Klasicistní architektura

Klasicistní architektura(téžarchitekturaklasicismu) jearchitektonický stylpoužívaný zhruba mezi roky 1750 a 1850. Vdějinách architekturyse tento styl objevil popozdním barokuarokoku, vznikl v západní Evropě (především veFranciiaAnglii), ale později se rozšířil téměř po celém světě. V souladu s obecnější uměleckou tendencíklasicismunavázal na ideály a formu antickéřeckéařímskéarchitektury; obdivoval racionalitu jejích postupů a převzal tradiční architektonické prvky při použití novověkých stavebních metod.Kladl důraz nasymetrii,geometriia pravidelnost, stavby mívají rovné linie,trojúhelníkovéštíty a sloupy podobné antickým.
K předchůdcům tohoto stylu patřil zejménaAndrea Palladioa jím inspirovanápalladiánská architektura, která se rozšířila v Anglii a později po celém světě.Pravý klasicismus začal po polovině18. století.Později pronikl do všechzápadních zemía jejichkoloniía ovlivnil architektonickou produkci zejména vestřední Evropě,Itálii,Rusku,Spojených státechaLatinské Americe.
Doba rozkvětu klasicismu koresponduje sprůmyslovou revolucí.V tomto období také začíná odpoutání architektury od problémů stavební praxe.V klasicistní architektuře existovaly různé proudy v závislosti na období a tradicích různých zemí. Proto je obtížné stanovit přesnou periodizaci tohoto slohu. Lze ho zařadit do širšího proudu založeného na studiu klasické architektury (počínajícíhoarchitekturou 16. století), který zůstal v módě po celou dobu19. století(verze klasicismu vytvořená ve Francii na přelomu 18. a 19. století se označuje jakoempír, v období od druhé poloviny 19. století se pak obvykle hovoří oneoklasicismu) a zanechal stopy v novější architektuře (různé monumentalistické tendence 20. století i takzvanánová klasická architektura21. století).
Odkazy na antiku se v západnímstavitelstvía vůbec v umění vyskytují přinejmenším od renesance až po současnost. Takto lze o klasicismu hovořit jako o obecné a trvalé stylové tendenci.V tomto článku pojednáváme v užším smyslu o stavebním slohu, který následoval pobarokuarokoku, vznikl kolem poloviny 18. století a v Evropě převládal (byť zdaleka nikoli výhradně) zejména v letech 1770–1830. Pro něj se v české a německé literatuře také vžilo označení klasicismus, zatímco většina jiných jazykových odborných komunit používá pro stejné období název neoklasicismus (anglickyneo-classicism). Jakoneoklasické(či neorenesanční) se však v české a německé literatuře většinou označují klasicizující stavby postavené až zhruba po roce 1850, kdy již šlo o součást architektonickéhohistorismu, nikoli o samostatný sloh.
Oklasicistníarchitektuře hovoříme proto, že spojeníklasická architekturase v češtině používá pro obecné označení jakékoli architektury tradičních forem a postupů.
Statikaklasicistních budov je obvykle založena nastěnovém systému, především v průčelích se objevují takésloupyapilíře. Stavby se již začínaly inženýrsky propočítávat, protože v té době vznikalanauka o pružnosti a pevnosti(Claude-Louis Navier) i prvnístavební předpisy. Zdi jsouomítanéa používá seštuk, sloupoví vychází zVitruviempopsanýchřádů(iónský,dórskýakorintský) a může být doplněno klasicistnímiornamenty. Stropy mohou být ploché nebo klenuté (klenbyvalenés výsečemi ipruskédo pasů), u reprezentativních staveb se vyskytují centrálníkupole.Krovyse používaly dřevěné a pro větší zatížení již ilitinové; železo a litina v této době vstoupily do stavebnictví vedle tradičních materiálů, jako jsou kámen, dřevo a pálená hlína.
Okna staveb bývají obdélníková, případně ozdobená plochýmišambránami. Jejichnadpražíje buď rovné, nebo (zejména v empíru) polokruhové s paprskovitým dělením.Portálymohou mít různé tvary překladů: rovné, segmentové, půlkruhové nebo ve tvaru stlačeného oblouku.Štítybývají trojúhelníkové nebo ve tvaru eliptického stlačeného oblouku. Omítanéfasádyjsou symetrické a geometricky řešené a mohou být doplněny plochými štukovými dekoracemi, v jejich výzdobě se objevujímedailony,rozety,festonya různé ornamenty.
Interiéry v době klasicismu využívaly rovněž motivy klasického původu a dávaly přednost pastelovým a tlumeným barvám. Móda se však během této doby několikrát změnila, a tak v interiéru rozlišujeme dvorníluisézneboli stylLudvíka XVI.do vypuknutífrancouzské revoluce, měšťanštější styl érydirektoriazvanýdirectoire, monumentalizující napoleonskýempír, ovlivněný istaroegyptským uměnímdíkyNapoleonovu tažení do Egypta,styl francouzské restaurace(restauration) během obnoveného panstvíBourbonůve Francii a jemu časově odpovídajícíbiedermeierna východ od Rýna.
Sochařská výzdoba reprezentativních budov byla v době klasicismu stále hojná a řídila se rovněž antickými vzory: typické jsou dokonale dopracované a vyhlazené realistické sochy z bílého mramoru, jaké tvořili směrodatní sochaři té dobyAntonio CanovaaBertel Thorvaldsen.
Urbanistéklasicismu využívali vedle pravoúhlé sítě ulic také rozmístění do kruhu nebo půlkruhu kolem velké centrální plochy, jako je tomu u městaPutbusnaRujáně. Okolí reprezentativních staveb mohly vedle pravidelných a symetrickýchfrancouzských parků, zděděných z baroka, zdobit i volněji uspořádanéanglické parky, které se v Anglii objevily již na počátku 18. století.
Opakem reprezentativních zdobných budov určených elitám a církvi jeužitková architekturatéto doby, kteréosvícenskýstát vtiskával prostý a jednotný výraz: kasárna, úřady, pevnosti a podobně, a také obytné domy řadových měšťanů. Pro tento úsporný „úřední“ či „kasárenský“ klasicismus, který ve Francii prosazovali jižJacques GabrielaAnge-Jacques Gabriel, je typická blokovitost, nízkésoklya na jinak nezdobných fasádách se případně objevuje jen jednoduché vnější členění pomocíbosážína nárožích.
Klasicismus 18. století byl v podstatě reakcí narokoko.Odhlédneme-li od staršípalladiánskéarchitektury a vůbec takzvanéhobarokního klasicismu, lze počátek klasicistního antibarokního racionalismu vysledovat k teoretickým pracímFrançoise Blondela,ClaudaaCharlese Perraultovýchze 17. století a v 18. století uColena Campbella.
K rozvoji klasicistní architektury přispěly zejména tři směry.Prvním byla architektonická kritika, obsažená ve spisech autorů jako byliMarc-Antoine Laugier,Carlo Lodoli,Francesco Milizia,Étienne-Louis Boullée,Claude-Nicolas Ledouxa další, kteří usilovali o vstuposvícenstvído architektury, zdůrazňovaliracionalismusa funkčnost architektury a hlásali nový estetický ideál založený na použití elementárních geometrických tvarů.Marc-Antoine Laugier ve svém díleEsej o architektuře(Essai sur l'architecture) tvrdí, že základním principem architektury je příroda; jeho ideální stavba stojí na volných sloupech, bez pilastrů, soklů a dalších prvků renesanční a porenesanční tradice. Dále ve svém pojednání vyložil racionální pojetí klasicismu a razil koncept „prosté chýše“ primitivního člověka jakožto pravého vyjádření lidské potřeby úkrytu.
Pokračovatelem Lodoliho byl Milizia, jehož zásady byly jižklasicistické. Ten tvrdil, že architektura by neměla být jen libovolnou imitací přírody, ale imitací krásné přírody.Ne všechny teorie 18. století se však vyznačovaly takovou přísností.Giovanni Battista Piranesibyl ohnivým odpůrcem Lodoliho a Laugiera a hájil „bláznivou svobodu pracovat z vlastního rozmaru“. Významné, byť nepřímo, bylo dílo filozofaJeana-Jacquese Rousseaua, který hlásal původní svobodu člověka nyní pohlceného v rigidní společnosti a nasměroval klasicistní architekturu k větší formální svobodě (eklekticismus).
Druhým impulsem vzniku klasicistního slohu byl výzkum starověku a počátkyarcheologickýchvykopávek vHerculaneuaPompejích(1719 a 1738). Významným podnětem byly práce jakoWinckelmannovyDějiny starověkého umění(Geschichte der Kunst des Altertums) z roku 1764, hlásající ideál „tiché prostoty a ušlechtilé vznešenosti“na rozdíl od přepychu baroka a rokoka, považovaného některými dobovými kritiky za projev iracionality a falše.Důležité bylo také šíření publikací, které obsahovaly vyobrazení řeckých a římských památek. Mezi nimi měly velký vlivPamátky Athén(Antiquities of Athens)Jamese Stuarta, jejichž postupné vydávání počínající rokem 1762 ovlivnilo formování nového architektonického stylu zejména na sever od Alp,a četnétiskyGiovanniho Battisty Piranesiho zobrazující římské památky.
