davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
سلامي (طعام)

السلامينوع من أنواعالباسطرمةتصنع بشكل شعبي من قبل الفلاحينالإيطالينحيث تتم صناعة وتحضير السلامي وحفظها بدرجة حرارة الغرفة وتخزن لمدة سنة أو أكثر.
يقدم السلامي في إيطاليا كتشكيلة وإضافة إلىالسباكيتيوالبيتزاالمشهورة في إيطاليا.
يحضر السلامي بشكل أساسي من لحم الخنزير، ويمكن تحضيره من لحم البقر أو غيره. وكان يحضر سابقاً من لحم الخيول أو الحمير أو الغزلان. ويستخدم كذلك في الساندوتشات والبيتزا. وممكن تقديمه كطبق جانبي. ويمكن قليه وشيه أيضًا.
وهو معروف في بنغلادش مع البقدونس.
تحتوي كل شريحة دائرية من السلامي (12.3غ) ، بحسب وزارة الزراعة الأميركية على المعلومات الغذائية التالية:
المعلومات الغذائية عن السلامي
هوت دوغ

هوت دوغأونقانقهو نوع مننقانق (السجق)يتكون من الكبد والكلاوي، والفشة مضاف إليه بعض من اللحم بالإضافة إلى التوابل والبهارات. وهي تعد من أشهر الأكلات التي تمثل الثقافةالأمريكيةالتي تشكلت بعد الحرب الأهلية فيالقرن التاسع عشر.
يصعب تقييم الكثير من الادعاءات الموجودة عن اختراع الهوت دوغ، حيث تؤكد القصص الواردة عن اختراع السجق أنه تم وضع السجق (أو أي نوع آخر من النقانق) على الخبز أو الكعك ليستخدم طعامًا خفيفًا، فشاع استخدام الطبق الحالي أو تم إطلاق الاسم «هوت دوغ» على السجق بالكعك الذي يضاف إليه الكاتشب والمستردة في أحيان كثيرة والمقبلات أحيانًا.
في حوالي عام1867في كوني إيلند، بدأ تشارلز فيلتمان (Charles Feltman)المهاجر الألمانيبيع السجق في أرغفة، وباع في صيف ذلك العام نحو 4000 شطيرة سجق، بسعر 5 سنتات للواحدة.توسعت تجارة فيلتمان من مطعم يدعى (فيلتمانز أوشن بافيليون) إلى عدة مطاعم وفندق وصالة سينما وملاهي. وومع بدايات القرن العشرين وصل انتاجه إلى 40 ألف شطيرة هوت دوغ يوميا.في عام1916، لقي موظف بولندي أمريكي عند فيلتمان يُدعى ناثان هاندويركر (Nathan Handwerker) تشجيعًا من زبونين شهيرين هما إدي كانتور (Eddie Cantor) وجيمي دورانتي (Jimmy Durante)، لبدء مشروع ينافس به من كان يعمل لديه في السابق.
عرض هاندويركر سعرًا أقل من فيلتمان،
وفي الفترة التي سبقت لوائح تنظيم الأغذية عندما كان الهوت دوغ موضع شك بين المستهلكين، حرص هاندويركر على إظهار مجموعة من الرجال يرتدون ثوب الجراحين وهم يأكلون في أحد المطاعم الشهيرة المتخصصة في تقديم الهوت دوغ لطمأنة الزبائن القادمين.
من بين المكونات الرئيسية للهوت دوغ ما يلي:
بخلاف الأنواع الأخرى من السجق التي قد تباع غير مطهية، يطبخ الهوت دوغ قبل تعبئته. يمكن أكل الهوت دوغ دون طهي إضافي، رغم أنه يسخن عادة قبل التقديم. ولأن الهوت دوغ المعلب غير المفتوح قد يحتوي على بكتريالستيريةتسببداء الليستريات، فمن الأفضل تسخينه خصوصًا عند تقديمه للمرأة الحامل ومن لديهم ضعف في الجهاز المناعي.
كشف تقرير المعهد الأمريكي لأبحاث السرطان عن أن تناول قطعة من اللحم الجاهز وزنها 50 جم - أي شطيرة هوت دوغ تقريبًا - يوميًا يزيد من احتمالية الإصابةبـسرطان القولونبنسبة 20 في المئة.وأقام فريق التعريف بأخطار السرطان دعوى جماعية تطالب بوضع ملصقات تحذير على العبوات وفي الفعاليات الرياضية.ويحتوي الهوت دوغ على نسب عالية من الدهون والأملاح والمواد الحافظة مننترات الصوديومونتريت الصوديوم، وجميعها يعتقد أن له دورًا في تكوين مواد كيميائية تحتوي على النترات المسبب للسرطان.ووفقًا لما رصده المعهد الأمريكي لأبحاث السرطان، تبلغ خطورة سرطان القولون نسبة 5,8 في المئة، ولكنها ترتفع إلى نسبة 7 في المئة في حالة تناول الهوت دوغ يوميًا لعدة سنوات.
ويحتوي الهوت دوغ على نسب قليلة نسبيًا من الأمينات غير المتجانسة (HCA) إذا ما قورنت بالأنواع الأخرى من منتجات اللحوم الجاهزة التي تحضر في درجات حرارة منخفضة.
بيض مقلي

