. n. l.Řekové kolonizovali celé severní (Pontos) a jižní pobřeží. Oblast se stala důležitou součástístarořecké civilizace, Řekové území nazývaliMalá Asienebo Anatolie. Ležela zdeTrója, kde se odehrává známá zápletkařecké mytologie.Tróju založili již Chetité, další města zakládali sami řečtí kolonisté:Milét,Efez,Halikarnass(dnešníBodrum),Pergamon,Afrodisias,Smyrna(nyní İzmir). Založili i dnešníIstanbul, pod názvemByzantion, okolo roku 667 př. n. l.Právě z Anatolie přišla do Řecka řada jeho klasiků: otecdějepisuHérodotosse narodil v Halikarnassu, první řecký filozof a vědecThalésv Milétu, proslulýkynikDíogenéspocházel ze Sinópé (dnešníSinop). V Milétu vznikla i celá filozofická škola zvanámílétská(patřili k níAnaximandrosčiAnaximenés). Milét založil více kolonií než kterékoli jiné řecké město.V Efezu se nacházelArtemidin chrám, jeden zesedmi divů antického světa.V Halikarnassu další z těchto divů,mauzoleum.Krom řeckých kmenů zde žili téžThrákové(zejm. v dnešní evropské části Turecka) a posléze iKeltové(v oblasti, již Římané později nazývaliGalacie).
Celé dnešní Turecko bylo během6. století př. n. l.dobytoperskouAchaimenovskou říší. Známéřecko-perské válkyzačaly, když se právě řeckéměstské státyna pobřeží Anatolie v roce 499 př. n. l. vzbouřily protiperskénadvládě. Peršané prohráli, ale v Malé Asii se perská dynastie udržela zejména vPontu(Mithridatés I.zde roku 281 př. n. l. založil Pontské království).Roku 334 př. n. l. celou Anatolii dobylAlexandr Makedonský.Po jeho smrti se rozpadla na několikhelenistickýchstátů (Bithýnie,Kappadokie,Pergamona Pontos). Mnoho řeckých obyvatel se usadilo ve vnitrozemských částech Anatolie, což vedlo khelenizacicelé oblasti.Tyto státy neměly však dlouhého trvání a do konce1. století př. n. l.všechny ovládlaŘímská říše.Římané měli větší problémy jen s dobytím Pontu, kde vzdorovalMithridatés VI.Založili na dnešním tureckém území provincieAsie,Thrákie,Kappadokie,Galacie,Lýkie a Pamfýlie,Bithýnie a Pontus,Kilíkie,Sýrie,Mezopotámie,Arménie,Asýrie,Koile SýrieaOsroéné. Po vznikutetrarchieroku 293 seNikomédie(dnešníİzmit) stala jedním ze čtyř hlavních měst Římské říše.
Někteří Anatolané se v římské civilizaci prosadili, například geografStrabón, narozený v dnešníAmasyi. V římských časech na území Turecka psali své rané dějiny ikřesťané. PodleSkutků apoštolůto bylaAntiochie(nyníAntakya), kde byli následovníciJežíšepoprvé nazváni právě křesťany. ApoštolPavel z Tarsužil nějaký čas v Efezu, pravděpodobně pracoval jako výrobce stanů.Působil tam snad iapoštol Jan, napsal zde prý své epištoly.Dle tradice v Efezu zemřela i Ježíšova matkaMarie.Další slavná postava raného křesťanství,Svatý Mikuláš, se narodil vPatařea působil vMyře.O oblast Turecka ale jevili stále větší zájem iřímští císaři. První tam zavítalHadrianusroku 123 (kvůli svému milenciAntinoosoviz Klaudiopole, dnešníhoBolu). Nechal zde rozšířitcísařský kulta vyzdobit řadu měst, především starých řeckých sídel.CísařKonstantin Velikýse pak v roce 324 rozhodl do Anatolie přesídlit plně a vybudovat zde na základech Byzantia (Istanbulu) nové výstavní město, které nazval nejprve Nový Řím a pozdějiKonstantinopol.Roku 330 ho pak prohlásil novým hlavním městem Římské říše a usídlil se zde (do té doby žil vNikomédii). Svolal iprvní křesťanský koncildo dnešníhoİzniku.Další konstantinopolský císařTheodosius I.pak v roce 380 prohlásil křesťanství oficiálním státním náboženstvím a naprvním konstantinopolském konciluv roce 381 pomohl ustavitnicejské vyznáníjako ortodoxní doktrínu pro všechny křesťany.Jeho smrt v roce 395 znamenala ovšem definitivní rozpad Říma na dvě části, západní a východní. Celé území dnešního Turecka připadlo východořímské, tedyByzantské říši. Konstantinopol se stal na příštích deset století jejím hlavním městem.
O východ Turecka Byzantinci museli svést dlouhý zápas seSásánovskou říšív tzv.římsko-perských válkách, ale nakonec uspěli.V6. stoletíza panováníJustiniána I.dosáhla říše svého největšího územního rozsahu. V 7. století, za vládyHerakleia,řečtinanahradilalatinuv pozici oficiálního jazyka říše a Byzanc díky tomu zachránila mnoho ze starořeckého dědictví.Dokladem vzdělanosti byl rozsáhlý lexikonSuda.Symbolem architektonických dovedností se stal chrámHagia Sofia(postaven 532–537), po tisíc let největší uzavřený prostor na světě.Země se stala epicentrem křesťanství, v jehož čele stál sámcísař(tzv.cézaropapismus), což byl významný rozdíl oproti západu, kde se moc císařská a duchovní (papežská) rozdělily.Díky tomu nicméně získala Byzanc velký vliv na vývoj křesťanství, většina prvních koncilů se uskutečnila na jejím území.To ale západ začal vnímat úkorně, a tak došlo nakonec roku 1054 k tzv.velkému schizmatua cesty západního (římskokatolického) a východního křesťanství (pravoslavného) se rozešly.K neblahým důsledkům patřilo i to, že západníkřižáciběhemčtvrté křížové výpravyroku 1204 vyplenili Konstantinopol, a Byzanc tak osudově oslabili.
Od11. stoletípronikali na území dnešního Tureckaturečtí Seldžukové.Byzanc jim čelila vsérii konfliktů. Po porážce vbitvě u Mantzikertuv roce1071ztratila Byzanc na úkor seldžuckých Turků většinu Malé Asie, celý její východ.Seldžukové na tomto území založiliRúmský sultanát.Ten započal s šířenímturečtinyaislamizací, v níž velkou roli sehrávalsúfismusa jeho kazatelRúmí.Sultanát se nakonec rozpadl pod tlakemmongolskýchnájezdníků. Vzniklo pak množství tzv.anatolských bejliků, menších knížectví (Ajdinský,Dulkadirský,Karamanskýaj.). Jeden z těchto bejliků, se sídlem ve městě Söğüt, se stal nakonec jádrem mohutné expanze, to když se do jeho čela postavil v roce 1299Osman I.Vznikla takOsmanské říše,muslimskýstát, který započal s výboji do Evropy, Asie i Afriky.