Vedoucí role při definování nového architektonického stylu se často přisuzuje Francouzům v italském prostředí. Podle historika Davida Watkina jazyk mezinárodního neoklasicismu vytvořili v Římě kolem roku 1740pensionnaires(stipendisté) vyslaníFrancouzskou akademií, kteří odmítli bujné ornamenty pozdně barokní architektury a navrhovali rozměrné veřejné budovy inspirované starověkým Římem.K této skupině patřili architektiCharles-Michel-Ange Challe,Charles-Louis Clérisseau,Charles de Wailly,Pierre-Martin Dumont,Jean-Laurent Legeay,Louis-Joseph Le Lorrain,Ennemond-Alexandre PetitotaMarie-Joseph Peyre.
Třetím podnětem sociálně-politické povahy jsou postoje novéburžoaznítřídy, která do klasicistní architektury vnesla jak svého konzervativního ducha, tak republikánský ideál (francouzská revoluceroku 1789), racionalismusprůmyslové revoluce(zhruba datované obdobím 1760 až 1830), a pak inacionalistickýa individualistickýromantismus.
Z ideového hlediska lze v dějinách klasicismu identifikovat tři období:v prvním (1715–1740) se uplatňuje osvícenství; druhým je konsolidace (1740–1780), kde převládají filologické, archeologické a akademické aspekty; a konečně třetí období (1780–1805) odkazuje na revoluční architekturuBoulléehoaLedouxe, jejichž díla (jako projekt Newtonova kenotafu neboKrálovský solivar v Arc-et-Senans) dokonale zapadají do kulturního klimatu ovládaného osobnostmi kalibruNewtona,Voltaira,DiderotaaMontesquieuaa reprezentují neoklasicismus spojený s osvícenstvím a francouzskou revolucí.
Pokud jde o styl, největší rozdíl mezi rokokem a následujícím klasicismem spočívá v silné převaze „lineárního“ nad „obrazovým“, chápané jako nadvláda rozumu nad citem: „čím spíše linie kopírovala jednoduchá tělesa, uspořádaná frontálně jako v ideálnímbasreliéfu, tím funkčnější se klasicistnímu umělci jevila“.Lineární charakter se stal projevem funkčnosti designu typické pro veškeré klasicistní umění. Zejména princip korespondence mezi formou a statickou funkcí vedl k pečlivému výpočtu napětí a nosností materiálů, který zhodnotil vědecký výzkum inženýrů na estetické úrovni.
Charakteristickými prvky architektonické kompozice se stalo použitířádů,tympanonů, symetrie pohledů a půdorysů, korespondence mezi interiéry a exteriéry a použití jasných a dobře definovaných objemů tvořících části budov. Navzdory zjevné rigiditě kombinatorických pravidel se však klasicistní styl ukázal být celkem flexibilní v rozpětí od Boulléeho minimalismu po užitkovou členitost, která často charakterizovala interiéry.Ideály formální čistoty v době klasicismu vedly k značné nezávislosti architektury a ostatních složek (malby a sochařství). Přepychové malířské dekorace stropů, které dosáhly svého vrcholu v předchozí éře, však již upadly.Značné inovace nastaly zejména vurbanismu, v zásazích prosazovaných od 18. do 19. století hlavně vAnglii,FranciiaRusku, jež utvářely krajinu a urbanistické celky.
Nejsilnější vliv osvícenství na architekturu nenajdeme ani tak v oblasti forem, ale v typologii staveb; mnohem více se stavěla divadla, knihovny, nemocnice a další veřejné stavby.
19. století zažilo nástupNapoleona Bonaparta, následující politickourestauracia upevnění národních států; bylo to století hlubokých změn následkemprůmyslové revoluce, která přetvořila uspořádání společnosti a vytvořila nové perspektivy rozvoje, zejména v Anglii. Formální aparát byl těmito změnami hluboce zasažen, takže na přísnost a vznešenost napoleonské architektury (empírdatovaný zhruba roky 1805–1814) navázal tzv. restaurační klasicismus (1814–1840). Ve druhé polovině století se neoklasicismus stal stylem buržoazních států zbohatlýchindustrializací. V prvních desetiletích 20. století pak byl jádrem všech anachronických oficiálních architektur mnoha zemí, jako bylySpojené státy americké,fašistická Itálie,nacistické Německoa komunistickýSovětský svaz(architekturasocialistického realismu), jež tak předstíraly historickou závažnost své ideologie.
Z hlediska kompozice se architektura 19. století stala přísnější, věnovala větší pozornost používání správných antických forem, zatímco dekorativní jazyk se stal bohatším a výraznějším; úsilí o efekt však vítězilo nad vyjádřením vznešeného intelektuálního ideálu.Klasicismus tedy v Evropě, ve Spojených státech i v koloniích roztroušených po různých kontinentech přežíval, ale četné budovy postavené tehdy v tomto stylu vykazují malou schopnost evoluce navzdory vysokým standardům kvality. Paradoxně pak základní principy klasicistní tradice (logika, stavební technika, racionální využití materiálů s ohledem na jejich funkci atd.) převzali ve vysloveně protiklasickém duchu architektinovogotiky.
Stálými prvky stylu, zděděnými částečně z předchozího století, byly: půdorysy dělené do bloků a složené z pravidelných obrazců; častá symetrie půdorysu i pohledu; preference horizontálního rozvoje budov. Materiály pláště budov byly kámen, bílá nebo barevná omítka a mramor, které často skrývaly kovové prvky zpevňující zdi.
Francouzská civilní architektura přijala klasicismus kolem poloviny 18. století, kdy vznikly čisté a střízlivé realizace jako náměstíPlace de la ConcordevPařížiaMalý TrianonveVersailles; autorem byl v obou případechAnge-Jacques Gabriel. Navazovala však přitom na klasicizující ráz francouzskéhobaroka.ProjektPlace de la Concorde, v té době Náměstí Ludvíka XV., pochází z roku 1753: původní návrhy definovaly prostor velmi odlišný od toho současného, pozměněného na základě plánů vypracovaných v napoleonské éře. Prostor náměstí měly podle původního návrhu vymezovat dvě budovy a řadabalustrád. Budovy byly zjevně inspirovány fasádouLouvrupodle návrhuClauda Perraulta(1613–1688). Pro francouzskou architekturu byla Perraultova přestavba slavného královského paláce v Paříži příkladem absolutního mistrovství: jeho jasný a uspořádaný design, charakterizovaný centrálnímštítema řadou dvojitýchsloupůvztyčených na masivní základně, měl významný vliv na definování nových estetických kánonů architektury.Brzy po slavném pařížském náměstí vznikl Malý Trianon, postavený v letech 1761 až 1768, kde jsou interiéry uspořádány podle funkce, a ne tolik podle estetických požadavků symetrie. Exteriér je velmi zjednodušený a bez přebytečných dekorací, ale je definován přísným řádem velkých prosklených oken.
Další generace se obrátila ke klasičtějšímu a přísnějšímu pojetí architektury.Marie-Joseph Peyre(1730–1785), o více než třicet let mladší než Gabriel, odešel do Itálie, kde zvítězil v soutěži pořádané akademiíAccademia di San Lucana katedrálu a dva sousedící paláce. Po návratu do Francie navrhl pro paní Leprêtreovou de Neubourg vilu na předměstí Paříže, možná první skutečně klasicistní francouzskou stavbu.Vila byla umístěna na stylobatu a skládala se z kompaktních, nezdobených objemů, s málo členitým půdorysem: dispozice místností byla jednoduchá, nebyly zde žádné chodby a schodiště nebyla zvýrazněna, ale obklopena zdmi. V roce 1763 se Peyre věnoval stavbě domu pro prince z Condé, už ne tak strohé stavby, jejímž nejzajímavějším prvkem byla kolonáda obklopující vstupní nádvoří. Se svým přítelemCharlesem De Waillympak navrhldivadlo Odéonv Paříži, postavené v letech 1779 až 1782, které však bylo několikrát přestavěno poté, co bylo zničeno dvěma požáry. Vzhled divadla je střízlivý a přísný, s exteriérem pokrytýmbosážía hlavní fasádou zaportikemtvořenýmdórskými sloupy.
V tomto klimatu obnovy vyrostla po celé Francii četná divadla, dokonce i v menších městech, jako jeAmiensaBesançon. VBordeauxbylo v 70. letech 18. století postaveno nejkrásnější francouzské divadlo té doby,Grand Théâtre.Navrhl hoVictor Louisa jeho hmota má tvar kvádru s průčelím, před kterým stojí dvanáct velkýchkorintských sloupů.
K hlavním představitelům francouzské klasicistní architektury konce 18. století patřili Peyre, De Wailly, Louis aJean Chalgrin. Stejně významní však byli umělci jakoJacques Gondouin,Étienne-Louis BoulléeaClaude Nicolas Ledoux. Gondouin se dnes připomíná pro budovuÉcole de Chirurgiev Paříži, postavenou v letech 1769–1775 (dnes v ní sídlí vedeníUniverzity Paříž V). Tato univerzitní budova je paradigmatickým dílem své doby natolik, žeQuatremère de Quincynapsal: „Toto je klasické dílo konce osmnáctého století“.Její půlkruhový sál, určený ke konáníanatomického divadla(komentovanýchpitev), obsahuje schodiště, holé zakřivené stěny akazetovoupolokupoliinspirovanouPantheonem v Římě. Úspěch této zakázky, která ovlivnila i AmeričanaBenjamina Latrobea,přinesl autorovi do vypuknutírevolucemnoho dalších úkolů a jeho práce sloužila jako vzor pro další sály určené ke konání shromáždění.