البَيْضُ المَقْلِيّيعتبر من وجباتالإفطارالأساسية على مستوى العالم وهو بيضٌ يطهى علىالمقلاةمعزيت نباتي، يمكن أن يقدم فوق شريحةتوستأو معالنقانق، البيض المقليوجبة سريعةالتحضير .
جزارة

الجزارةأوالقصابةمهنة إعداداللحومبجميع أنواعها خاصة الحمراء منحيوانما (بقرأوغنم...) وما يتعلق به من أمور البيع. يَنحر الجزّارون حيوانات ثم يسلخونها ثم يقطعّون لحومها، وتُعرض للبيع في متاجر متخصصة تسمى في الخليج العربي والشامملحمةوفي العراققصابةوفي مصرجزارة. مع العلم بإن أغلب اللحوم في الغرب تباع فيالمراكز التجارية.
عمل الجزار يتمحور حول جلب الذبائح من المسلخ وتقطيعها وبيعها للزبائن حسب الطلب والنوعية وتختلف طريقة عمله حسب التقاليد والمجتمعات
يعتبرالساطورأشهر معداته بالأضافة إلىالسكينبمختلف أنواعها وأيضا آلة فرم اللحم ومقص الدجاج وآلة اعدادالسجقوالنقانق
تعتبر النقانق من الوجبات السريعة التي اشتهرت بكثرة في عالمنا، ويتم تحضيرها بكثرة لسهولة عملها وصنعها ولأنّها لا تأخذ منّا وقتّا طويلاً لتجهز. وفي الفترة الماضية سمعنا الكثير عن طرق إعداد النقانق أو ما تسمّى «الهوت دوج» والتي يؤيّدها البعض، وجعلت الكثير غيرهم لا يرغبون فيها أو لا يأكلوها.
النقانق أو ما تعرف بـ «السجق» أو كما في الإنجليزيّة «الهوت دوغ»، وهي عبارة عن لحم مبهر ومتبّل، وهو اللحم الذي يحضر من الأمعاء الدقيقة من الحيوان الذي تحضر منه اللحمة. ويتمّ تحضير النقائق عند طريق فرم هذه اللحمة وإضافة الملح والتوابل المشكلة إليها. وهذه اللحوم تحضّر من لحوم البقر، وإمّا من الدواجن، وإمّا تكون من العجل، أو الطرائد المختلفة، وهناك بعض المصانع التي تحضرها من لحوم الأسماك. بعد إحضار اللحوم هذه من الحيوانات السابقة المذكورة يتمّ عمل النقانق وتجهيزها بفرم اللحم على الآلات المختصة بالفرم،
ثمّ يتم إضافة التوابل والأعشاب والبهارات المختلفة: كالملح، والفلفل الأسمر، والفلفل الأحمر (البابريكا)، والثوم، والبصل، والسكر، والزنجبيل، والقعصين، وغيرها من أنواع البهارات الأخرى. كما ويتمّ إضافة بعض المواد الإضافية إليه كبعض أنواع الحبوب لزيادة تماسك اللحم، والقليل من «ملح النيتريت» لإضفاء نكهة للسجق وإضفاء اللون أيضاً، كما ويساعد على تقليل نمو البكتيريا فيها، والتي قد تسبّب في حالة عدم إضافته تسمّم الطعام أو «التسمّم الوشيقيّ». بعد تتبيل اللحم هذا وتجهيزه، يتمّ وضعه في آلالات ذات غلاف جلديّ على شكل إسطوانة، ويتمّ ضغط اللحم على شكل طولي.
وهذا الغلاف الجلدي يكون مصنوعاً من أمعاء الحيوانات، لا سيّما الغنم. ولكن يجب تنظيف الغلاف الجلديّ هذا قبل تعبئته باللحوم، ويكون تنظيفه بنقعه في ماء شديد الملوحة. يمكن صناعة النقانق في المنزل ويدويّاً في أيامنا هذه، لكنّ الكثير يفضّل شراءه جاهزاً. يباع النقائق نيّئاً، ويتمّ طبخه بعدّة طرق، إمّا عن طريق غليه أو قليه في الزيت، أو شوائه على المشواة.
وهناك أنواع عديدة من النقانق التي تختلف بحسب طريقة إنتاجه، فلدينا النقانق المدّخن، ويكون غير مدخنّاً وغير مطبوخاً، وهذا النوع من النقانق يشبه النقانق الريفيّ الذي يكون على شكل قطع متصلة ببعضها على شكل حبل طويل. وهناك أيضاً نوع آخر من النقانق والذي يكون مطبوخاً، وهذا مثله كنقانق «فرانكفورت»، كما ولدينا أيضاً النقانق شبه المجففة كالسلامي، أمّا النقانق المجفّفة فهي مثل نقانق الببروني، ولحوم اللانشون.
Ağ kolbasa

Ağ kolbasavə yavaysvurst(polş.Kiełbasa biała, alm.Weißwurst) — qaynadılmaq üçünsosiskaşəklindəkolbasadır. Əsas tərkibi dana əti, donuz piyi və təbii dadlandırıcılardır. Onun istehsalında nitratdan istifadə olunur. Rəngi açıq boz rəngdir. Almaniyada bu kolbasaların bir neçə növü mövcuddur. Onlardan ən məşhurları — münxen, silez və hamburq kolbasalarıdır.
Bu kolbasanı adətən dekabr ayında hazırlayırlar. Onu yeni ildə vəmiladbayramlarında yeyirlər. Kolbasadanaəti vədonuzpiyindən, az miqdarda smesdən istifadə edilir. Farşı donuz piyində xeyli müddət bişirillər. Hazır kolbasanı suda su qaynayana qədər qaynadıllar. Bundan sonra yağda qızardıllar. Silez kolbasasını adətənkartof püresivəkələm, şirinxardal(bavariya xardalı) ilə birlikdə serviz edilir. Həmçinin yanına "Tunke" sousu qoyulur.
Həkim kolbasası