Za vládyMurada I.(1362–1389) začal expandovat naBalkán.Roku 1453, za vládyMehmeda II.,dobyl poslední baštuByzantské říše, hlavní město Konstantinopol.Poslední byzantský císařKonstantin XI.padl v průběhu bojů. Po skončeníreconquisty, která měla za následek vyhnání nekřesťanů zPyrenejského poloostrovaa jižní Itálie, velké množstvísefardskýchŽidůaandaluskýchmuslimů emigrovalo do Osmanské říše.Usadili se především v Istanbulu,Izmiru,Soluni,BurseaEdirne. V roce 1517Selim I.rozšířil osmanskou nadvládu doAlžírskaaEgypta. Ovládl téžRudé moře, což vedlo kdlouhodobému soubojisPortugalcio kontrolu nad obchodem vIndickém oceánu. Války o kontrolu nadStředozemním mořemvedli Osmani zejména sHabsburským Španělskem,Janovskou republikouaBenátskou republikou. Osmani však měli zálusk i nahabsburskoustřední Evropu(habsbursko-turecké války), roku 1529 byla Turkypoprvé obleženaVídeň, roku1683 podruhé.Papežové se pokoušeli evropské mocnosti sjednocovat v boji proti Turkům do válečných koalic zvanýchSvatá liga. Od 16. do 20. století vedla Osmanská říše takédvanáct váleksRuskou říší.Na východě Osmanibojovali s Íránem, počínajebitvou na Čaldiránské roviněroku 1514 až do první poloviny 19. století. Turci se zapojovali i do konfliktů daleko od svých hranic, například v dnešníIndonésiiči naFilipínách.ZaSulejmana I.(1520–1566) dosáhla říše svého územního i kulturního vrcholu, vládla 25 milionům lidí.
Od konce17. stoletívšak začalo vytlačování Osmanské říše z Evropy, z velké části díky posilování Ruska. Toto vytlačování bylo do značné míry završeno běhembalkánských válekna počátku20. století. O většinu svých rozsáhlýcharabskýchdržav přišla Osmanská říše v důsledkuprvní světové války, do níž vstoupila na straněústředních mocnostía byla poražena. Frustrace etnických Turků (často těch, co museli opustit ztracená území) z tohoto vývoje přinesla některé otřesné masakry křesťanů známé jakohamídijské masakry,arménská genocida,asyrská genocidačiřecká genocida.Byly při nich vyvražděny miliony lidí.
Sultán jako hlava Osmanské říše měl až do19. stoletíabsolutní (neomezenou) moc. Osmanská kultura se tak stala symbolem největšího možného konzervatismu. To vedlo k zaostávání říše a budilo to od 19. století odpor i v samotném jádru říše, dnešním Turecku. ReformyTanzimatzapočaté sultánemAbdülmecidemroku 1839, jež vyvrcholily roku 1876 přijetím ústavy, zaručením základních práv a o rok později dokonce svoláním prvního parlamentu, úpadek říše nezastavily.To radikalizovalo liberálně a nacionalisticky naladěnémladoturecké hnutí, jež nakonec vyvolalopovstání roku 1908.Mladoturci po něm ovládli zemi. Avšak místo liberálních reforem přišla vláda triumvirátu mladotureckých pašů (Talat Paša,Enver PašaaDžamal Paša), kteří říši zatáhli dosvětové války, iniciovali řadu masakrů a nakonec způsobili její úplný zánik.
Osmanům se proti silámDohodyvojensky nedařilo.30. října 1918 podepsaliMudroské příměří.V listopadu 1918 obsadila britská, francouzská a italská vojska Istanbul, v květnu 1919 Řekové obsadily Smyrnu (Izmir), další velká území Malé Asie kontrolovaly arménské jednotky. Republikánské a nacionalistické turecké síly vedenéMustafou Kemalem(zvaným později Atatürk) vycítily, že faktická osmanská prohra ve válce může mít pro etnické Turky katastrofální následky, a tak v květnu 1919 zahájily proti zahraničním jednotkám v zemi boj známý jakoturecká válka za nezávislost.Jejím jádrem bylařecko-turecká válka.V květnu 1919 namírové konferenci v Pařížibyla Osmanské říši skutečně odňata řada území, jak se kemalisté obávali.To stvrzovala mírováSèvreská smlouvauzavřená mezi západními spojenci a osmanskou elitou 10. srpna 1920.Proti ní se ale kemalisté vzbouřili. Válku za nezávislost zároveň spojili s bojem za svržení osmanského monarchistického systému. Zaznamenali řadu vojenských úspěchů, díky nimž vytlačili zahraniční jednotky z Malé Asie a dokonce ivýchodní Thrákie.Karská smlouvanejprve určila hranice s Arménií (kterou mezitím pohltilSovětský svaz).Boje s Řeky a západními spojenci skončily 11. října 1922 příměřím v Mudanyi.Následovalo podepsání mírovéLausannské smlouvy24. července 1923, která tak anulovala smlouvu Sèvreskou.Dne 4. října 1923 skončila spojenecká okupace Turecka stažením posledních spojeneckých vojsk z Istanbulu. Vojenský postup a diplomatické úspěchy ankarské vlády vyústily 11. října 1922 v podepsání příměří v Mudanyi. Řešení krize v Çanakkale (září-říjen 1922) meziSpojeným královstvíma ankarskou vládou způsobilo 19. října 1922 pádministerstvaDavida Lloyda Georgea politickou autonomiiKanadyod Spojeného království.Dle Lausannské smlouvy proběhla výměna obyvatelstva mezi Tureckem a Řeckem na základě náboženského klíče. Z Turecka se vystěhovalo do Řecka na 1,5 milionu Řeků, opačným směrem zamířilo půl milionu muslimů.Mustafa Kemal zvítězil i politicky, na domácí scéně:Velké národní shromážděnív Ankaře odhlasovalo 1. listopadu 1922 zrušení sultanátu a ukončilo tak 623 let trvající monarchickou vládu. 29. října 1923 byla vyhlášena Turecká republika s Kemalem jako jejím prezidentem.
Atatürk (vášnivýnáboženský skeptik, patrně iateista) potésekularizovala zmodernizoval turecký stát. Připravil celou řadureforem, mj. udělilvolební právo ženám(1934), zavedllatinské písmoagregoriánský kalendář.Také přenesl sídlo prezidenta, vlády a parlamentu zIstanbuludoAnkary, která byla do té doby malým městem uvnitř Anatolie.
Turecko zůstalo po většinudruhé světové válkyneutrální, ale 23. února 1945 vstoupilo do závěrečných fází války na straněspojenců.Poté, co Turecko, inspirováno Atatürkovýmantikomunismem, bojovalo jako součást západních sil vkorejské válce, vstoupilo v roce 1952 doNATOa stalo se hrází protisovětskéexpanzi do Středomoří.