Tuto zálibu v čistých objemech reprezentují předevšímÉtienne-Louis BoulléeaClaude Nicolas Ledoux(k nimž by mohl být řazen ještě vizionářský grafikJean-Jacques Lequeu); ačkoli mnoho jejich projektů zůstalo jen na papíře nebo v případě Ledouxe bylo zničeno, toužili po vytvoření „mluvící“, tedy symbolické architektury, schopné vyjádřit svou funkci vhodným použitím tvarů. Boullée stavěl velmi málo, ale měl značný vliv. Jeho nejznámějším projektem, který je součástí takzvanérevoluční architektury, je návrhNewtonovakenotafu, obrovské koule, v níž měly být uloženy ostatky slavného vědce: vše má kolosální rozměry a je řešeno s expresivní abstraktní elementaritou.V napoleonské éře našla Boulléova koncepce věrného následovníka, jímž bylJean-Nicolas-Louis Durand, učitel naÉcole polytechniquea předchůdce teoriífunkcionalismu, hlasatel úzkého vztahu, který musí existovat mezi architekturou budovy a její funkcí.
Na Boulléeho teoretické studie navázal také Claude-Nicolas Ledoux, jehož dílo, rovněž ovlivněné Piranesim, se taktéž vyznačuje krajní geometrickou jednoduchostí. Postavil četné radnice a v roce 1775Královský solivar v Arc-et-Senans: komplex na půlkruhovém půdoryse, vítající své návštěvníky dórským portálem, za kterým se ukrývá průjezd v podobě jednoduché jeskyně. Solivar, vybudovaný jen zčásti, se vyjadřuje silně symbolickým jazykem, typickým pro Ledouxovu architekturu, a měl být rozvinut do vyzrálejšího projektu ideálního města Chaux sutopickýmikonotacemi.Toto vizionářské a v podstatě alegorické dílo obsahuje stavby, které jsou bezprecedentní jak svou funkcí, tak jedinečností formy. Není náhodou, že například jedno ze svých nejoriginálnějších řešení, totižDům říčního inspektora, si představoval jako dutý válec, jímž řeka přímo protéká. Před revolucí se Ledoux zabýval také celní hranicí Paříže a nabídl široký repertoár řešení celnic, z nichž některé se zachovaly; mezi nimiRotonde de la Villette, tvořená budovou na půdorysuřeckého kříže, z níž vyrůstá válec.
Ve stylu francouzského klasicismu 18. století vznikaly i sakrální stavby. Jedním z prvních projevů reakce na rokoko je fasádakostela sv. Sulpicia, vytvořená FlorenťanemGiovannim Niccolò Servandonima v průběhu času několikrát pozměněná.Nejvýznamnějším příkladem z oblasti sakrální architektury však jePantheon v Paříži,původně budovaný jako kostelsv. Jenovéfy, a později přeměněný na národnímauzoleum. Na budově, kterou navrhlJacques-Germain Soufflota jež byla postavena v letech 1757 až 1791, je pozoruhodná kupole inspirovanálondýnskou katedrálou sv. Pavlaa odvážná vnitřní struktura, která svou lehkostí připomíná dávnégotickékatedrály. Během stavby kostela sv. Jenovéfy Soufflot a jeho spolupracovníci skutečně prohledali celou Francii, aby našli nejvhodnější kámen, a zřídili laboratoř pro analýzu jeho odolnosti a pružnosti. Cílem byla stále rafinovanější konstrukce, aby se omezily nosné prvky podle příkladu francouzských středověkých kostelů, ale takékaple Svatého plátnavTuríněa kostelaSanta Maria della SalutevBenátkách.
Další pařížský kostel,Saint-Philippe-du-Roule(1772–1784), je pozoruhodný svouhlavní lodíkrytouvalenou klenbouzdobenoukazetamia posazenou nakladípodepřené řadouiónských sloupů. Autorem návrhu je již zmíněný Jean Chalgrin, ale stavba byla v polovině následujícího století pozměněna proražením oken pod klenbou a přístavbou dvou kaplí. Navzdory tomu mělo uspořádání tohoto kostela určitý vliv na pozdější klasicistní architekturu.
Mezi klasicistními stavbami 19. století zaujímá přední místokostel sv. Magdaleny(La Madeleine), postavený na počátku 19. století v pařížském ohnisku novéhonapoleonského impéria(proto se hovoří oempírovém slohu).Původně to měl být kostel s bazilikálním půdorysem, v roce 1806 však z něj Napoleon chtěl udělatChrám slávya radikálně upravil původní projekt, aby se podobal kolosálnímu římskému chrámu. Jestliže zvenčí je tento vztah zcela evidentní, uvnitř se architekt omezil na členění prostoru řadoužebrových kleneb, volně inspirovaných modularitou architekturyřímských lázní.
Vzestup Napoleona přinesl výstavbu dalších působivých veřejných děl, která měla změnit tvář Paříže. V 1806 byla zahájena stavbaVítězného oblouku, navrženého Jeanem Chalgrinem; ve stejné doběFrançois-Joseph Bélangerzakryl nádvoříHalle aux Bléslitinovoukupolí;Alexandre-Théodore Brongniartnavrhlsídlopařížské burzya mezi lety 1806 a 1810 byl postavenVendômský sloup. Dále stojí za zmínku hlavní klasicistní urbanistický zásah v Paříži na počátku 19. století. Jedná se o rekonstrukci třídyRue de Rivoli, kterou zahájili v roce 1801Charles PercieraPierre-François-Léonard Fontaine. Oba architekti vytvořili velmi dlouhou rovnou linii ulice, kterou sjednotila shodná výška budov vybavených podloubím; dílo bylo dokončeno až zaNapoleona III., ale původní návrh byl upraven přidáním velkýchmansardových střech.
Pádem napoleonské říše zůstali francouzští architekti bez pevného vedení. Nové trendy byly proto identifikovány uměleckou akademiíAcadémie des beaux-artsa organizací Conseil Génèral des Bàtiments Civils.Vůdčí postavou této fáze bylAntoine Chrysostome Quatremère de Quincy(1755–1849), tajemník akademie po třiadvacet let a oddaný zastánce klasického umění. Meze jeho vkusu, dané přílišnou rigiditou jeho doktrinálních ideálů, se projevují na mnoha budovách postavených tehdy ve Francii, jako jeJustiční palácvLyonu, započatý v roce 1835Louisem-Pierrem Baltardema vyznačující se přísným průčelím z dvaceti čtyř sloupů korintského řádu.
Jisté inovace přineslo díloJakoba Ignaze Hittorffa, zastánce teorie, podle níž byla řecká architektura bohatě polychromovaná. Jeho hlavní díla, všechna v Paříži, jsoukostel sv. Vincence z Pauly, přestavba náměstíPlace de la Concordea nádražíGare de Paris-Nord. V kostele sv. Vincence, jehož stavbu převzal kolem roku 1830, předvedl, jak lze obměňovat klasickou architekturu, aniž by se odchýlila od antických vzorů. Kostel zvenčí zdobí iónský portikus se štítem a dvěma čtvercovými věžemi, zatímco interiér, rozdělený na lodě dvěma řadami sloupů, jepolychromovanýa bohatě zdobený. Svou členitostí připomíná spíšeraně křesťanskou architekturunež klasicismus: sloupy jsou meruňkové barvy, horní část je vyzdobenafreskamiatrámystropu jsou červené a modré se zlacením a připomínají trámovíkatedrály v sicilském Monreale. O několik let později se řídil přestavbu náměstí Place de la Concorde, kam postavil sochy a doplnil podstavcem proobeliskadvěma litinovými fontánami. V roce 1859 navrhl nádraží Gare de Paris-Nord, svůj největší úspěch, na jehož fasádě se nalézají klasické motivy, ale v neúměrném měřítku.
Anglie se na počátku17. stoletíseznámila s klasicky formovanou renesanční architekturouAndrey Palladiadíky popularizační práciIniga Jonese.Od té dobypalladianismusdominoval anglické architektuře, dokud jejRobert Adam(1728–1792) nepřetvořil směrem k vyšší eleganci. Adamovy práce oscilují mezipitoresknímneoklasicismem a klasicizující novogotikou.Z hlediska periodizace, používané pro britskou architekturu, se britský klasicismus řadí do širšího časového rámcegeorgiánské architektury.
V průběhu 18. století v Británii vznikly četné rezidence v „italském stylu“ (italianate), jako jeHolkham Hall, navrženáWilliamem Kentem, aChiswick House, navrženálordem Burlingtonem. Vstupní halu Holkham Hall (asi 1734), „jeden z nejpozoruhodnějších interiérů 18. století“,navrhli oba tito architekti společně. K základnímu modelu, odvozenému z nerealizovaného Palladiova projektu, přidaliapsiduinspirovanou benátskými kostely téhož italského architekta; několik detailů, jako je kazetování, bylo inspirováno archeologickými rekonstrukcemi publikovanými v řaděEdifices antiques de Rome. Výsledný efekt je rozhodně klasický, i když sál nezapře dramatický koncept barokní inspirace.