Həkim- bütün keçmiş SSRi dövlərləti arasında çox məşhur bişmiş kolbasadır. Digər kolbasalarla müqayisədə bu kolbasa pəhriz saxlayanlar üçün əlverişlidir. Bu kolbasa 1930-cu ildən SSRİ-də Anastasa Mikoyna tərəfindən bişirilməyə başlayır.Bütün SSRİ məkanında kolbasanı hazırlanması eyni qaydada eyni resept ilə hazırlanır. Bu səbəbdən onun adı "Həkim kolbasa"sı adlanır.
İlk dəfə kolbasanın istehsalına 1936-cı ildən başlanılmışdır. Bu ət məhsulları içərinsə xüsusi yeri olan kolbasadır. İlk dəfə istehsalı A.İ.Mikoyana adlıMoskvaətkombinatında hazırlanmağa başlanılır. Kolbasanın pəhriz xüsusiyyətinə malik olması onun Böyük Vətəndaş və Çar müharibələrində geniş istifadə edilməsinə səbəb oldu.
QOST 23670-79 standartlarına uyğun olaraq kolbasa hazırlanır. 100 kqkolbasaya25 kq yüksək keyfiyyətli mal əti, 70 kqdonuzpiyi, 3 kq toyuqyumurtası, 2 kq inək südü, 2090 qr duz, 7,1 qrnitrit, 200 qrşəkərtozu, 50 qr muskanqozu və ya  kardamon tozu əlavə olunur. QOST-un məlumatına əsasən bu kolbasaların 72 saat saxlamaq lazımdır. 
!960-cı ildən SSRİ-də bu kolbasa çox məşhurlaşır. Bundan sonra QOST kolbasaya dələ əti-13, piy-22, duz-2,1, yumşaldıcı-67, natrium nitrat - 0,005 qr əlavə edir.
Oliviye salatı

Paytaxt salatı(rus.Столичный салат) —  xüsusiləŞərqi Avropavə digərpostsovet ölkələrindəməşhur olan ənənəvi rus salatıdır. Bir çox ölkədə bu salatRus salatı,Braziliyada mayonez, bəziSkandinaviyaölkələrində (Norveç və Danimarka) İtalyan salatı (İtaliya bayrağınınrənglərinə bənzədiyi üçün),Keçmiş Yuqoslaviyaölkələrində fransız salatı,Niderlanddaisə "huzarensalade" (hussarsalatı) kimi tanınır.Soyuq müharibədövründəAmerika Birləşmiş Ştatlarındabu salat Amerikan salatı olaraq adlandırılmağa başlamışdır.
Rusiyada və digər postsovet ölkələrində, eləcə də dünyanın bütün rusdilli icmalarında bu salatYeni ilşənlikləri zamanı süfrəyə verilən əsas yeməklərdən birinə çevrilmişdir.
Salat öz adını reseptin yaradıcısı, 1860-cı illərdə Moskvanın ən məşhur restoranlarından biri olan "Ermitaj"-ın Belçika əsilli baş aşpazıLusyen Oliviyedənalmışdır. 20-ci əsrin əvvəllərində Oliviyenin köməkçi aşpazlarından biri İvan İvanov resepti oğurlamışdır. Daha sonra İvanov işindən ayrılaraq "Moskva" restoranında aşpaz işləməyə başlamış və orada bir qədər fərqli şəkildə bu salatı “Metropolitan (Paytaxt) salatı” (rus. Столичный) adı altında təqdim etməyə başlamışdır. Daha sonra İvanov salatın reseptini müxtəlif nəşriyyatlara satmış, bu da salatın Paytaxt salatı adı ilə daha da populyarlaşmasına kömək etmişdir. Yalnız 1905-ci ildəErmitaj restoranınınbağlanması və Oliviye ailəsinin daha sonra Rusiyanı tərk etməsindən sonra salat "Oliviye" adlandırılmağa başlamışdır.
Reseptin bu günə qədər məlum olan ən erkən nəşr edilmiş versiyası "Наша пища" ("Bizim yeməyimiz") adlı rus jurnalının 31 mart 1894, 6 nömrəli dərcində yer almışdır. 1891-1896-cı illərdə nəşr olunan və M. İqnatyevin redaktoru olduğu bu jurnalda qeyd edilirdi ki, orijinal reseptdə "John Burgess & Son" və "Cross & Blackwell" markası tərəfindən istehsal olunan "Moğul sousu" və ya "Kabilsousu" (Worcestershire sousunabənzər) adlı sous istifadə edilir.
P. Aleksandrovanın "Руководство к изучению основ кулинарного искусства" ("Kulinariya sənətinin əsaslarına dair bələdçi") kitabında (1897) bu salat üçüntetraəti,xərçəngəti, kartof, xiyar, kahı,aspik jelatin,tikanlı kəvər, zeytun və mayonezdən ibarət resept verilmişdir. Müəllif qeyd etmişdir ki, orijinal reseptdəki tetra - dana, kəklik və ya toyuq əti ilə əvəz edilə bilər.
Sosialist inqilabdan sonra tetra əti toyuq və ya kolbasa ilə, xərçəng qaynadılmış yumurta ilə, xiyar, zeytun və tikanlı kəvər isə turşu xiyar və yaşıl noxudla əvəz edilmişdir.
Müasir Oliviye salatı isə,Doktorskayatipli kolbasa ilə, xiyar turşusu, yaşıl noxud, qaynadılmış yumurta və müxtəlif tərəvəzlərin mayonezlə qarışdırılması ilə hazırlanır. Kolbasa əvəzinə qaynadılmış və ya hisə verilmiş toyuq istifadə edilən alternativ variant isə İvanov versiyasına görə Paytaxt salatı adlanır.
Hazırda ölkəmizdə geniş olaraq hazırlanan versiyanın tərkibi aşağıdakı kimidir:
Kök, kartof və yumurta qaynadılır, kolbasa (yaxud digər ət məhsulları) və xiyar turşusu ilə birlikdə kub şəklində xırda-xırda doğranır. Göyərtilər də xırda doğrandıqdan sonra bütün ərzaqlar mayonez və xama ilə birlikdə qarışdırılır. Bəzən reseptə kub-kub doğranmış təzə xiyar da əlavə edilir.
Sosiska