K největším vnitřním problémům 2. poloviny 20. století v Turecku patřila kurdská otázka. V Turecku žije jedenáct až čtrnáct milionůKurdůa vztah turecké vlády k této národnostní menšině nebyl zcela vyřešen. Od roku 1984 bojujíkurdští separatistéza samostatný kurdský stát a turecko-kurdský konflikt si vyžádal na 40 000 životů.Jen v roce 2015 zabila turecká armáda přes 2 000 kurdských povstalců.Kurdský problém se přelil i do tureckého postoje kobčanské válce v Sýrii, kde Turecko podporovalo protivládní povstalce, včetně syrské odnožeal-Káidy, a v březnu 2018obsadilo Afrínv Sýrii, odkud vytlačilosyrské Kurdy.Následovalydalší turecké akce v ostatních částech severní Sýriea vytlačováníkurdských milic, kterým pomáhaly relativně malé jednotkySpojených států(v okamžiku turecké invaze v oblasti působilo asi 1 000 vojáků USA). V reakci na události z října 2019 uvalila americká vláda osobní sankce na tři turecké ministry. Americký prezidentDonald Trumptaké oznámil svůj záměr zavézt přísné ekonomické sankce vůči Turecku.Telefonicky vyzval prezidenta Erdogana, aby invazi do Sýrie a boje proti Kurdům zastavil.
Dalším problémem se stala neschopnost vyrovnat se s vlastní minulostí, turecká vláda například striktně popírágenocidu Arménů, kterou spáchala Osmanská říše v průběhu první světové války, a samotné „uznání“ arménské genocidy je v Turecku trestným činem.
V létě 1974 podniklo Tureckoinvazi na Kypr, jejímž důsledkem bylo faktické odtrženíSeverního Kypru.
V Turecku se po druhé světové válce rozvinul v zásadě demokratický systém, ovšem narušovaný mocí armády, která ho několikrát dočasně suspendovala vojenskými puči (zejm. 1960 a 1980).Armáda byla na druhou stranu strážkyní kemalistické a sekularistické tradice.Oslabení role armády v turecké společnosti uvolnilo prostorneo-osmanismuapan-islamismu, zejména po zmařeném puči v roce 2016.Ten proběhl 15. července 2016, kdy se část turecké armádypokusila o vojenský převratv reakci na údajné potlačování principůsekulárního státurežimem prezidentaRecepa Tayyipa Erdoğana.Pokus o převrat byl potlačen již po několika hodinách. Následovaly rozsáhléčistkyv armádě, policii, justici, médiích a školství. 160 000 lidí bylo propuštěno nebo postaveno mimo službu.Bylo zatčeno 77 000 lidí včetně občanů členských států EU.Sto sedmdesát novin, televizních stanic a vydavatelství bylo zakázáno, přes sto novinářů bylo uvězněno. Čtvrtina poslanců, většinou opozičních, byla zbavena imunity a došlo k zatýkání představitelů opoziční prokurdské HDP.Evropská unie v reakci na tyto represe zmrazila přístupové rozhovory s Tureckem, které neformálně začaly v roce 2005.
Dne 16. dubna 2017 se v Turecku konalo ústavní referendum. Navrhované změny turecké ústavy zahrnovaly zavedeníprezidentského systému, který by nahradil stávajícíparlamentní systém.Referendum skončilo poměrem 51,3 % ku 48,7 % ve prospěch změn.Zároveň však tento těsný výsledek ukázal rozpolcenost turecké společnosti mezi její městskou částí, která většinově hlasovala proti záměru prezidenta Erdoğana posílit jeho pravomoci, a spíše venkovskými oblastmi, které se zřetelně vyslovily pro jeho návrh. Zavedení prezidentského systému podle mnoha pozorovatelů zesílilo autoritářské tendence.
Turecká vlajka je tvořena červeným listem o poměru stran 2:3 s bílým půlměsícem a bílou pěticípou hvězdou, která se zvenku zhruba dotýká jedním cípem pomyslné spojnice dvou rohů půlměsíce a celý emblém je posunutý od středu kousek k žerdi.
Turecká hymna je píseňİstiklâl Marşı(českyPochod nezávislosti). Slova básně, která má 10 slok, ale zpívají se jen první dvě, napsalMehmet Akif Ersoy, hudbu složil Osman Zeki Üngör.
Turecko se nachází na územíAsiea jihovýchodníEvropy. Asijská část ležící na poloostrověMalá Asie(historicky známým pod názvem Anatolie), která zabírá naprostou většinu území (zhruba 97 %), je od té evropské (Východní Thrákie) oddělenaMarmarským mořema průlivyBosporaDardanely(které dohromady spojujíČernéaEgejské moře).Turecko má zhruba obdélníkový tvar s délkou přes 1 600 km a šířkou asi 800 km.Celková rozloha činí 783 562 km².Na severozápadě sousedí sBulharskem, na západě sŘeckem, na severovýchodě sGruzií, na východě sArménií,Ázerbájdžánem(jehoexklávouNachičevan) aÍránema na jihovýchodě sIrákemaSýrií.Na třech stranách je obklopeno moři: na západě Egejským, na severu Černým a na jihuStředozemním.
Je to převážně hornatá země a úzké pruhy nížin se nacházejí jen při pobřežích. Asi čtvrtina rozlohy je ve výškách nad 1 200 m n. m. a méně než 40 % leží níže než 460 m n. m. Nejvyšší hory se nacházejí na východě, kde leží i nejvyšší hora TureckaArarats nadmořskou výškou 5 165 metrů. Na severu ležíPontské hory, na jihu a jihovýchodě pak pohoříTaurus. Ve středozápadní části země se nachází rozsáhlá náhorní plošina. Oblastí Turecka probíhají dva významnézlomy–Severoanatolský zlomaVýchodoanatolský zlom. Složitá geologická struktura Turecka je příčinou občasnéhovulkanismua relativně častýchzemětřesení. Na východě země pramení mimo jiné velké řekyEufrat,TigrisaAraks. Nejdelší řeky na tureckém území,Kızılırmak,SakaryaaYeşilırmak, ústí do Černého moře. Nejdelší řeky ústící do Egejského moře jsouVelký MenderesaGediz. Hranici mezi Řeckem a Tureckem tvoří řekaMarica.Největší z více než 250 jezer jeVanské jezeroo rozloze 3 714 km² aTuzo rozloze zhruba 1 550 km². Obě dvě tato jezera jsou slaná.
Obdělává se zhruba 30 % půdy a dalších 11 % se využívá k pastvě. Asi na 11 % obdělávané půdy jsou zasazeny trvalé plodiny a 18 % obdělávané půdy je zavlažováno. Mezi ekologické hrozby patří znečištění vod a vzduchu, deforestace a možnost úniku ropy a zemního plynu z asi 5 000 obchodních lodí, které každoročně proplují Bosporem.
Nejčastějšími krajinnými typy v Turecku jsou travnatéstepi, které se nacházejí hlavně ve střední a jihovýchodní Anatolii, a lesy, které pokrývají zbytek země. Nejrozmanitější lesy leží na pobřeží Černého moře, kde nejčastějšími stromy jsouhabr,kaštanovník setý,smrk východní,olše,buk,dubajedle. Mezi další běžně se vyskytující rostliny patří např.pěnišník,vavřín,cesmína,myrtaatis. Ve výškách nad 1 000 m n. m. začínají převažovatjehličnanya ve výškách nad 2 000 m n. m. se vyskytují alpinské louky. Turecko je bohaté na divoké živočichy a lovné druhy ptáků. V málo obydlených oblastech se vyskytují živočichové jakovlk,liška,prase,kočka,bobr,kuna,šakal,hyena,medvěd,jelen,gazelaakamzík. Mezi běžná domestikovaná zvířata patříbuvol,koza,velbloud,kůň,osel,ovceatur domácí. Z ptáků jsou nejrozšířenějšíkoroptve,husy,křepelkyadropi.