První anglický klasicistní interiér však najdeme v sále, kterýJames Stuartv roce 1758 provedl veSpencer HousevLondýně.Stuart během své kariéry postavil jen velmi málo budov, ale proslavil se tím, že znovu objevil řecký vkus: jeho chrám v parkuHagley Hallje nejstarším příkladem dórské novořecké (greek revival) architektury v celé Evropě.
V oblasti urbanismu se klasicistní vlivy prosadily v lázeňském městěBath. Od první poloviny 18. století zdeJohn Wood staršíprováděl řadu zásahů inspirovaných vzory z minulosti (jako byloForum Romanumv Římě), a jeho dílo poté dokončil jeho synJohn Wood mladšívytvořením komplexuRoyal Crescent, zakřiveného bloku charakterizovaného stálou výškou definovanouvysokým řádemsloupů. Proměny Bathu pak ovlivnily četné urbanistické zásahy v Anglii a ve Spojených státech.
Když se po roce 1740 prosadilpitoresknívýtvarný ideál, rozmohla se v architektuře vášeň pro ruiny. Mnoho architektů začalo navrhovat své budovy v podobě ruin, jako by se takto rozpadly působením času. První zcela klasicistní projekt Anglie zapadá do tohoto proudu. Jde o nerealizovaný návrh mauzolea prince z Walesu (1751) odWilliama Chamberse; slohový ráz tohoto projektu je však překrytromantickýmpojetím stavby, navržené v podobě zříceniny.
Pitoresknost pocházela spíše z umění zahradnického než z architektury;anglický parkse inspiroval italskýmirenesančnímizahradami, chválenýmiAlexandrem Popema Williamem Kentem.První významnou anglickou zahradu vytvořil právě Alexander Pope vTwickenhamu. Byla založena roku 1719 a vyznačuje se oblastí divočiny, jeskyní a chrámem ve tvaru mušle. Později v zahraděElysian FieldvBuckinghamshireWilliam Kent navrhl kruhový chrám Antické ctnosti (1734), inspirovaný Palladiovým návrhem Vestina chrámu vTivoli. Kent sám navrhl zahraduRoushamvOxfordshire, podobnou té předchozí, ale zároveň pestřejší a sjednocenější. Obě Kentovy práce představují vzor parkuStourheadvytvořeného mezi lety 1740 a 1760 veWiltshire. Ten propojuje vlivy architektury, archeologie, poezie, zahradnictví, topografie a esoteriky a byl vybudován nedaleko odSalisburyaGlastonbury, v jezerním údolí s bujnou vegetací; byly zde umístěny četné chrámy klasického stylu, jako Pantheon Claudia a Virgilia, dokončený v roce 1754 a vyzdobený uvnitř sochami zobrazujícími Herkula, Floru a Livii Augustu v převleku za Ceres, která pochází z archeologických vykopávek v Herculaneu.
Robert Adamdosáhl syntézy mezi anglickou tradicí a evropským vkusem. Narodil se veSkotskuv roce1728, navštívil Francii a Itálii, kde se přátelil s osobnostmi kalibru Piranesiho. A právě na Piranesiho odkazuje rétorika, jakou popisoval své veřejné budovy ve svazkuThe Works in Architecture of Robert and James Adam. Jeho styl kombinuje vlivy od klasického umění až po palladianismus a pitoresknost. V jeho interiérech je mnoho odkazů na římské lázně, ale také kompromisy mezi řeckou a římskou architekturou, jako v předsálí domuSyon House, kde Adam použil na kladí výzdobu převzatou zErechtheia, sloupy pocházející přímo z Říma a palladiánský strop: vytvořil tím syntézu ani ne tak intelektuálního rázu, ale spíš působivou a malebnou (interiérovýstyl bratří Adamovýchneboli Adamův styl).
Na konec 18. století patří také práceJosepha Bonomiho staršího,Jamese WyattaaHenryho Hollanda. Bonomi, narozený v Itálii, se přestěhoval do Anglie v roce 1767. Mezi jeho díly, ovlivněnými jeho dobrou znalostí antické architektury, vyniká chrám propark PackingtonveWarwickshire, který vykazuje spřízněnost s dobovou revoluční architekturou Ledouxe ve Francii a Gillyho v Německu a je v anglickém kontextu jedinečný. Exteriér strohých nezdobných tvarů je proveden v čisté cihle a odlehčen velkými půlkruhovými lunetovými okny po vzoru antických lázní; interiér se zdá být inspirován Neptunovým chrámem vPaestums dórskými sloupy podpírajícími střešní klenby. Tento interiér pravděpodobně ovlivnil několik dalších architektů včetně Jamese Wyatta.
Wyatt byl Adamovým soupeřem a získal slávu díky Pantheonu v londýnské Oxford Street (1770, zničen), zábavní budově, která byla jedinečnou klasicistní verzí istanbulského chrámuHagia Sofia. Stavěl hodně a dnes je připomínán především pro své zásluhy na poli novogotiky a pro mnoho úprav anglických katedrál; postavil však také několik klasicistních venkovských domů, napříkladDodingtonvGloucestershire, ve kterém použil detaily převzaté ze starořecké a římské architektury.
S architektonickým jazykem Wyatta a Adama je úzce spjat Henry Holland, který ve své první velké zakázce,Brooks's Clubv Londýně (1776), za palladiánskou fasádou navrhl místnosti se střízlivou a uměřenou výzdobou. O dva roky později začal pracovat na vile vHerefordshire, po které následovala rozsáhlá přestavba budovyCarlton House, kde uplatnil francouzské vlivy a kde se o výzdobu a design nábytku postarali francouzští řemeslníci.
19. století také přineslo pozoruhodné stavby, napříkladBritské muzeumv Londýně,Saint George's HallvLiverpoolua některá dílaJohna Soanea.Britské muzeum je monumentální budova postavená ve dvacátých letech 19. století a vybavená řadou elegantních iónských sloupů v průčelí, jež navrhlRobert Smirke. Členitý komplex navazuje na architekturu klasických chrámů a ve svém centru má velkou litinovou kopuli překrývající čítárnu.
O něco později vzniklaSt. George's Hallv Liverpoolu, přísná stavba s určením být coby jakási civilní bazilika centrem občanského života města. Architektonicky jde o soubor různých objemů položených vedle sebe a spojených kladím, které se táhne podél všech fasád budovy. Komplex navrhlHarvey Lonsdale Elmesa po jeho smrti v díle pokračovalCharles Robert Cockerell, který připojil Koncertní sál, jehož bohatá klasicistní výzdoba kontrastuje se střídmostí exteriéru.
John Soane je považován za téměř výhradního představitele anglického revolučního klasicismu.Pod vlivemGeorge Dancea především Ledouxe se proslavil koncem 18. století svými zásahy do projektu budovyBank of Englandv Londýně, rozsáhlého komplexu vyznačujícího se sníženými kopulemi a extrémní konstrukční jednoduchostí. Hodný pozoru je dům, který si architekt navrhl sám pro sebe v Londýně (nyníSoaneovo museum): původní návrh, ne zcela realizovaný, usiloval o maximální jednoduchost a měl na fasádě velké oblouky, čímž se přiblížil revoluční architektuře Clauda-Nicolase Ledouxe.Na druhé straně interiér, velmi přetížený až klaustrofobický, ruší klasicismus exteriéru a vykazuje krajně svébytný architektonický jazyk, který navazuje spíš na pitoreskní tradici: četná zrcadla (přes 90 v jedné z menších místností) prostory opticky zvětšují, osvětlení přichází shora a gotikou inspirované oblouky oddělují stropy od stěn.
Z urbanistických návrhů stojí za zmínkuRegent's ParkaRegent Streetv Londýně, díloJohna Nashe. Architekt, ovlivněný již zmíněnou přestavbou Bathu, vytvořil ve struktuře města řadu nových uzlů, navrhl domy se sloupy, kladími aštítyv souladu s klasicistním tvaroslovím; klikatící se ulice však opouští statičnost pařížských přestaveb a nabízí stále nové perspektivy, takže obsahuje i romantickou objevitelskou touhu a malebnost.
Nejlepší angličtí designéři té doby každopádně propadli kouzlu novogotiky, často spojené s náboženskou, architektonickou a intelektuální tradicí, která se prosadila v centrechOxfordu,Cambridgea Londýna. Klasicismus však od poloviny 19. století vzkvétal ve Skotsku a na severu Anglie. Lze ho nalézt například naradnici v Leedsu(1853), na budověPicton Reading RoomvLiverpoolu(1875) nebo na kostelech, které pod vlivemSchinkelaaCockerellapostavilAlexander ThomsonvGlasgově.
Do střední Evropy se klasicismus dostával jen zvolna a až asi do roku 1800 se zároveň stavělo i v rokokovém a barokním slohu. Rokoko a raný klasicismus se ve druhé polovině 18. století prolínají do jediného stylového komplexu a lze je často odlišit jen podle záliby v používání oblých dekorací na rokokových stavbách.