Sosis(fr.saucisse) — tərkibindəətvə müxtəlif ədviyyatların olduğu, bəzən çiy, bəzən də bişirilərək yeyilən məmulat. Tərkibində ədviyyat olduğu üçün ilk olaraqOrta ŞərqvəÇindəhazırlandığı düşünülür. Ət mədəniyyəti yayılan hər bölgədə buna bənzər yeməklər görmək mümkündür.e.ə500-cü illərinÇinvəYunanmənbələrində sosiska haqqında qeydlər mövcuddur.
İlk sosisi 13 noyabr 1805-ci ildəFrankfurtdanVyanayaköçmüş alman qəssab İohan Laner kəşf etmişdir. Sosisi kimlərin ixtira etdiyi barədəFrankfurtvəVyanaşəhərləri arasında mübahisə olmuşdur.Frankfurtdasosis orta əsrlərdən hazırlanırdı.Vyanasosislərində çağdaş resept olanmal ətivədonuz ətininqarışığı işlənir. SosisAlman mətbəxininəsas tərkib hissələrindəndir.
Karrivurst

Körivurst— pomidorlu sous və köri tozu və ya köri ketçupu ilə servis edilən qızardılmış kolbasa yeməyidir. Kolbasa tam və ya doğranmış şəkildə servis edilir. Bu yemək alman mətbəxinə aid edilir. Yeməkdə adətən azca qızardılmış, qabıqlı və ya qabıqsız kolbasalardan istifadə edilir.İkinci Dünya Müharibəsindənsonra məşhurlaşan yemək əsasən fasfut yemək hesab edilir. Körivurst alman müəssisələrinin yeməkxanalarının sevilən yeməklərindən biridirvə həmçinin evlərdə də hazır yeməklər kimi istifadə edilir.
Almaniyadaillik olaraq 800 milyondan çox körivurst istehlak edilir.Bundan əlavə körivust dedikdə həmçinin tərkibində köri tozu olan kolbasalar da başa düşülür. 
Körivurst (qızardılmış kartofla birlikdə) 2020-ci ildə ardıcıl olaraq 28-ci dəfə Almaniyada ən sevilən yeməkxana yeməkləri arasında birinci yeri tutmuşdur.
Geniş yayılmış bir fikrə görə, körivurst ilk dəfə İkinci Dünya Müharibəsindən sonrakı dövrdəBerlinşəhərində hazırlanıb. 1949-cu ildən Berlinin Şarlottenburq rayonundakı Kant və Kayzer Fridrix küçələrinin kəsişməsində fasfut restoranı işlədən Herta Hoyver iddia edirdi ki, o, ənənəvi köri sousunu 1949-cu ilin sentyabrında kəşf edərək qızardılmış kolbasa ilə servis edib. Beləliklə də, körivurst yaranıb. Buna baxmayaraq Hoyver körivurstun inkişafında başqalarının zəhmətini dana bilməz.
Körivurstun hazırlanması regiondan-regiona dəyişir. Bəzi yerlərdə sous qızdırılır, bəzi regionlarda isə sous köri tozu ilə ədviyyatlanır. Sousun qatılığı bəzi yerlərdə çox, bəzi yerlərdə az olur, eləcə də müxtəlif regionlarda və ya fasfut köşklərindəsouskimi sadəcə olaraqketçupdanistifadə edilir.
Sucuk

Sucuq—  Türkiyədə və Balkanlar coğrafiyasında, orta Asiyaya qədər geniş şəkildə yayılmış kolbasa növüdür. Qurudulmuş bağırsağın içinə ədviyyatlı ət qıyması doldurularaq əldə edilən bir növ ət məhsuludur.
Sucuq sözünün aşkar olunan ən erkən formasısuğutşəkildəMahmud KaşğarininDivanü Lüğat-it-Türkəsərində yazılıb.
Kaşanka