Podnebí je převážně suché, z části kontinentální a je silně ovlivněno přítomností moře na severu, jihu a západě a hor vyskytujících se na většině území. Některé pobřežní oblasti majístředozemní podnebí, zatímco v horských oblastech jsou mnohem chladnější zimy a celkově větší rozdíly mezi letními a zimními teplotami. Ve vnitrozemí sahají jarní teploty pod bod mrazu a nejnižší teploty mohou dosahovat −20 °C na západě a −40 °C na východě. Sníh je v teplejších oblastech možné spatřit zhruba dva týdny ročně a v některých horských oblastech na východě čtyři měsíce ročně. Při pobřežích jarní teploty dosahují hodnot zhruba 5 °C a v létě stoupají až na 30 °C. Roční úhrn srážek ve vnitrozemí je v rozmezí 305–406 mm a ve větších výškách přesahuje 1 000 mm.
Turecko je administrativně rozděleno do 81provincií(il, množné čísloiller), které jsou dále děleny na okresy a podokresy. Provincie se seskupují do 7regionů(bölgesi, množné číslobölgeleri), toto členění však slouží statistickým účelům a netvoří úroveň státní správy.Nejlidnatějšími městy jsouIstanbul(k roku 2009 zde žilo 10 378 000 obyvatel), hlavní městoAnkara(3 846 000),İzmir(2 679 000),Bursa(1 559 000) aAdana(1 339 000).
Regiony a provincie jsou následující:
Turecko je formálněprezidentská republikaazastupitelská demokracie, kde si současný prezident Erdogan osvojil téměř neomezenou moc. Je to jedna z mála zemí s muslimskou většinou a zároveň – v současnosti již jen formálně –sekulárnímpolitickým systémem.Vláda je rozdělena na tři větve –výkonnou,zákonodárnouasoudní–, které byly dopokusu o převrat v roce 2016na sobě nezávislé.V čele státu stojíprezident, kterým je od roku 2014Recep Tayyip Erdoğan, jenž byl v letech 2003 až 2014předsedou vlády. Od roku 2018 prezidentovi náleží kromě ceremoniálních funkcí i výkonná moc. Druhým nejvyšším úřadem je postviceprezidenta, který zastává od9. července2018Fuat Oktay. Zákonodárnou moc představujejednokomorovýparlament. Velký vliv na politiku má armáda, která funguje částečně nezávisle na civilní vládě.Volby nejsou svobodné a spravedlivé, opozicí jsou přeplněné věznice, někteří kandidují z vězení kvůli obávám radikálů z řad AKP. Podle ústavy mají všichni obyvatelé země stejná práva, nicméně ve skutečnosti jsou určitým etnickým (Kurdové) a náboženským menšinám některá práva odepřena. Vláda udržuje pořádek na většině území s výjimkou jihovýchodu, kde působí militantní kurdské skupiny.Evropská unie, do které chce Turecko vstoupit, od roku 1999 monitoruje situaci v zemi a pomáhá jí s transformací.Problémem v zemi je ve skutečnosti nezaručenásvoboda projevu, kdy vláda postihuje kritiku své strany a státních organizací.
Aby se politická strana dostala do parlamentu, musí přesáhnout vysokou hranici 10 % volebních hlasů, což je hranice více než u jakékoli země Evropské unie. Některé malé strany nechávají své členy do voleb vstoupit jako nezávislé, protože když se do parlamentu dostanou, mohou se ke svým stranám znovu přihlásit.Nejsilnějšími stranami v Turecku jsou středopravá konzervativníStrana spravedlnosti a rozvoje(AKP), která ve volbách roku 2011 získala téměř 50 % hlasů, středolevákemalistickáRepublikánská lidová strana(CHP) s 26 % hlasů aultrapravicováStrana národního hnutíse 13 % hlasů. Celkem 36 z celkového počtu 550 míst v parlamentu získali nezávislí, z nichž většina se později přihlásila k prokurdským stranám.
Lidská právav Turecku byla předmětem mnoha diskusí a mezinárodních odsouzení. V letech 1998 až 2008 vydalEvropský soud pro lidská právavíce než 1 600 rozsudků proti Turecku za porušování lidských práv, zejména pokud jde o právo na život a o zákaz mučení. Další otázky, jako například právaKurdů, práva žen, LGBT práva asvoboda tisku, také přitahovaly diskuse. Stav lidských práv v Turecku je stále významnou překážkou v (možná budoucímu) členství v EU.Podle Výboru na ochranu novinářů (VON) zavedla vládaAKPjedny z největších zásahů proti svobodě médií na světě.Velké množství novinářů bylo zatčeno kvůli obviněním z „terorismu“ a „protistátních aktivit“ (případy Ergenekon a Balyoz), zatímco tisíce dalších byly vyšetřováni kvůli „pošpiňovaní tureckosti“ či „urážení islámu“ ve snaze zasít autocenzuru.V roce 2012 identifikoval VON 76 vězněných novinářů, z čehož 61 přímo za jejich práci, čímž Turecko předčilo i země jako Írán, Eritrea či Čína,také 9 uvězněných hudebníků za jejich tvorbu znamená pro Turecko třetí místo na světě po Rusku a Číně.Bývalý mluvčíministerstva vnitra USA, Philip J. Crowley, prohlásil, že USA mají „široké obavy ohledně trendů zahrnujících zastrašování novinářů v Turecku.“Země měla podle organizaceFreedom Housedoposud hodnocení „částečně svobodná“.V současnosti se však Turecko zmítá v rozsáhlýchčistkácha zatýkání, a sice ve státním a justičním aparátu, v armádě, na univerzitách a jiných vysokých školách, v médiích i v občanské společnosti.
Země je zakládajícím členem např.Organizace spojených národů(OSN; 1945),Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj(OECD; 1961),Organizace islámské spolupráce(OIC; 1969),Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě(OBSE; 1973),Organizace ekonomické spolupráce(ECO; 1985),Organizace černomořské ekonomické spolupráce(BSEC; 1992),D-8(1997) aG20(1999). Od roku 1952 je také členemSeveroatlantické aliance(NATO).
Politicky, ekonomicky a bezpečnostně se snaží vázat převážně na západní státy.V roce 2005 byla zahájena jednání o vstupu doEvropské unie(EU), ta jsou ale zkomplikována zahraničními vztahy sKyprem, jehož severní část Turecko okupuje. Dalšími hlavními snahami Turecka v zahraniční politice jsou zajištění silné pozice meziturkickými republikamia naBalkánském poloostrově. Země si udržuje dobré vztahy seSpojenými státya donedávna i sRuskem.
Nezávislost turkických států po rozpaduSSSRv roce 1991, se kterými Turecko sdílí společné kulturní a jazykové dědictví, umožnila Turecku rozšířit ekonomické a politické vztahy hluboko doStřední Asiea také dokončení finančně náročného projektu ropovodu a plynovodu zázerbájdžánskéhoBakudo tureckého přístavuCeyhan.Ropovod Baku–Tbilisi–Ceyhanje součástí turecké zahraničněpolitické strategie stát se energetickým přivaděčem pro Západ. Turecká hranice sArméniívšak zůstává stále zavřená i kvůli turecké podpořeÁzerbájdžánuběhemválky v Náhorním Karabachu.