Do Německa klasicistní architektura rázně vpadlaBraniborskou bránou,v letech 1789 až 1793 postavenou v BerlíněCarlem Gotthardem Langhansem. Jedná se o monumentální dílo v dórském stylu, první svého druhu, inspirované rekonstrukcemiPropylejív Aténách publikovanými v polovině 18. století. Třebaže Langhans vyšel z athénského modelu, použil zjednodušenou verzi římských dórských sloupů: na rozdíl od dórského originálu mají jeho sloupy patky, jejich rozestupy jsou nestejné a na koncivlysuse nacházejí polovičnímetopy(Řekové místo toho vlys zakončovalitriglyfem).Braniborská brána měla značný vliv na soudobé architekty: v Británii inspirovala například projekt vstupu doDowning CollegevCambridgeodWilliama Wilkinsenebo propyleumhradu ChesterodThomase Harrisona.
Novátorské byly návrhy dalšíhopruskéhoarchitektaFriedricha Gillyho.Než roku 1800 zemřel v Karlových Varech na tuberkulózu, stihl toho za svůj krátký život postavit jen málo. Po roce 1790 však připravil dva významné projekty: návrh Národního divadla v Berlíně a památníkuFridricha Velikého. Divadlo mělo úzkou vazbu na Ledouxovu francouzskou architekturu: Gilly se zřekl většiny dekorací a posílil objemy, definované funkcí, kterou měly plnit.
Gillyho žákem bylKarl Friedrich Schinkel. Poneogotickémdebutu přestoupil ke klasicismu řeckého stylu, který měl v Německu velký úspěch. Obecně je Schinkelovo dílo se svými gotickými, klasickými a malebnými prvky blíže Anglii než Francii nebo Itálii, ale jeho funkční interpretace klasicismu byla v módě ještě mezi lety 1910 a 1940, kdy se stala německým národním stylem. Na počátku 19. století vytvořil v BerlíněNeue Wachea další budovy zřetelných a elegantních tvarů, které pak ovlivnily i architekturu vzdálenějších zemí, jakoFinska.Dalšími Schinkelovými mistrovskými díly jsou divadloSchauspielhaus(dnes Konzerthaus) nanáměstí GendarmenmarktaStaré muzeumv Berlíně. V berlínském divadle architekt zdůraznil funkčnost různých částí a dal budově a jejím výrazným objemům mimořádnou trojrozměrnost. Tradici nejbližším prvkem je kolonáda šesti sloupů završená bohatě zdobeným štítem.
S funkcionalismem Schauspielhausu kontrastuje klasičtější Staré muzeum, které spojuje sloupové předsálí (stoa) s osmnácti ionskými sloupy po vzoruantického Řeckas rotundou Pantheonu umístěnou uvnitř.
VBavorskubyl nejvýznamnějším architektemLeo von Klenze, jehož věhlas je spojen především sWalhallouu Řezna aGlyptotékouv Mnichově; oba komplexy v duchu řecké architektury byly postaveny v prvních desetiletích 19. století.Svou majestátností zaujme zejména Walhalla. (Walhalla bylo místo, na kterém se podle germánské mytologie setkávaly duše hrdinů padlých v bitvě.) Je toperipterálníchrám v dórském stylu, umístěný na mohutné základně, ke které vystupuje široké schodiště. Stavba připomíná již zmíněný pomník navržený Gillym pro Fridricha Velikého, von Klenze však dal dílu romantičtější nádech: jeho Walhalla schraňuje busty nejvýznamnějších německých osobností a je vybavena basreliéfem, popisujícím historii Německa.
Architektura jednotlivých zemí habsburské říše byla vzájemně silně propojena i osobami architektů, a platí to zejména pro české a rakouské stavitelství.Klasicistní prvky zaváděli architekti jakoNicolò Pacassi, autor přestavbyHofburguaPražského hradu(tzv. tereziánská přestavba).
V Rakousku se tendence ke klasicismu projevila již v prvních desetiletích 18. století na vídeňskémkostele sv. KarlaodJohanna Bernharda Fischera z Erlachu, mistrovském dílerakouskéhorokoka: budova má pronaos lemovaný dvěma sloupy, inspirovanýmiTrajánovým sloupemv Římě. První důležitá klasicistní stavba Rakouska jeVítězný obloukv Innsbrucku (Constantin WalteraJohann Baptist Hagenauer, po r. 1765). Po napoleonských válkách se snížil vliv francouzské architektury a posílil vliv italské (podobné anglosaskémuitalianatestylu), jak demonstrujeVnější hradní brána(Äußeres Burgtor,Peter Nobile, 1821–1824) ve Vídni. Pozdní klasicismus a raný historismus se pak před polovinou 19. století slévají do stylu označovaného někdy jako romantický klasicismus (Romantischer Klassizismus). Klasicismus pak v Rakousku končí revolucí let 1848–1849, aby se o několik desetiletí později vynořil v podobě neoklasicismu coby součást historismuepochy zakladatelů.
Peter Nobileve Vídni dále vytvořil také řeckou architekturou inspirovanýTheseustempel.Je zde řada klasicistních paláců jakoPalais Pallavicini(Johann Ferdinand Hetzendorf von Hohenberg, 1783–1784),Palais Rasumofsky(Louis Montoyer, 1806) aPalais Clam-Gallas(Heinrich Koch, 1834–1835). Mimo Vídeň se dochovala například lázeňská kolonádaTrinkhallevBad Ischlu(Franz Lössl, 1829).
Zvláštní kapitolou je dnes italskýTerst. Jeho historie jako multietnického města a důležitého rakouského přístavu ovlivňuje jeho urbanistický vzhled až do současnosti.Německý vliv se projevil naVerdiho divadle(stavba zahájena v roce 1798), díleMattea Pertsche, které má blízko k milánskému klasicismu. Taktéž Pertsch navrhl palácPalazzo Carciottis mírně vystupujícím portikem tvořeným šesti sloupy, který podpírá monumentální balustrádu, za níž se otevírá polokulovitá kupole. Nejvýraznější ukázkou terstského klasicismu je všakkostel Sant'Antonio, navržený v roce 1808 Petrem Nobilem a postavený teprve ve dvacátých letech 19. století. Dlouhý a úzký tvar pozemku vedl architekta k tomu, aby navázal na téma Pantheonu a navrhl obdélníkovou budovu s kupolí uprostřed. Kostel má malebnou polohu na konci kanáluCanal Grande, což mu umožnilo stát se jedním ze symbolů Terstu.
Ve druhé půli 18. století se v českých zemích stavělo zároveň jak ve stylurokoka, tak klasicismu s tím, že zejména v sakrální architektuře ještě přežívalo barokní tvarosloví. Vedle zmíněné tereziánské přestavby Pražského hradu (dokončena roku 1775) v Praze v klasicistním duchu vzniklyStavovské divadlo(Antonín Haffenecker, 1781–1783) a budova Filosofického sáluStrahovské knihovny(Ignác Palliardi, 1783).Ojedinělou moravskou stavbou klasicistního charakteru z té doby je zámekRájec nad Svitavou(Isidor Canevale, 1763–1769).
Ráz klasicismu měla taképevnostní města, budovaná v 80. letech 18. stoletíJosefem II.na obranu proti pruské invazi:Josefov,Hradec KrálovéaTerezín.Významnou roli při zavádění jednotné úřední architektury klasicistního rázu mělFranz Anton Leonard Herget, od roku 1767 ředitel pražskéStavovské inženýrské školya od roku 1788 první českýzemský stavební ředitel.
Dobrým příkladem klasicistnísakrální stavbyje katolickýkostel svatého Křížev Praze (Jiří Fischer, 1824). Od vydáníTolerančního patentu(1781) si své modlitebny směli zřizovat i nekatolíci, nesměli však pro jejich výzdobu používat honosné prvky barokní architektury, která v té době ještě převažovala u katolických sakrálních staveb. To vedlo k budování střízlivýchtolerančních kostelův klasicistním duchu, z nichž řada se v Česku dochovala.Ovšem i katolické kostely se po osvícenských reformách stavěly podle normovaných plánů, vypracovaných stavebními ředitelstvími ve snaze o jednoduchost a láci.Ke pohřebním stavbám té doby patří mimo jinéhrobka Vratislavů z Mitrovic v Čimelicích(Jan Filip Jöndl, 1817).
Kolem roku 1800 se klasicistní sloh prosadil také u reprezentativních staveb, jako jezámek Kačina, budovaný od roku 1806, na němž se podíleli architektiBernard Poyete, Jan Filip Jöndl a Jiří Fischer,který stojí také za urbanistickým konceptem pražské dělnické čtvrtiKarlína. Pozoruhodné jsou drobné klasicistní stavby vlednicko-valtickém areálu, jako jeApollonův chrám(Joseph Georg KornhäuselaJoseph Franz Engel1817–1819), ovlivněný francouzskou revoluční architekturou. Parky zámků v Kačině, Lednici/Valticích,VeltrusíchiKynžvartu(samotný zámek Kynžvart empírově přestavělPeter Nobilev letech 1821–1836) jsou zároveň příklady klasicistního krajinářství.Kolem roku 1800 se začalo více rozvíjetlázeňství, takže byla v klasicistním duchu vybudována města jakoFrantiškovy LázněaMariánské Lázně.Proběhla také řada empírových přestaveb starších budov, například přebudovánípaláce Platýzv Praze v 10. letech 19. století na nájemní dům (stavitelJindřich Hausknecht)nebo úpravyNového zámku v Dačicích(Karl Christian Riedl, 1816, aKarl Schleps, 1830–1833). Zajímavým dílem pozdního klasicismu je předměstská vilaLetohrádek Kinskýchv Praze na Smíchově (Heinrich Koch, 1827–1831).