Kaşanka, AlmaniyadaQryuçvusrt(pol.kaszanka, alm.Grützwurst) — müxtəlif növə malikətkolbasalardan biridir. Almaniyada kaşanki kolbasasının perlo növü daha geniş yayılmışdır (Graupenwurst).
donuz əti, donuz piyi, donuz qanı,duz,istiot,qarğadalı
AlmaniyavəPolşadakaşanka kolbasasının üç növü var - liver, krovya və sırovlya. Müxtəlif regionda müxtəlif inqredientlərdən istifadə edilir. Hazırlanmasında əsasən donuz ətindən istifadə olunur. Polşada qarğıdalıda əlavə edilir. Bütün kolbasaya aid olan məhsullar əlavə edilir 1 saat yarım bişirilir. 
Almaniyanın şimalında kaşankanın başqa növü yayılmışdır. Bu növ qanlı kolbasa növlərinə daxil edilir. Bunun üçün donuz qanından istifadə edilir. Süfrəyə onu soyuq halda serviz edilir. Qızardılmışkartofvə yakələmilə birlikdə yeyilir. Qanlı kolbasa olduğu üçün onu bəzən "ölü nənə", "maşın qəzası" da («Tote Oma»,«Verkehrsunfall») adlandırırlar. Kolbasının rəngi qara və tünd qırmızı olur. Polşada adətən katoviçe şəhərində 28 mayda "kaşanki bayramında" (pol.święto krupnioka) bişirilir.
Buterbrod

Buterbrod(alm.Butterbrot‎dan —kərə yağıiləçörək) — bir kəsim çörək üzərinə əlavə yeyinti məhsullarının qoyulmasından yarananyemək. Buterbrodların çox sayda növü vardır -çörəküzərinə yağ,kəsmiksürtülür,pendir,balıq kürüsü,kolbasadilimi qoyulur. Tez hazırlandığına görə populyardır.
Sendviçdənfərqi ondadır ki, sendviçdə ərzaq dilimləri iki kəsim çörək arasına qoyulur.
Uzenina

Uzeninaje homogenizovaný (mělněný)masný výrobek, konzervovanýuzenímnebo technologickými náhražkami uzení (rychlosoli,varve formě,fermentace). Typickým znakem, odlišujícím uzeninu oduzeného masaje homogenizace výchozí suroviny, která potlačuje výchozí skladbu suroviny (příkladem ješunka od kosti, která v tomto smyslu není uzeninou, kdežto běžná konzumní šunka z formy ano).
Výchozí masná surovina pro výrobu uzenin (vazné maso) se mělní při současném nebo následném solení vkutrechnebo mlýncích. Tím se uvolněnémyofibrilární bílkovinypřevádějí na rozpustnou formu, potřebnou pro vytvoření finální struktury výrobku. Mělněná surovina (doplněná někdy i podílem méně vazného masa) se nazýváspojka. Ta, spolu s případnouvložkouve formě větších nemělněných částí suroviny (kostky masa, tuku, zeleniny, chutěnosných doplňků) je nazývánadílo. Dílo se naráží do střev nebo plní do forem a v této podobě se následně technologicky zpracovává.
Mezinárodní agentura pro výzkum rakovinypovažuje uzeniny zakarcinogen.
Solenísuroviny probíhá u spojky přímo během jejího mělnění, vložka se nasoluje v samostatné operaci v závislosti na jejím charakteru povrchovým solením, namáčením dosolankyči solného láku, nastřikováním solného láku mnohojehlovými stroji, tumblováním (kombinovaným mechanickým působením při přepadávání z výšky v míchačích), nebo zvýšením povrchu napichováním sadou nožů v extraktorech.
Mělněníspojky probíhá v mlýncích nebo kutrech se srpovitými noži. Požadovaná hrubost suroviny se v případě mlýnků nastavuje velikostí děrovaných desek, v případě kutrů pak volbou otáček nožů a míchacího kotle. Pro vysoké stupně mělnění je třeba přidávatšupinkový led, zabraňující nárůstu teploty kutrované suroviny a tím zhoršení vaznosti suroviny předčasným denaturováním bílkovin. Kevmíchánívložky lze využít přímo kutr nebo se vložka vmíchává v samostatné míchačce.
Narážení a tvarováníse provádí do technologickým postupem stanovených obalů požadovaného tvaru a velikosti. Typicky jsou užívána přírodní nebo klihovková střeva, polyamidová střeva nebo u luxusních výrobků střeva textilní. Výrobky narážené do plastových střev nelze udit.
Uzenívýrobku má jako primární cíl konzervaci výrobku, sekundárním cílem je dosažení požadovaného vzhledu a chuti uzeniny. K uzení se užívá horký (velká většina běžných uzenin), teplý (kusové výrobky s vysokým obsahem tuku) nebo studený (luxusní výrobky) kouř. Při uzení horkým kouřem je výrobek předsušen v horkém vzduchu na požadovaný obsah vody, vystaven zauzovacímu prostředí a následně dovařen v horké páře.
Sušeníse aplikuje u luxusních výrobků s cílem snížení aktivity mikroorganismů a zlepšení chuťových vlastností. Sušené výrobky jsou vysoce trvanlivé a na trhu ceněné. Tepelně opracované výrobky se suší několik týdnů, naopak doba sušení syrových výrobků (některé šunky, např.jamón) se mohou sušit i několik let, čemuž následně odpovídá i jejich cena.
Jakoobaluzenin se používají střívka. Ty se dělí:
Před konzumací se doporučuje odstranit každá střívka.Alefenoly(což mohou býtendokrinní disruptory) ze střívka (napříkladeugenol) pronikají do uzeniny.
Uzení