Během vládyAKPvzrostl vliv země v prvně jmenovaných oblastechOsmanské říšenaBlízkém východěaBalkáněna základě doktríny „strategické hloubky“ (termín zavedlAhmet Davutoğlu) jako definice pro vzrůstající turecké angažování se v regionální zahraniční politice, nazývané takéneoosmanismus.Poarabském jaruv prosinci 2010 a rozhodnutích AKP směrem k podpoře jistých opozičních skupin v zasažených zemích se zhoršily vztahy s několika arabskými státy – od počátkuobčanské válkyse sousedníSýriía po svržení prezidenta Muhammada Mursího v roce 2013 sEgyptem.V roce 2014 Turecko nemělodiplomatické zastoupení na úrovni velvyslancevSýrii,EgyptěaIzraeli. Diplomatické vztahy s posledně jmenovanou zemí se zhoršily po izraelském bombardováníPásma Gazy.Tím pádem zůstalo Turecku vLevantě(s nedávnými bohatými nálezyzemního plynu) jen málo spojenců,což je v přímém rozporu s původními plány tehdejšího ministra zahraničních věcí a nynějšího premiéraDavutoğluana zahraničněpolitickou doktrínu „žádných problémů se sousedy“.
Turecko již od 50. let 20. století udržuje jednotky v mezinárodních misích v rámci OSN a NATO, včetně mírových misí vSomálskua bývaléJugosláviia podpory koaličních vojsk veválce v Zálivu. Turecko má také umístěno 36 000 vojáků naSeverním Kypru, ovšem jejich přítomnost je velice kontroverzní,a s bezpečností asistovaloIráckému Kurdistánu.Od roku 2003 dodává Turecko vojenský personál proEurocorpsa účastní se iniciativyEU Battlegroup.
Vztahy meziČeskoslovenskem, později Českem, a Tureckem jsou tradičně přátelské,Smlouva o přátelství byla podepsána v roce 1924.Obchodní vztahy těchto dvou zemí se začaly rozvíjet krátce po první světové válce. V devadesátých letech podepsalo Česko s Tureckem Dohodu o zamezení dvojího zdanění a Dohodu o podpoře a ochraně investic. Objem obchodní výměny dlouhodobě roste, v roce 2005 překročil hranici 1 miliardydolarůa v roce 2010 hranici 2 miliard dolarů.
V roce 2005 byla zrušena vízová povinnost pro občany České republiky cestující do Turecka zaturistickýmúčelem.V roce 2015 v Turecku trávilo dovolenou 162 tisíc Čechů.
Turecký prezidentErdoğanobvinil Českou republiku z podpory terorismu.Dva Češi byli v roce 2018 odsouzeni v Turecku na šest let vězení za spolupráci s bojovníky milicsyrských KurdůYPG, kteří v Sýrii bojovali protiIslámskému státuuKobania v dalších oblastech Sýrie, ale Tureckem jsou považováni za příslušníky teroristické organizace.Propuštění Čechů z tureckého vězení se osobně zúčastnil šéfBISMichal Koudelka, který má dobré vztahy s tajnými službami Turecka a osobně se zná se šéfem tureckéNárodní zpravodajské organizace.
V reakci na zjištění, že Česko zrušiloembargona vývoz zbraní do Turecka, které bylo uvaleno v říjnu 2019 poturecké invaziproti syrským Kurdům, vyzvaly v říjnu 2020 nevládní organizace v čele sAmnesty Internationalv otevřeném dopise ministra zahraničí ČRTomáše Petříčka, aby Česko okamžitě zastavilo vývoz zbraní a vojenského materiálu do Turecka, které otevřeně podporujeÁzerbájdžánveválce o Náhorní Karabacha okupujeseverní oblasti Sýrie, zatímco v samotném Turecku nadále pokračujípolitické represeproti odpůrcům prezidentaErdoğana.
Ke sporu meziŘeckema Tureckem o zásoby ropy a zemního plynu ve východním Středomoří, v němž Turecko hrozilo Řecku válkou,ministr zahraničí Petříček uvedl, že „Česko je příznivcem dialogu mimo jiné i proto, že Turecko je náš spojenec v Severoatlantické alianci.“
Cesta Turecka do Evropy – a tím i doEvropské unie– počíná již vznikem Turecké republiky29. října1923, od kdy se Turecko pokládá za součást Evropy. Významnější pokusy o přiblížení se však datují až do doby po skončení druhé světové války.
Přístupové rozhovory komplikuje zejména kurdská otázka, rozděleníKypru, jehožseverní částje od roku 1974 nezákonněokupovánatureckou armádou, a ochranalidských právaprávnárodnostních a náboženskýchmenšin.
Transanatolský plynovodje součástí Jižního plynového koridoru, který má napojit Evropu přesJihokavkazský plynovod(též zvaný plynovod BTE) na obrovské ložisko Šach Deniz vÁzerbájdžánu. Plynovod, který byl dokončen v roce 2018, pomůže snížit závislost Evropské unie na dovozu zemního plynu z Ruska.
Ozbrojené síly Tureckase skládají z pozemních sil,námořnictvaaletectva.Turecké četnictvoaTurecká pobřežní strážoperují pod Ministerstvem vnitra v době míru, i když jsou v době války podřízeny velitelství pozemních resp. námořních sil.
Náčelník Generálního štábu je jmenován prezidentem a je odpovědný premiérovi. Rada ministrů je zodpovědná parlamentu za záležitosti národní bezpečnosti a adekvátní přípravu ozbrojených sil na obranu země. Možnost vyhlásit válku a nasadit turecká vojska v zahraničí či umožnit pobyt cizích vojsk na území Turecka je plně v rukou parlamentu.
Turecko má poamerické armádědruhé největší vojsko v rámciNATOs odhadem 495 000 nasaditelných vojáků podle údajů NATO z roku 2011.Turecko je jedním z pěti států NATO, které jsou součástí politiky sdílení jaderných zbraní spolu s Belgií, Nizozemskem, Německem a Itálií.Naletecké základně Incirlikje umístěno celkem 90 jaderných zbraníB61, 40 z nich je určeno pro potřeby tureckého letectva, jejich použití však podléhá souhlasu NATO.
Každý zdravý mužský občan Turecka je povinen sloužit v armádě v době mezi třemi týdny a rokem, v závislosti na vzdělání a lokalitě pracoviště.Turecko neuznává výjimky na základě svědomí a nenabízí civilní alternativu vojenské služby.