VUhráchdošlo k rozchodu s barokním jazykem již v sedmdesátých letech 18. století:katedrála města Vác, s portikem převýšeným mohutnou atikou, pochází z let 1763–1777. V 19. století tento styl vyvrcholil vostřihomské katedráles centrálním půdorysem a kupolí (Alexander Rudnay,Pál Kühnel,János PackhaJózsef Hild, 1822–1869) a v novořeckémnárodním muzeu(1837–1847) vBudapešti, jež navrhlMihály Pollack, stejně jakoSándorův palác(1803–1806), dnešní sídlo maďarského prezidenta.Velký reformovaný kostelv Debrecíně, největší protestantský chrám Maďarska, postavil architektMihály Péchyv letech 1805–1824. Podobně jako v českých zemích se i na území bývalých Uher nachází řada drobných památek klasicismu, často stavěných bez účasti profesionálních architektů.
Na Slovensku se z doby klasicismu dochovaly napříkladNapoleonské lázněvPiešťanech, komplex tří lázeňských budov z 20. let 19. století, což byly první zděné lázeňské pavilony tohoto města,Primaciální palácv Bratislavě (architektMelchior Hefele, palác byl dokončen roku 1781) nebozámek ve Snině(1781).
V dnešním Chorvatsku se z tohoto období dochovalo například několik zámků, některé, jakozámek Jankovićů u Daruvaru(1771–1777) ještě na přechodu mezi barokní a klasicistní architekturou.
Počínaje druhou polovinou 18. století také v Itálii začala výstavba budov v duchu klasicismu. Tento sloh se však neprosadil jednotně na celém území, které bylo v té době rozděleno do několika menších států. Klasicistní architektura si musela vybojovat prostor proti baroku, které právě na italské půdě kolem poloviny 18. století vytvořilo mimořádné památky,jako jeŠpanělské náměstíaFontána di Treviv Římě neboKrálovský palác Caserta.
I když se obvykle říká, že italský neoklasicismus začal v Římě,bylo to nicméně Benátsko, kde se již v první polovině 18. století objevil architektonický vkus více v souladu s evropskými trendy.Maffeiho lapidáriumveVeroně, dokončené v roce1745Alessandrem Pompeim, lze považovat za předzvěst klasicismu.Benátkyzároveň sehrály roli v teoretickém rozpracování klasicistních principů díkyCarlovi LodolimuaFrancescovi Algarottimu, zastánců funkcionalistických a antibarokních myšlenek.V Benátkách je navíc možné vystopovat architektonickou linii, která začíná již portikem kostelaSan Nicola da Tolentino(Andrea Tirali, 1706–1714), na který navazují kostelySan Simone Piccolo(Giovanni Scalfarotto, mistr Giovanniho Battisty Piranesiho), asv. Magdaleny(1780) odTommasa Temanzy, který již v roce 1748 navrhl racionálně pojaté průčelí kostelaSanta MargheritavPadově.
Hlavní postavou byl všakGiannantonio Selva.Jeho projektydivadla La Fenice(1790–1792) a benátských kostelůSan Maurizio(1806) aNome di Gesù(1815) jsou dobře rozvržené a založené na několika málo tématech, takže přesahují rámec provinční architektury.Selvovi se také někdy připisujeTempio CanovianovPossagnu(1819–1833, jindy považovaný za díloAntonia Canovy), šťastné spojení vzorůParthenónuaPantheonu.
Po napoleonském mezidobí, který nepřineslo zvlášť zajímavé výsledky,se prosadil Selvův žákGiuseppe Jappelli(1785–1852), kompetentní architekt ve stylu mezinárodního klasicismu. Navrhl zejména eklektickou kavárnuCaffè Pedrocchii její novogotickou přístavbu Pedrocchino vPadověa četné benátské vily.
V rakouské Lombardii klasicistní architektura vzkvétala.V Miláně zpočátku dominovalGiuseppe Piermarini,autorpaláce Belgioioso(1772–1781),Královské vily v Monze(1776), divadlaLa Scala(1776–1778, má ineorenesančníprvky) avily Cusani Tittoni TraversivDesiu(na níž později pracoval takéPelagio Palagi).
Piermariniho rivalem bylSimone Cantoni, který také pracoval pro Vanvitelliho a studoval na Akademii vParměpod vedenímEnnemonda Alexandra Petitotaa v Janově. V Miláně navrhlpalác Serbelloni, který má centrální těleso se sloupy podpírajícími štít, a vComuna konci 18. století postavilvilu Olmo.
Leopoldo PollackaLuigi Canonica, žáci Piermariniho, nové architektonické trendy rozvíjeli. Pollack navrhl vilu Reale (původně Belgioioso, nyníVilla Comunale),Casativ Muggiò aRotonduv Comu, díla, která však nejsou příliš inovativní;Canonica navrhl stadionArenav Miláně, na níž se podílel iGiovanni Antonio Antolini, a přestavěl čtvrť kolem hraduSforzesco.
Po něm následovalLuigi Cagnola, inspirovaný vesměs italskou tradicí: navrhl mohutnou a výstavnouvilu Rotonda v Inveriguakostel San Lorenzov Ghisalbě (1822), znovu na téma rotundy. Vytvořil téžArco della Pacev Miláně, další variaci nařímský vítězný oblouk. Pozoruhodná je také další bránaArco di Porta Nuova, postavená v roce 1813 podle projektu architektaGiuseppa Zanoii, který byl upřednostněn před Cagnolovým návrhem.
Stavbou, která uzavírá milánský a obecněji italský klasicismus, je milánský kostelSan Carlo al CorsoodCarla Amatiho, který je však považován za rozměrově předimenzovaný.
Další osobností italského neoklasicismu jeCarlo Barabino, nejvýznamnější janovský architekt 19. století.Mimo jiné navrhldivadlo Carlo Feliceahřbitov StaglienovJanově. Z divadla Carlo Felice, slavnostně otevřeného v roce 1828, dnes zbyla pouze fasáda s velkým šestisloupovým portikem: zbytek budovy byl zničen zadruhé světové války. Na hřbitově Staglieno, který dokončil žákGiovanni Battista Resasco, najdeme řadu prvků klasické tradice, jako je kopie římského Pantheonu, umístěná na vyvýšeném místě. V Janově dále působil i zmíněný Simone Cantoni, který vyhrál soutěž na přestavbuDóžecího paláce.
Piemontští architekti na počátku klasicistní epochy udržovali živé kontakty zejména s Římem a Paříží; tvořili zdeGiuseppe Battista Piacenza,Carlo Randonia na počátku své dráhy iFilippo Castelli. Silným motivem rozvoje byl urbanismus a proměny, které pod přímým vlivem Francouzů prožilTurínna počátku 19. století. Klíčovou stavbou byl turínský kostelGran Madre di Dio(1814–1831). Chrám na kruhovém půdoryse, před nímž je pronaos po vzoru Pantheonu v Římě, postavilFerdinando Bonsignore.
Bonsignore na turínské univerzitě a akademii učil několik generací kvalifikovaných architektů, působili po celém Piemontu a také v oblasti Janova a Nice. Mimo jiné do této školy patřiliGiuseppe Maria Talucchi, Bonsignorova pravá ruka na univerzitě a autor impozantního kostelaSanta Maria del BorgoveVigone(stavba začala roku 1835),Benedetto Brunati,Luigi CaninaaErnesto Melano. Na královském dvoře působil počínaje vládouKarla Alberta Sardinskéhojako umělecký ředitelPelagio Palagi, jehož asistentem bylCarlo Sada. Pracovali nakrálovském paláci v Turíně, na panstvíPollenzoa nazámku v Racconigi.
Ve druhé polovině 19. století v Turíně na klasicistní myšlenky originálně navazovalAlessandro Antonelli, žák Bonsignora a Talucchiho, autorkatedrály v Novaře, obrovské budovyMole Antonellianav Turíně a kupolebaziliky San Gaudenziov Novaře. Používal klasické prvky, avšak deformoval kanonické proporce směrem k novému směřování architektury, silně poznamenané strukturálním experimentováním.
VToskánskuzačal postupný přechod od pozdního baroka ke klasicismu zaLeopolda II.a v prvních desetiletíchlotrinskévlády. Šlo především o veřejné budovy a hlavními představiteli byli architektiGaspare Paoletti,Giuseppe Manetti,Giuseppe Salvetti,GratoaGiocondo Albertolliovi,Bernardo Fallani,Giuseppe ValentiniaGiovan Battista Ciardi.
V období restaurace byly klasické modely filtroványrenesanční architekturou, což kritici označovali jakoromantický klasicismus. Jedním z nejvýznamnějších architektů té doby bylPasquale Poccianti, žák Gaspara Paolettiho.Poccianti je především autorem veřejného vodovodu vLivornu: v jeho rámci vytvořil díla mimořádně blízká architektuře Clauda-Nicolase Ledouxa,jako jeCisternone(1829–1842), vodojem s kazetovou polokopulí nad hlavním průčelím. Jeho stavby vykazují jasné a kontrastní objemy, kde se francouzské vlivy snoubí se znalostí architektury starořímských lázní i toskánské tradice 14. století.