Uzeníje tepelná úpravamasačisýrů, která spočívá v ponechánípotravinypo určitou dobu v teplémkouřivzniklém hořením dřeva. Před uzením se maso zpravidla na několik dní nakládá do solného nálevu, čímž se do značné mírykonzervuje. Samotné uzení teplým kouřem maso vysušuje, tepelně upravuje, dále konzervuje a dodává potravině specifickouchuť. Doba uzení závisí na velikosti upravovaných kusů masa nebo masných výrobků a na požadované úrovni vysušení. Uzené potraviny mají oproti čerstvým výhodu, že jsou trvanlivější, a tedy delší dobu vydrží v prostředí, kde není k dispozicichlazení.
Dřevo k uzení musí být vždy suché a zdravé. Obecně jsou doporučována tvrdá dřeva (měkké dřevo je vhodné pouze pro rozehřátí udírny), názory na konkrétní dřeviny se ale mohou mezi jednotlivými odborníky lišit. Doporučuje se dřevo zbavit kůry, u dubu a olše je to nutnost. Nejčastěji jsou citovány následující:
Z ovocných dřevin jsou méně vhodné třešeň, meruňka a broskvoň, protože jejich dřevo obsahuje vyšší podíl pryskyřice, naopak k nejvhodnějším patří švestka, vhodná je i jabloň, výborná hrušeň. Obvykle je doporučováno ovocné dřevo používat až na závěr (zhruba poslední třetinu), nebo kombinovat. Dlouhé uzení na švestce může způsobit lehce nasládlou nebo štiplavou chuť masa (podobné nedostatky nemusejí být způsobeny jen dřevem, ale i nevhodnou přípravou masa a udírny).
Z ostatních listnáčů patří mezi nejlepší buk (při nesprávném postupu nebo špatně navržené udírně ale může dehtovat). Blízký charakter bukovému dřevu má botanicky příbuzný kaštanovník jedlý (neplést sjírovcem, který je nevhodný). Dub je v praxi často kombinován s olší, obojí je ale nutné zbavit kůry (maso může dostat nahořklou nebo nakyslou příchuť), přičemž u dubu je důležité, aby dva roky předem ležel na dešti a následně alespoň rok vysychal, aby se zbavil tříslovin.
Jehličnany jsou kvůli obsahu pryskyřice pro uzení nevhodné (borovice se nedoporučuje ani k roztápění), někdy je však pro závěrečné fáze doporučován jalovec, který dodává specifické aroma.
Uzené maso může obsahovat například nadlimitní množstvípolyaromatických uhlovodíkůčitěžkých kovů.
Uzené maso

Uzené masoje masný výrobek. Vyrábí seuzenímvudírnách.
Historie uzení spadá dle některých zdrojů až do obdobípravěku– je zřejmé, že podobným způsobem upravovali lidémasopřed více než 80 000 lety.Uzené, zejména vepřové maso, bylo známé i na našem území. Vzhledem k tomu, že maso jedli prostí lidé zpravidla pouze v neděli, bylo uzení jediným způsobem, jak uchovat maso ze zabíjaček po delší dobu.
Výroba tohoto masa je jednoduchá. Maso se musí nejprve nasolit buď klasickou solí, sanytrem nebo dusitanovou směsí, přičemž možnosti nasolení jsou tři: nakládání do láku, suché nasolení a solení injekční stříkačkou.V českých podmínkách se nejčastěji užívá nakládání do láku. Kroměsoli(rychlosoli) se do masa vetře či mezi jednotlivé vrstvy vloží různé další ingredience, jako např.česnek,cibule,jalovcovébobule,pepř,cukrapod. V láku se maso nechá odležet určitou dobu, která je odvislá na použitém způsobu solení. Po tuto dobu je třeba maso průběžně kontrolovat. Takto připravené maso se vkládá doudírny, kde se vyudí.
Způsob průmyslovéhouzení, uplatňovaný v současné době, je odlišný. To má na rozdíl od domácích udíren za účel výrobky pouze vybarvit, ochutit a aromatizovat. Namasose aplikuje tzv. tekutý udírenskýkouř, doba skutečného uzení je pak příliš krátká. Výhoda tohoto uzení spočívá v tom, že takto upravené maso neobsahujekarcinogeny, které při běžném uzení v kouři vznikají. Nevýhodou je odlišnáchuť.
Po zrušení závazných norem na výrobu potravin počátkem 90. let 20. století začali mnozí výrobci za účelem zlevnění masa či většího zisku do uzeného masa injekčně vpravovatvoduspolyfosfáty, zvýrazňovači chuti a dalšímiéčky. Některá uzená masa obsahují pouze 70 %masa(resp. masné části).Dalším způsobem šizení uzeného masa je jeho nastavování práškem ze sušené krve.Proto je průmyslově vyráběné uzené maso od 90. let 20. století velmi rozdílné kvality.
Uzený bůček