Od svého založení v roce 1923 země fungovala na principu smíšené ekonomiky. Hlavním sektorem bylo původně zemědělství, ale postupně se začaly více prosazovat služby a průmysl.Dnes má Turecko relativně vyspělou liberální průmyslově-agrární ekonomiku. Je zakládajícím členemOrganizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj(OECD) aG20a v roce 2011 bylo z hlediska objemuhrubého domácího produktu(HDP), který vparitě kupní sílyčinil 1,053 bilionůdolarů,16. největší ekonomikou světa.V roce 2001 prodělala země ekonomickou krizi, od následujícího roku ale po rozsáhlých ekonomických reformách zaznamenávala ekonomický růst. Mezi lety 2002 a 2008 HDP vzrostlo celkově o 40 %.V roce 2009 zemi postihl pokles exportu v důsledkusvětové ekonomické krize, ale od roku 2010 HDP opět silně roste.Míra nezaměstnanosti k roku 2011 dosahovala 9,2 % a oproti předchozímu roku tak klesla. 70 % zaměstnaných jsou muži a velká část pracovní síly nemá dostatečnou kvalifikaci.K roku 2010 pracovalo zhruba 25,5 % obyvatelstva v zemědělství, 26 % v průmyslu a 48,5 % ve službách.K významným oborům služeb patřícestovní rucha s ním související hotelnictví. Turecko zaznamenává od začátku přístupových rozhovorů s EU v roce 2005 zvýšený zájem zahraničních investorů.Národní měnou jeturecká lira, jejíž kurz v roce 2011 byl 1,67 tureckých lir za americký dolar.
Země nejvíce zbožívyvážídoNěmecka(10,1 % k roku 2010),Spojeného království(6,4 %),Itálie(5,7 %),Francie(5,3 %),Iráku(5,3 %) aRuska(4,1 %). Nejčastějšími vývozními artikly jsou oděvy, potraviny, textilie, kovové výrobky a strojní technika. Naopak vimportupřevažuje Rusko (11,6 %), Německo (9,5 %),Čínská lidová republika(9,3 %),Spojené státy americké(6,6 %), Itálie (5,5 %), Francie (4,4 %) aÍrán(4,1 %). Mezi nejčastěji dovážené zboží patří strojní technika, chemikálie a pohonné látky.
Historicky bylo Turecko silně zemědělskou zemí, např. v 70. letech 20. století pocházelo 35 % HDP právě z tohoto sektoru. (Dnes je to zhruba 9 %.) I když se v turecké ekonomice čím dál tím víc prosazují průmysl a služby, v zemědělství je zaměstnána stále asi čtvrtina obyvatel a zůstává tak silným sektorem.K zemědělským účelům je využívána zhruba třetina půdy. V základních zemědělských produktech je země soběstačná a část produkce vyváží.Nejdůležitějšími plodinami jsouobilniny, které jsou vysazené asi na polovině obdělávaného území. Z nich se nejčastěji pěstujepšenice,ječmen,žito,oves,kukuřicearýže. Obvyklé plodiny jsou ibavlna,cukrová řepa,tabákalilek brambor, část území je pokryta vinicemi, ovocnými sady, olivovými háji a zeleninovými zahradami.K roku 2010 bylo Turecko světově největším producentemlískových ořechů,třešní,fíků,meruněkakdouloní.Častou zemědělskou aktivitou je chov dobytka, a to hlavnětura domácího,ovce domácí,kozy domácíabuvola domácího. Zemědělské produkty jako např. vlna, tabák, ovoce, zelenina a oříšky jsou důležitou součástí vývozu země.
Důležitými zemědělskými obory jsou lesnictví a rybářství. Země je zalesněná zhruba z 27 % a Ministerstvo životního prostředí plánuje zalesňovat další území, aby tak předešlo erozi půdy. Rybářství se rozvíjí a v roce 2010 činil objem vylovených ryb 656 tisíc tun. Nejvíce lovu probíhá v Černém moři.
Nejvýznamnějším odvětvím průmyslu je automobilový průmysl. V roce 2006 automobilová produkce přesáhla hranici jednoho milionu jednotek a toto číslo se (kromě propadu v roce 2009) neustále zvyšuje. Největším výrobcem osobních automobilů na tureckém trhu je Oyak-Renaults podílem 52 %. V roce 2018 byla založena státní firmaTogg, která se chce specializovat na výrobu elektromobilů. Kromě automobilů je pro turecký průmysl důležitá výroba oděvů a textilní výrobky, strojů a zařízení, těžba železa a výroba oceli, elektrické stroje, bílá technika, spotřební elektronika, plasty, minerální paliva a oleje.
Turecko má jedny z největších zásob řady surovin, např.boru,zlata,uranu,bentonitu,mramoru,živců,hořčíku,sádrovce,perlitu,stronciaavápníku. Dohromady je v zemi zhruba 3500 nalezišť kovovýchruda zhruba 2000 nalezišť průmyslových materiálů.
Ve službách pracuje téměř 50 % lidí a tento sektor se na HDP podílí zhruba ze dvou třetin.Putuje sem velké množství zahraničních investic. Významným oborem je turismus a s ním související hotelové služby a gastronomie. V roce 2010 navštívilo Turecko zhruba 28,6 milionů turistů, z nichž nejvíce bylo z Německa a Ruska. Dalšími významnými obory jsou obchod a finanční služby.
Turecká dopravní infrastruktura se rychle rozvíjí a stejně tak to je s telekomunikacemi a energetikou. V roce 2010 měla země 2238 km moderních dálnic a celkově téměř 400 000 km silnic, z nichž ovšem jen zhruba 64 000 km mělo pevný povrch. V Turecku bylo v roce 2012 zaregistrováno 15,6 milionů vozidel, z nichž zhruba 50 % tvořily osobní automobily, 16 % malé nákladní automobily a 16 % motocykly.Most 1915 Çanakkaleotevřený roku 2022 překonává mořský průlivDardanelya má nejdelší rozpětí oblouku na světě (2 023 metrů). Celkově měří 4,6 km.
Rozsah železnic k roku 2010 byl 8700 kma putují do nich významné investice.V současné době mají železnice více než 10 000 km tratí. Státním dopravcem jeTürkiye Cumhuriyeti Devlet Demiryolları(TCDD). V roce 2011 byla otevřena první vysokorychlostní trať Polatlı–Konya, v roce 2014 pak klíčová vysokorychlostní trať Ankara–Istanbul. Další taková trať byla zprovozněna v roce 2022 (Konya-Karaman) a dokončuje se čtvrtá, Ankara-Sivas, jež bude druhou nejdelší. Rychlovlaky speciálně pro turecké dráhy vyrobily německýSiemensa španělská firmaConstrucciones y Auxiliar de Ferrocarriles.
Co se týče vodní dopravy, obchodní flotila Turecka v roce 2011 čítala 629 lodí.Mezi hlavní přístavy patří Istanbul,Mersin,Samsun,Trabzon,İskenderun,İzmitaİzmir.K roku 2010 měla země 88 letišť,z nichž 13 bylo mezinárodních.
V Turecku existuje 117 letišť, z toho 15 mezinárodních. Největší jsou vIstanbuluaAnkaře.Atatürkovo letištěv Istanbulu patří k největším na světě. V roce 2017 je použilo 63,7 milionu cestujících, z toho 14,5 milionu na vnitrostátních a 44,2 milionu na mezistátních spojích.
V oblasti telekomunikací prochází Turecko za Gülovy vlády rychlým rozvojem a privatizací. K roku 2010 existovalo v zemi zhruba 16 milionů zapojených pevných linek a přes 61 milionů mobilních telefonů.Přes 30 milionů obyvatel jsou také uživateliinternetu, přístup k němu má k roku 2011 zhruba 43 % domácností.V zemi působí několik celostátních a na 300 místních soukromých televizních stanic a přes 1000 soukromých rozhlasových stanic.
