Nominální hodnota (měna)

Nominální hodnota,téžjmenovitá hodnota,nebonominál,je jasné určení množstvíměnynamincíchabankovkách.Nominální hodnotabývá také vyznačena naceninách, a to v ekvivalentu příslušné měny.
Měna mívá základní jednotku a dílčí jednotku, která jezlomkemzákladní jednotky. V některých zemích existuje více podjednotek. V bývaléOsmanské říšise jedna lira dělila na 100kuruş= 4 000para= 12 000akçe. Dnes má jen několik měn více než jednu podjednotku, napříkladjordánský dinárse dělí na 10dirhamů,100piastrůa 1 000 filů. V současnosti je nejběžnější, že se základní jednotka dělí na 100 dílčích jednotek. Některé měny již dílčí jednotky nemají, protožeinflacezpůsobila, že byly nepoužitelné. Jedním z příkladů jejaponský jen, který se dříve dělil na 100 senů nebo 1 000 rinů. Oběh obou dílčích jednotek byl na konci roku 1953 ukončen.
Desetinná měna je měna, kde poměr mezi základní a dílčí jednotkou je celočíselnámocnina10. Měny s nedestinným dělením jsou nyní vzácné, ale měly určité výhody v každodenních transakcích. Například 1rakouská zlatkabyla do roku 1857 za 60krejcarů, přičemž číslo 60 lze rozdělit na 2, 3, 4, 5, 6, 10, 12, 15, 20 nebo 30 částí, které jsou stálecelá čísla, což usnadňujecenotvorbu. Jednoduché dělení na menší díly bylo výhodné především v dobách bez mechanických nebo elektronických kalkulátorů a bez přesnýchvahse zaručenoukalibrací, což byly spolu stradicídůvody, proč byly používány měny bez desítkového dělení.
Tradičně se nominální hodnota na mincích nezobrazovala, ačkoli názvy mincí (jakodrachma,as,sesterciusatd.) byly používány jak v hovorovém, tak v úředním jazyce. Teprve v roce 1600 začaly skandinávské na drobnějších mincích hodnotu vyznačovat (8, 16 šilinků atd.), protože jich bylo v oběhu mnoho.
Měnová reformaPetra Velikéhov Ruské říši nejen zavedla přísně desítkový měnový systém, který byl v té době v jiných státech neobvyklý, ale zavedla povinnost zobrazovat nominální hodnoty (lícová hodnota) na všech mincích. Koncem 18. století se vyznačení objevilo na většině mincí v Evropě a Osmanské říši a v 19. století se stalo běžnou praxí.
Mince se od konce 20. století odlišují od medailí nebo žetonů právě přítomností nominální hodnoty, a to buď v peněžních jednotkách, nebo u pamětních či zlatých mincí hmotnosti cenného kovu. Výjimky jsou poměrně vzácné: například britské pamětní koruny nebo 25pencové mince (po desítkové reformě) tradičně nezobrazují žádnou nominální hodnotu a jsou jako takové rozpoznány pouze díky své typické velikosti.
Nejběžnější mezi moderními měnami je řada nominálních hodnot 1 – 2 – 5 – 10 – 20 – 50 – atd. K tomu, jakou řadu zvolit, aby byla skladba oběživa optimální, existuje matematická teorie.Mnoho měn však nemá všechny uvedené hodnoty. Mimo to existují v některých státech mince s nominální hodnotou 0,25 a jsou tam velmi populární, jako např. čtvrťákve Spojených státech. Některé státy (včetně Československa) vydávaly v minulosti bankovky s nominální hodnotou 3, 25nebo 30.
Skladba nominálních hodnot některých obchodovaných měn Českou národní bankou:
Název měny bývá často odvozen odjednotky hmotnosti, jako jelibranebobaht. Ve většině případů byly tyto měny původně definovány jako množství nějakéhodrahého kovu. Někdy je název odvozen jen od názvu kovu, ze kterého byly nebo jsou mince vyrobeny jako jepolský zlotýnebovietnamský đồng(měď). Název se občas vztahuje k politické entitě jakoafghánské afghánía evropskéeuro, nebo k zeměpisnému původu, např.joachimsthaler.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuDenomination (currency)na anglické Wikipedii.