V Toskánsku na počátku 19. století probíhala intenzivní kulturní výměna zvláště s Francií. K dalším osobnostem místní architektury patříLuigi de Cambray Digny, jehož díla nesou empírový ráz;Lorenzo Nottolini, který vytvořil impozantní systém zásobování městaLuccavodou včetně tzv.Nottoliniho akvaduktu, vyvýšeného kanálu dokonale rovného a tři kilometry dlouhého, podepřeného více než 400 oblouky;Alessandro Manetti, který stavěl celnice v Livornu, visuté mosty a další inženýrská díla;Carlo Reishammer, autor překvapivých projektů, jež využívaly litinu, jako je kostelSan Leopoldove Follonice aPorta San Marcov Livornu, též poněkud upomínající na Ledouxovy práce; aAgostino Fantastici, autor civilní i církevní architektury nasienskémúzemí.
Římská klasicistní produkce druhé poloviny 18. století nebyla nijak zvlášť živá. Piranesi, který přišel z Benátek, postavil pouze kostelSanta Maria al Priorato(1764).Giacomo Quarenghipřestavěl katedráluSanta ScolasticavSubiacu, zatímcoCarlo Marchionniřídil stavbu vilyVilla Albani, aby se poté od klasicistního ideálu odvrátil.
Významným klasicistním dílem byla rekonstrukceVatikánských muzeí, již organizovalGiovanni Battista Visconti,jenž stál v čele sbírek od roku 1768. Podle projektuMichelangela SimonettihoaPietra Camporesehobyly vybudovány působivé sály, jako je Sál múz, a poté mezi lety 1817 a 1822 vytvořilRaffaele SternNové křídlo. Celkově vznikl sled různých prostor charakterizovaných neobvyklou až archeologickou přesností, kterou však lze obtížně aplikovat na menší díla.
Vrchol římského klasicismu je spojen se jménemGiuseppa Valadiera, odpovědného za restaurováníKoloseaaTitova obloukua autora projektůvily Torlonia, slavné kavárnyCaffè del Pincio(budova známá jako Casina Valadier), fasády kostelaSan Roccoa přestavby náměstíPiazza del Popolo. Zejména toto náměstí představuje mistrovské dílo italského klasicismu. Do té doby se jevilo jako chaotický prostor, kterému dominovaly pouze kostelyCarla Rainaldihoa bránaPorta del Popolo; Valadierův zásah mu dalelipsovitýtvar a vložil dvojici monumentálních zdí po obou stranách Rainaldiho chrámů. V důsledku toho zde klasicismus není dominantním prvkem, ale přispívá k harmonickému souladu různých architektonických slohů.
Posjednocení Itáliejiž římský neoklasicismus nepřinesl umělecky významné výsledky. Příkladem je monumentálnípamátník Viktora Emanuela II., dokončený až roku 1911. Příliš pompézní dílo se zvrhlo do pouhé ideologičnosti.
VNeapolilze prvky rozchodu s barokní tradicí, částečně přítomné již v některých sálechKrálovského paláce CasertaodLuigiho Vanvitelliho, nalézt v architektonické produkci během francouzské nadvlády (1806–1815) a následující bourbonské restaurace. Zejména významné jsou průčelí divadlaTeatro San CarloaBazilika sv. Františky z Pauly, umístěná do polokruhu náměstíPiazza del Plebiscito.
Fasádu divadla Teatro San Carlo začal budovat roku 1810 ToskánecAntonio Niccolini. Je přísně francouzská a florentská, s iónskou kolonádou nad vysokou portikovou základnou, navazující nakrálovský palác. Niccoliniho silně ovlivnila fasáda vilyVilla di Poggio Imperialeve Florencii, kterou z velké části navrhlPasquale Pocciantijen o několik let dříve.V následujících letech Niccolini navrhl například komplexvily Floridianave čtvrtiVomeroi blízkouvilu Luciaa koncipoval novou fasádupaláce Partannana náměstí Piazza dei Martiri.
Bazilika sv. Františka z PaulyodPietra Bianchihose řadí mezi nejvýznamnější sakrální stavby své doby a byla dobovou kritikou vyhlášena za „nejbohatší a stylově nejpřesnější z nových italských kostelů“.Architekt po soutěži, do které se zapojili hlavní umělci té doby, vytvořil chrám těsně inspirovaný římským Pantheonem, od kterého se liší pouze proporcemi a přítomností dvou menších kupolí po stranách hlavní kupole.
Dalšími významnými postavami klasicistní architektury počátku 19. století byliStefano Gasse(zapojený do mnoha veřejných prací během francouzské nadvlády a později, jako jehvězdárna Capodimontea palácPalazzo San Giacomo) aGaetano Genovese(práce na královskémpaláci Caserta).
Sicílie politicky souvisela s Neapolí, ale v architektuře měla svá specifika.Překonánísicilského barokazde prosadil FrancouzLéon Dufourny,znalec starověkých chrámů v regionu, který od roku 1789 stavěl hlavní budovu novébotanické zahrady v Palermu, jejížpronaosje v dórském stylu.
Již v roce 1750 byl však v Palermu dokončen palácPalazzo Isnello, jehož hlavní průčelí, dílo neznámého architekta, je předzvěstí klasicismu.
Giuseppe Venanzio Marvuglia, žák Vanvitelliho a přítel Dufornye, na Sicílii později postavil četné další klasicistní budovy. Mezi roky 1799 a 1802 stavěl takzvanýČínský palác(Palazzina Cinese); v této kuriózní budově se klasicistní prvky propojují s orientální architekturou, což vyjadřuje eklektický charakter sicilského neoklasicismu, a v zahradě stojí fontána ve tvaru velkého dórského sloupu s postavou Herkula na vrcholu.
Na Sicílii tehdy také mnoho umělců studovalo starořecké umění, například Schinkel (v roce 1804),Hittorff, von Klenze, Labrouste a další.
Mnohem pozdější a spíše již eklektické je divadloTeatro MassimovPalermu(1875–1897) podle projektuGiovana Battisty Filippa Basileaa jeho synaErnesta. Jeho impozantní dekorativnost je protikladem přísného funkcionalismu prosazovaného na počátku 19. stoletíJeanem-Nicolasem-Louisem Durandem.
V Rusku se západní vlivy projevovaly zvláště vPetrohradu.Asi do roku 1760 zde ještě převládalorokoko, které reprezentovalBartolomeo Rastrelli; klasicismus sem pak uvedlaKateřina II. Velikáa její architektJean-Baptiste Michel Vallin de La Mothe, autor například budovyAkademie umění.
V roce 1779 přijal pozvání do PetrohraduGiacomo Quarenghi,a zde pak zůstal po zbytek svého života a stal se oficiálním architektem Kateřiny II.V letech 1780 až 1785 proměnil Petrohrad v klasicistní město,postavil četné paláce a vytvořil originální monumentální styl, inspirovaný Palladiem, který uplatnil například jak ve střízlivém a přísnémAnglickém palácivPetrodvorci(1781–1789, zničen), tak v bohatším divadleErmitáže(1782–1785).
Ve stejném období v Rusku působil i SkotCharles Cameron(1743–1812), autor Cameronovy galerie vKateřinském palácivCarském Selu, kde navázal na styl anglického architekta Adama,apaláce velkovévody PavlavPavlovsku, postaveného v letech 1781 až 1796. V parku Pavlovského paláce nechal Cameron postavit první dórský chrámek v celém Rusku.
Klasicistní móda vyvrcholila zaAlexandra I.Budovuburzy v Petrohradunavrhl FrancouzJean-François Thomas de Thomonv roce 1804 a je významným příkladem novořecké architektury inspirované Neptunovým chrámem vPaestu.Ve stejné době Andrej Voronichin stavělKatedrálu Panny Marie Kazaňské, následovala obrovskáAdmiralitaodAndrejana Zacharova(1806–1815) navazující na Boulléeovu zálibu ve velkých proporcích, dáleKatedrála sv. Izáka, jejíž autorAugust de Montferrandvyšel z pařížského Pantheonu, a Itálií inspirované stavbyCarla Rossiho(napříkladSenátní palácaMichajlovský palác). Díky tomu se Petrohrad s barevnými štukovými fasádami s detaily vyznačenými bílou barvou stal jedním z nejdůsledněji klasicistních měst Evropy.Dalším významným architektem zde poté bylVasilij Petrovič Stasov, který postavil velká kasárna a stáje i kostely s pěti kopulemi a poslední klasicistní mistrovské dílo Petrohradu,vítězný oblouk na cestě do Moskvy(1834).
V Moskvě se klasicismus projevil také, ale nedosáhl výsledků srovnatelných s Petrohradem.Je zde spojen předně se jménemMatveje Kazakova(1738–1812), autoraSenátního palácevKremlu. Dále na konci 18. století v Moskvě stavěl zmíněný Giacomo Quarenghi, a poté architekti jakoDomenico Gilardi(v duchu empíru) aOsip Beauvais(aktivní při rekonstrukci města po katastrofálním požáru v roce 1812).