Turecko je k roku 2012 zhruba ze 70 % závislé na dovozu energie ze zahraničí, 90 % spotřebované surové ropy se dováží (převážně z Ruska) a závislost na importu plynu (také převážně z Ruska) je téměř 100 %. Země má velký potenciál ve využitíobnovitelných zdrojů energie, např. větru, vody, slunečního záření a zemědělského odpadu.V roce 2010 byla podepsána smlouva o výstavběprvní jaderné elektrárnyna území Turecka, kterou má na starostRosatom.Jaderná elektrárna osazená čtyřmi bloky VVER 1200 se začala stavět v roce 2018.
Turecká populace v roce 2016 čítala 79,5 milionu obyvatel;tím jenom nepatrně zaostává za Německem, v současnosti nejlidnatějším státem EU. V roce 1927 mělo Turecko teprve necelých 14 milionů obyvatel.Roční přírůstek činí zhruba 1,24 %, průměrný věk 28,5 let astřední délka života72,5 let (u mužů 70,6 a u žen 74,5 let). 70 % populace žije ve městech a míraurbanizaceje asi 1,7 % ročně. 26,7 % populace je ve věku mezi 0–14 let, 67 % ve věku 15–64 let a zbývajících 6,3 % je starší 64 let.Jako Turkové jsou podle ústavy označováni všichni lidé s tureckým občanstvím.
Etnicky tvoří největší část obyvatelTurci(70–75 %) aKurdové(18 %).V zemi žije také mnoho národnostních menšin, z nichž nejpočetnější jsouŘekové(16 100),Arméni(59 000)aŽidé(17 600)žijící převážně vIstanbulu. Početní jsou dáleAdygejci(zhruba 2 miliony),Gruzíni(40 000)aLazové(147 000);tyto menšiny žijí hlavně na východě Tureckaa tvoří kolem 3–4 % obyvatel. Dalšími menšinami na východě země jsou Čerkesové (asi 2 % obyvatelstva) a národZaza.
Arménská populace, která tvořila před první světovou válku významnou menšinu v oblastiMalé Asie, se stala terčem útoků běhemhamídijských masakrů, při kterých bylo v letech 1894–1896 zavražděno 100–300 000 tisíc Arménů,a zejména běhemarménské genocidy, která si mezi lety 1915 a 1918 vyžádala až 1,5 milionu obětí.
V současnosti pobývají v Turecku také asi tři miliony občanůSýrie, kteří z této země uprchli před hrůzami tamějšíobčanské války. Žijí v táborech nebo i v soukromí a mnozí z nich mají příležitostnou práci.
Úředním jazykem jeturečtina, často používaná jekurdštinaa menšiny hovoří vlastními jazyky. Jedině Arméni, Řekové a Židé jsou podleLausannské smlouvyz roku 1923 oficiálně uznanými menšinami a jejich jazyky mohou být vyučovány na školách.V roce 1923 došlo k vysídlení 1,3 milionů anatolských apontských Řekůa v Turecku smělo zůstat pouze 200 000 Řeků žijících v Istanbulu.
Turecko jesekulárnízemí bezstátního náboženství; turecká ústava zaručujesvobodu vyznáníamyšlení.Zhruba 89 % obyvatel jsoumuslimové, zbytek tvoříkřesťané(hlavně členovéArménské apoštolské církve) ažidé(většinouSefardé). Z muslimů většina vyznávásunnitský islám. Zhruba 15–20 % populace tvoříalevité, kteří jsou částečně diskriminováni.
K významnýmstředověkýmosmanským spisovatelům patřilMuhammad FüzuličisufistickýmystikJunus Emre. K významným autorům 19. století a tzv.mladotureckéhohnutí patřilNamık Kemal.Kemalistickéafeministicképozice zastávalaHalide Edib Adıvar. Sice se sAtaturkemnakonec dostala do sporu a musela zemi opustit, avšak dodnes je v Turecku symbolem moderní ženy. Z kemalovských pozic vycházel i básníkMehmet Akif Ersoy, autorturecké hymny. Duši nového Turecka mapovali v meziválečném období prozaiciSait Faik Abasıyanık,Sabahattin AlineboReşat Nuri Güntekin. Po druhé světové válce levicové a avantgardní pozice zastával básníkNâzım Hikmet, který také nakonec zvolil exil vSSSR.Představitelem poválečnéhoruralismubyl spisovatelkurdskéhopůvoduYaşar Kemal.Aziz Nesinbyl známým humoristou,ateistoua bojovníkem protiislámskému fundamentalismu, mj. přeložil doturečtinySatanské veršeSalmana Rushdieho, za což byl islamisty napaden.V současnosti turecké literatuře kralujeOrhan Pamuk, který roku 2006 získalNobelovu cenu za literaturu.Jeho dílo bývá řazeno kpostmodernismu. Velké popularitě se těší také prozaičkyElif ŞafakováaAyşe Kulinová. Hlavní knihovnou v zemi jeTurecká národní knihovna.
Průkopníkem moderního malířství byl v 19. stoletíOsman Hamdi Bey. V současnosti svými nápady budí rozruch výtvarný umělecGenco Gulan.
Tvůrcem nejpokročilejších staveb Osmanské říše byl architektMimar Sinan, zvaný též „MichelangeloVýchodu“.Třemi jeho nejznámějšími a nejoceňovanějšími stavbami jsouPrincova mešitav Istanbulu,Sulejmanova mešitatamtéž aSelimova mešitavEdirne. Velkou inspirací byl Sinanovi chrámHagia Sofia, který v Istanbulu zůstal stát jako nejvýraznější památka na časy, kdy toto místo ovládalaByzantská říšea kdy bylo město nazývánoKonstantinopol. Toto díloIsidora z Milétuje od roku 1935 muzeem. Největším muslimským svatostánkem v Turecku jeMešita sultána Ahmedav Istanbulu, postavená jedním ze Sinanových žáků. TakéNová mešitaje dílem jeho žáka. Sídlem osmanských vládců byl dlouhopalác Topkapi. Po jeho opuštění sídlili sultánové vpaláci Dolmabahçe, postaveném v 19. století, podle evropského střihu.Evropská inspirace je dobře cítit i zpaláce Çırağan, který v 19. století nechal v Istanbulu postavit sultánAbdulaziz. Památkou na dobu, kdy Istanbul ovládaliJanované, jeGalatská věž.
Z památekantickýchzbyly většinou již jen ruiny (Pergamon,Milét,Afrodisias,Efez), stejně jako zchetitských(Chattušaš,Trója,Melid), arménských (Ani),lýdských(Sardy),lýkijských(Xanthos),frýgijských(Hierapolis),kommagenských(Nemrut), nebo ještě starších (Göbekli Tepe,Çatal Hüyük). Archeologické bohatství Turecka je soustředěno zejména vMuzeu anatolských civilizacív Ankaře a vIstanbulských archeologických muzeích.Na seznamSvětového dědictvíbylo zapsáno celé městoSafranbolu, tradiční zastávkakaravan, a vesGöreme, spjatá s počátky křesťanství. Symbolem moderního Turecka jeBosporský mostnebo mauzoleumAnıtkabirvAnkaře, kde je pohřbenAtatürk.