Uzený bůčekje masný výrobek. Vyrábí se z vepřovéhobokuuzenímvudírnách.
Historie uzení spadá dle některých zdrojů až do obdobípravěku- je zřejmé, že podobným způsobem upravovali lidémasopřed více než 80 000 léty.Uzený bok se zpracovával spolu s ostatním masem i na našem území. Vzhledem k tomu, že ve středověku i novověku jedli prostí lidé maso zpravidla  pouze v neděli, bylo uzení jediným způsobem, jak uchovat maso ze zabíjaček po delší dobu.
Bokse krájí ve tvaru dvou pruhů. Horní část bůčku bývá někdy bez kůže, která může být sňata při kruponováníprasete. Na nákroji se střídá svalovina a vrstvami tukové tkáně. Více svaloviny je v přední části bůčku, kde jsou ale také části žeber, popřípadě žeberních chrupavek. Bůček se nakládá doláku, v domácích podmínkách při zabíjačkách zpravidla s ostatním uzeným masem. Kroměsoli(rychlosoli) se do bůčku vetře či mezi jednotlivé vrstvy vloží různé další ingredience, jako např.česnek,cibule,jalovcovébobule,pepř,cukrapod. V láku se nechá odděleně nebo s ostatním masem  odležet určitou dobu, která je odvislá na použitém způsobu solení. Po tuto dobu je třeba výrobek průběžně kontrolovat. Takto připravený bok se vkládá doudírny, kde se vyudí. Uzeníbokutrvá kratší dobu, než uzení ostatního masa (kýty, krkovičky), proto se vyndává z udírny dříve.
Způsob průmyslovéhouzení, uplatňovaný v současné době, je odlišný. To má na rozdíl od domácích udíren za účel výrobky pouze vybarvit, ochutit a aromatizovat. Na bůček se stejně jako na uzené maso aplikuje tzv. tekutý udírenskýkouř, doba skutečného uzení je pak příliš krátká. Výhoda tohoto uzení spočívá v tom, že takto upravené maso neobsahujekarcinogeny, které při běžném uzení v kouři vznikají.Nevýhodou je odlišnáchuť, než u domácího uzeného.
Po zrušení závazných norem na výrobu potravin počátkem 90. let 20. století začali mnozí výrobci za účelem zlevnění výrobku či většího zisku do uzeného boku injekčně vpravovatvoduspolyfosfáty,škroby, rostlinnoubílkovinou, zvyrazňovači chuti a dalšímiéčky. Proto je dnes průmyslově vyráběný uzený bůček velmi rozdílné kvality.
Kostelecké uzeniny

Kostelecké uzeninyjsoumasokombinát, který sídlí vKostelciu Jihlavy. Společnost byla založena v roce1917na místě bývalé brusírny skla a dřeva, v 90. letech 20. století se stala největším výrobcemuzeninv České republice. Akciovou společnost od roku 2007 vlastníAgrofertAndreje Babiše.
Továrnu na uzeniny a konzervy založili 6. prosince 1917 Jan Satrapa, Richard Spitzer, Karel Czánský, Jan Hamlisch a Josef Spitzer jakospolečnost s ručením omezeným. 1. března 1918 se stal technickým ředitelem a spolumajitelem továrny Josef Bílek. Ten se zúčastnil budování podniku od jeho samého začátku, vedl nákup, obchod i výrobu. Firma pro svůj provoz přestavěla budovu bývalé brusírny skla. Dne 1. ledna 1928 byla firma převedena naakciovou společnost, jež měla závody vHodicích,StudenéaKrahulčía zaměstnávala 670 pracovníků. Poúnoru 1948byly Kostelecké uzeniny znárodněny a zařazeny pod státní podnik s názvem Jihomoravský průmysl masný, závod 06 Kostelec. V roce 1992 po privatizaci byla založena akciová společnost,kterou převzalo obchodního družstva Maso Uzeniny. V roce 2005 většinový podíl získalAgrofert HoldingAndreje Babiše.V roce 2007 Agrofert vykoupil akcie zbývajících akcionářů a firmu zcela ovládl.V roce 2010 proběhla fúze s Maso Planá, zároveň byl ukončen drůbežářský provoz, který byl převeden podVodňanské kuřea propuštěno bylo 300 lidí.V roce 2010 zaměstnávala téměř 2000 pracovníků.
Firma se specializuje na červené maso (vepřové a hovězí). Dále nabízí široký sortiment uzenářských výrobků, ale i konzervy.
Kostelecké uzeniny používají jako logo panáčka hltajícího párek na červeném pozadí s nápisem Založeno 1917. Roku 2007 bylo na stránkách TheMishMash.com logo zařazeno do kategorie 12 „produktů z pekla“. V roce 2010 panáčka s párkem zařadil server Damn Cool Pics do výběru log se sexuálním podtextem.V roce 2014 si jej povšimlBusiness Insidera začlenil logo Kosteleckých uzenin do článku15 log vás určitě zaujme, které převážně spojovaly sexuální konotace.
SpisovatelBohumil Hrabalse o kosteleckých párcích zmiňuje ve svém románuBambini di Praga. Mluví se o nich i ve filmové adaptaci tohoto románuAndělské očirežiséraDušana Kleina.
Skilandis