Severní Evropanabízí bohatý repertoár klasicistních děl, většinou německého nebo francouzského původu.VDánskuse klasicismus objevil již v šedesátých letech 18. stoletía jídelna navrženáNicolasem-Henrim JardinemvAmalienborgu(1755–1757) se uvádí jako „nejstarší dochovaná místnost vyzdobená v klasicistním stylu francouzským architektem“.Jardinovým žákem bylCaspar Frederik Harsdorff, který pracoval například nakatedrále v Roskilde, kde provedl pohřební kapliFrederika IV.Později, s nástupem novořeckého stylu, byl nejzajímavější postavouChristian Frederik Hansen(1756–1845),autor návrhukodaňské katedrálys velkou valenou klenbou podepřenou dórskými sloupořadími inspirovanými Boulléeho projektem interiéru knihovny.
Na počátku 19. století byly přestavěnyHelsinky, od roku 1809 patřící Rusku. Hlavní veřejné budovy ve městě navrhlCarl Ludwig Engel, který vybudoval náměstí Senátu, jemuž dominujeEvangelická katedrála,Palác Senátu(1818–1822) auniverzita. Projekt katedrály pochází z roku 1818, ale práce, zahájené v roce 1830, byly dokončeny až roku1851. Půdorys je přísněcentrální, je tvořen řeckým křížem se čtyřmi vnějšími portiky. Ve středu se tyčí kupole, lemovaná čtyřmi menšími věžemi přidanými později. Pro univerzitu Engel postavil knihovnu se sloupovou čítárnou a s impozantním dórským schodištěm, které je podobné schodišti v Paláci Senátu.
Klasicismus se rozšířil téměř po celé Evropě, i když s výjimkami: ve Španělsku například byl velmi slabý.
V Polsku se již koncem 18. století rozšířila architektura odvozená z revolučních vzorů Ledouxe, ale památkou raného klasicismu je užkatedrála ve Vilniusu(dnes vLitvě, která byla v té době sjednocena s Polskem vPolsko-litevské unii).Ve Varšavě vznikla řada zajímavých klasicistních památek, například sadově-palácový komplexKrálovských lázní(Łazienki Królewskie) přebudovaný řadou architektů proStanislava II. Augustana konci 18. století, dálekostel sv. Alexandra(Piotr Aigner, 1818–1826, zničen za 2. světové války a obnoven v letech 1949–1952) nebo palácBelveder(Jakub Kubicki, 1819–1822) a několik dalších paláců. Ve Varšavě počátkem 19. století působil také architektAntonio Corazzi. Polská šlechta zadala několik venkovských sídel Karlu Friedrichovi Schinkelovi.
Mezi 18. a 19. stoletím bylaBelgieovlivněna klasicismem francouzské školy (např. sídloKrálovské akademie), ale na konci 19. století si našla cestu zpět k bujnému baroknímu tvarosloví.
V Nizozemsku vznikly předevšímkostel sv. RosalievRotterdamu(1777–1779), inspirovaný královskou kaplí ve Versailles; palácFelix MeritisvAmsterdamu(1778) a taneční sálpaláce KneuterdijkvHaagu(Jan de Greef, 1820–1830, podle vzoru Vitruviova egyptského sálu. Později přibyl pavilon veScheveningenu(1826) a soudní budovy vLeeuwardenu(1846), po kterých se v zemi prosadila novogotika.
Klasicistní styl se vŘeckuparadoxně rozvinul až v polovině 19. století, během příprav obnovyAthén.Působili zde umělci z různých míst Evropy, zejména Němci, Dánové a Francouzi. Z nejoriginálnějších děl stojí za zmínku rotundaZappeion, jejíž stavba byla zahájena až v roce 1874 podle plánůTheophila Hansena.
V Portugalsku působili klasicističtí architekti z Itálie a Anglie, napříkladJohn Carr, který navrhlNemocnici svatého Antonína v Portu(1770–1824). Z domácích tvůrců to byl předevšímJosé da Costa e Silva, který mimo jiné navrhl lisabonské národní divadloTeatro Nacional de São Carlos(1792) a v závěru života působil i v Brazílii. Předním španělským klasicistním architektem a urbanistou bylJuan de Villanueva, jenž zanechal stopy zejména v Madridu, například navrhl budovu Královské hvězdárny, dnes součásti národní hvězdárnyObservatorio Astronómico Nacional de España(1790), a hlavní budovu dnešníhomuzea Prado(1785–1808).
Počátky amerického neoklasicismu vycházejí z palladianismu, který zde byl populární; kromě toho od konce 18. století sílil vliv starořecké architektury – hnutíGreek Revival(řecké obrození), které se ovšem projevilo i v severní Evropě. Nejzajímavějšími architekty té doby byliThomas JeffersonaBenjamin Latrobe.Politik a architekt Jefferson roku 1771 začal pracovat na svém domě vMonticelloveVirginii, ale dílo ještě nebylo příliš inovativní ve srovnání se soudobými budovami v Anglii.Inspirován antickým chrámemMaison CarréevNîmes, realizoval v letech 1785 až 1789 taktéž nepříliš originální projekt pro Kapitol státu Virginie. Jeho nejslavnějším architektonickým dílem však je kampusUniverzity Virginie, jehož definitivní návrh pochází z roku 1817: dominantním prvkem jeRotunda, určená pro knihovnu (zničena požárem roku 1895, pak znovu postavena). Ta propojuje poněkud palladiovské portikum s budovou kruhového půdorysu, inspirovanou Pantheonem. Dalším rysem budovy jsou elipsovité místnosti, které se otevírají dovnitř.
Řešení Rotundy Jeffersonovi navrhl Benjamin Latrobe.Latrobeovými prvními většími díly jsourichmondskávěznice a Banka Pensylvánie, která již zanikla. Na počátku 19. století obdržel zakázku na dostavbuKapitoluveWashingtonu, velké budovy, na níž spolupracovalo mnoho architektů té doby, a to s dost sporným výsledkem. On sám projektoval sálNejvyššího soudu(dnes nazývanýOld Supreme Court Chamber), kde geometričnost a výrazné detaily naznačují spřízněnost s modely Francouzů Ledouxe a Angličana Soaneho. V letech 1809 až 1818 postavilkatedrálu v Baltimoru, která pak byla upravována a rozšiřována, ale zůstává jeho nejúspěšnější stavbou.
Klasicistní styl v USA dál rozvíjeli Latrobeovi žáciRobert MillsaWilliam Strickland.Mills postavil několik kostelů na centrálním půdoryse veFiladelfiia Richmondu, obrovskýWashingtonův sloupvBaltimorua četné budovy ve Washingtonu, které se vyznačují strohými podloubími. Strickland se proslavil návrhem budovy bankySecond Bank of the United Statesa navrhl původní burzu ve Filadelfii (Philadelphia Stock Exchange) aKapitol v Nashville(1845–1849), vybavenýlucernamiinspirovanýmiLysikratovým pomníkemv Athénách.
První polovina 19. století končí výstavbou budov, jako jsouKapitol v New Havenu, který navrhlIthiel Towna důstojně navazuje na budovu filadelfské burzy; školaGirard CollegeodThomase Walterave Filadelfii, důmyslný třípatrový komplex zakrytý křížovou klenbou;ohijský kapitolvColumbusu(1838), opět od Waltera, připomínající trochu celnici Rotonde de la Villette od Ledouxe.
Zvláštní kapitolou je tzv.antebellum styl(antebellum architecture) Jihu USA, v němž si svá honosná sídla budovali jižanští boháči, často otrokáři. Vyznačuje se vysokými pilíři v průčelí a dlouhými balkóny, které jsou shora stíněny před dopadajícím sluncem.
Neoklasicismus v podstatě dominoval americké scéně až do konce druhé poloviny 19. století. Posledními pozoruhodnými pracemi jsou projekty v akademickém stylu od společníkůWilliama Rutherforda Meada,Stanforda WhiteaaCharlese Follena McKima, jako je knihovnaKolumbijské univerzityz roku 1893 vNew Yorku, impozantní budova upomínající na nádheru římské civilní architektury podle vzorů francouzského klasicismu.
Jazyk klasicistní architektury se rozšířil po celé zeměkouli a přispěl k europeizaci cizích kultur i v oblasti stavebnictví. Mimo Evropu a Spojené státy však byla klasicistní architektura obecně spojena skolonialismem, často bez zvláštní umělecké autonomie; pouze ve Střední a Jižní Americe vznikly některé originální nápady.
VBrazíliidošlo k prvním reakcím na baroko až po roce 1815 díky francouzským architektům, jako bylAuguste-Henri-Victor Grandjean de Montigny; k jeho pracím patří například náměstíPraça do Comércio(realizace kolem roku 1820) aUmělecká akademie(otevřena 1826) vRio de Janeiru.Jedním z nejvýznamnějších děl, i když postavených v polovině století, jeDivadlo sv. IsabelyvRecifeod inženýraLouise Légera Vauthiera, po kterém následovaloDivadlo Panny Marie PazskévBelému, kde však již převládl americký koloniální styl.
Pohispanoamerických válkách za nezávislostse klasicismus stal oficiálním stylem významných reprezentativních budov v Latinské Americe: příkladem jeKapitolvBogotě.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuArchitettura neoclassicana italské Wikipedii.