Zlatou palmuvCanneszískal roku 2014 režisérNuri Bilge Ceylan.V roce 1982 se to podařilo KurdoviYılmazu GüneyoviaŞerifu Görenovi.Metin ErksanvyhrálZlatého medvědanaBerlinaleroku 1964,Semih Kaplanoğluto dokázal v roce 2010.Řadu italských filmových cen sesbíral naApeninském poloostrověpůsobícíFerzan Özpetek.
Bývalo obvyklé, že skládání hudby se věnovali někteří osmanští sultáni, to platilo zejména oAbdulazizoviaSelimovi III., jehož díla se v Turecku dodnes hrají. Průkopníkem vážné hudby byl v TureckuAhmed Adnan Saygun. Uznávaným klavíristou současnosti jeFazıl Say, který v roce 2002 hrál i naPražském jaru.Turecký pop dravě proniká na trhy blízkého východu, do Evropy se mu to daří hůře. Výjimkou je zpěvákTarkan. ZpěvačkaSertab ErenervyhrálaEurovision Song Contestv roce 2003.K dalším představitelům turecképop musicpatříHande Yenerová,Sezen AksuováčiAjda Pekkanová.Barış Mançoje průkopníkemrockuv Turecku.
Turecká kuchyněje z velké části dědictvím osmanské kuchyně, která je typická splynutím a zdokonalením kuchyníStřední Asie,Středního VýchoduaBalkánu. Současná turecká kuchyně je výsledkem mísení originální kulinářské tradice kočovných tureckých kmenů sindickou,perskou, kurdskou aarabskou kuchyní. Zahrnuje je od dobystěhování národů, navíc je ovlivněnaStředozemním mořem. Tato rozmanitost vlivů se vyvinula staletími, zejména osmanskou kulturou a způsobem života až k dnešní typické turecké kuchyni.
Turecká kuchyně také ovlivnilařeckouabalkánskou kuchyni. Napříkladtzatzikije z tureckého slovacacık(čti džažik) ačevabčičipochází zkebab şişi(kebabovýšpíz).Jogurtpochází z tureckého slovayoğurt.Döner kebabje vyroben z hovězího, telecího nebo drůbežího masa. V Turecku, ale i v jiných (evropských) zemích se dönerkebabservíruje na talíři.
Z nápojů je kroměčajev Turecku velmi populárníajran, mezi zákuskybaklavaachalva.Turecká kávaje způsob přípravy kávy v džezvě, zvláštní kovové konvičce, s kávou připravovanou v česku (turek) má společný jen název.
Nejpopulárnějším sportem v zemi jefotbal. Nejvyšší domácí soutěž označovanou jakoSüper Lighraje 18 týmů, přičemž nejznámější jsouistanbulskévelkoklubyBeşiktaş,FenerbahçeaGalatasaray. Galatasaray vyhrál v roce 2000Evropskou liguaSuperpohár UEFA.Turecká fotbalová reprezentacedosáhla největších úspěchů v prvním desetiletí 21. století, když obsadila 3. místo namistrovství světa v roce 2002a stejné umístění zopakovala namistrovství Evropy 2008.Tureckými hvězdami těchto dvou turnajů byliRüştü Reçber,Alpay Özalan,Burak Yılmaz,Hasan Şaş,Hakan Şükür,Arda TurančiHamit Altıntop. Nejvíce trenérských úspěchů si připsalFatih Terim. NaAtatürkově olympijském stadionuse konalo fináleLigy mistrův roce 2005 a naFenerbahçe Şükrü Saracoğlu Stadyumufinálepoháru UEFAv roce 2009. V roce 2013 uspořádalo TureckoMistrovství světa ve fotbale hráčů do 20 let.
Dalším velmi sledovaným sportem jebasketbal. Země hostilaMistrovství Evropy v basketbale mužů v roce 2001a v roce 2010 hostilamistrovství světa v basketbalu mužů.Basketbalová reprezentace mužůdosáhla na stříbro namistrovství světa(2010) iEvropy(2001).U obou úspěchů bylHedo Türkoğlu, který se prosadil i v americkéNBA. Iženybrali jedno stříbro naEurobasketu(2011).ŽenyGalatasarayeaFenerbahçea mužiFenerbahçeaAnadoluvyhráliEuroligu, nejprestižnější klubovou evropskou soutěž.
Mimořádně úspěšní jsou Turci v zápase. Až do roku 1984 byly všechny turecké medaile z olympijských her výhradně ze zápasnické žíněnky (Nasuh Akar,Celal Atik,Yaşar Doğu,Mithat Bayrak,Mustafa Dağıstanlı,Hamit Kaplan,Müzahir Sille,Tevfik Kış,Hasan Güngör,İsmet Atlı,İsmail Ogan,Kazım Ayvaz,Mehmet Âkif Pirim,Hamza Yerlikaya,Ramazan Şahin,Taha Akgülad.). Od té doby se přidalovzpírání(např. tři olympijská zlataNaima Süleymanoğlua) a dalšíúpolové sporty:judo(Hüseyin Özkan),taekwondo(Servet Tazegül) abox. Hegemonii bojových a silových sportů rozbil až na olympiádě vTokiu roku 2021svou zlatou medailílukostřelecMete Gazoz.Nejlepšímatletickýmvýsledkem je bronzová medaile běžce na 400 metrů překážekYasmani Copella, který se v této disciplíně stal imistrem Evropy. O několik atletických medailí, včetně zlata, Turci přišli v důsledkudopingovýchskandálů - k nejznámějším patří případAslı Çakır Alptekinové.
V letech 2005–2011 se v Turecku pravidelně konaly závodyFormule 1.
BiochemikAziz Sancarzískal v roce 2015Nobelovu cenu za chemii, za výzkum možných opravDNA.Proslulým středověkýmkartografembylPiri Reis, autor známé mapy, jejíž objevení v roce 1929 vzbudilo senzaci, protože zobrazovala mimořádně přesnějihoamerický kontinenta takéAntarktidu, o jejíž existenci se v 16. století nevědělo.Výborných výsledků v kartografii dosáhl o něco později iKâtip Çelebi. Všestranným středověkým učencem bylTaqi ad-Din Muhammad ibn Ma'ruf. Na jihu dnešního Turecka, vHarranu, se v 9. století narodil významný astronom, astrolog a matematikAl-Battání.VCizrezase mechanik 12. stoletíAl-Džazárí, vynálezce padesátky mechanických strojů, označovaný i za konstruktéra prvníhorobota.
Velmi vlivným ekonomem a profesoremHarvardovy univerzityjeDani Rodrik. Sociolog a politologZiya Gökalpvýznamně ovlivnil moderní turecký nacionalismus akemalismus. Postavil se proti otomanismu a islamizaci a bojoval za modernizaci a evropeizaci tureckého národa.Muzafer Sherifpatří k zakladatelům sociální psychologie. Významným odborníkem v oblasti osmanských dějin byl historikHalil İnalcık. Na území dnešního Turecka se narodil i významnýarabskypíšící historik 13. stoletíAlí ibn al-Athír. Z vlivných islámských teologů se v Turecku narodilIbn Tajmíja, jehož dílo se stalo ideovým základemsalafíjského islámu, z něhož obvykle vycházíislámský fundamentalismus.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuTurkeyna anglické Wikipedii.