Skilandisje typ trvanlivéuzeninytypický prolitevskou kuchyni. Recept pochází z regionuAukštaitija, kde je doložen již v16. století, o pokrmu se ve svých dílech zmiňujeSimonas Daukantasa další autoři. Uzenina se vyrábí také v severovýchodním Polsku, kde je známá pod názvemkindziuk.
Skilandis se připravuje zvepřového masa, někdy také ze směsi vepřového ahovězího: libové maso i sádlo se nakrájejí na drobné kousky a spolu sčesnekem,solí,pepřemakoriandremse napěchují do vepřovéhožaludkunebomočového měchýře(v moderní době se používají i umělá střívka), který se převáže provázkem a udí se až dva týdny v kouři z dřeva listnatých stromů (olše,buk,jalovec) o teplotě maximálně 30 °C. Po vyuzení se nechá ještě nejméně dva měsíce řádně vyschnout na chladném, temném a dobře větraném místě. Hotový skilandis má tvar nízkého válce s podélnými žebry a tmavě červenou barvu, váží až dva kilogramy, krájí se na plátky. Na řezu jsou viditelné nerovnoměrné velké kusy mastného, uzenina je velmi suchá a tvrdá, má pikantní a lehce nakyslou chuť.
Od roku 2009 má litevský skilandischráněné označení původupodleEvropské unie(PDO).
Klobása

Klobásajeuzeninaz mletéhomasa, většinou tvrdé konzistence, pikantní, kořeněná a trvanlivá. Dá se konzumovat za studena, většinou se ale ohřívá v horké vodě (případně v páře) nebo se opéká nagrilu. Obecně platí, že čím je klobása tvrdší, tím je lepší a trvanlivější. Měkčí se většinou vaří, tvrdé (kvalitnější a dražší) se mohou jíst v menším množství i zastudena. Klobásy se konzumují zpravidla spečivemjako je chléb nebo houska. Jako příloha se obvykle podávajíkřen,hořčicenebokečup.
Výroba klobás je známa odstarověku, vyráběli ji starověcí Sumerové, Číňané, Řekové, Římané a další národy. Potravina byla vyráběna zejména z důvodu trvanlivosti, což umožňovalo její dlouhodobější skladování. O této potravině psal např. iHomérve své Odyseji, dramatikEpicharmusnazval jednu ze svých divadelních herKlobása. Klobásy byly známy od nepaměti i v českých zemích, jednak se na venkově vyráběly podomácku, jednak je vyráběli ve městechuzenáři, kteří byli od13. stoletív témžecechusřezníky.Maso se konzervovalo nejenuzením, ale isušením. V mnohadomácnostechse zejména v zimním období udí klobásy podle tradičních receptur dodnes.
Kvalita klobás i ostatníchuzenářskýchvýrobků byla vždy pečlivě hlídána, za šizení výrobků docházelo už odstředověkuaž k drastickýmtrestům. Na konci19. stoletíbyl vydán Rakouský potravinářský kodex, který platil v českých zemích s obměnami až do roku1948, kdy byl nahrazen státními normami. Všechny tyto předpisy a normy zakazovaly přidávat do masných výrobků jakékoli cizorodé látky s výjimkousoli,koření,vodyv povoleném množství při solení nastřikováním,vitamínůči minerálních látek.Počátkem 90. let 20. století však byly tyto normy zrušeny a na českém trhu se začaly objevovat výrobky deklarované jakopárkyči klobásy, které však obsahují různé náhražky, jako jedrůbeží separát,škrob, rostlinnébílkoviny,mouka, zahušťovadla, apod.
František Kňourek, tržnice masa, sádla, uzenin a vývoz šunek

František Kňourek, tržnice masa, sádla, uzenin a vývoz šunekbyla firma vHradci Králové, která se od roku 1914 věnovala výrobě a prodeji masných výrobků a uzenin.
O fungování Františka Kňourka jako uzenáře jsou dochované první písemné doklady z roku 1914, kdy působil v Hradci Králové. Svůj nový závod zřídil v roce 1925 v Husově třídě čp. 4 na Pražském Předměstí, když převzal závod F. Nováka (bývalá prodejna legionářského družstva). Kvalita jeho výrobků byla vyhlášená.
V roce 1928 mu byla udělena koncese k provozování hostinské a výčepnické živnosti v omezeném rozsahu pro dům čp. 78. Roku 1936 obdržel povolení k opravě fasády tohoto domu.
Účastnil se i řady charitativních akcí, např. roku 1931 věnoval na stravovací akci školních dětí 20 kg škvařeného loje a na vánoční nadílku 1933 firma darovala 500 Kč. Mnohdy však naletěl, např. 9. února 1923 odebral od něho Josef Pokorný šunku o hmotnosti 6 kg, na které si však děti v spolkem Čs. Červeného kříže udržované jídelně pro děti nezaměstnaného dělnictva nepochutnaly. Často měl problémy i s pracovními úrazy. 23. srpna 1930 čistil učeň světlík, přičemž propadl a pořezal se na rukou a na nohou tak, že musel být dopraven do nemocnice. 4. března 1933 se zase při stahování telete pořezal na levé ruce řezník František Staněk.
Roku 1931 zakoupil pan Kňourek hotel Slavie na Pražském Předměstí od hoteliéra A. Hofbauera a také jeho závod tím pádem změnil vlastníka. V roce 1933 dodával maso pro dělostřelecký pluk 104 Karel Černý, nový majitel firmy Kňourek. Při ofertním řízení 23. listopadu 1934 u posádkového velitelství v Hradci Králové byla zadána dodávka hovězího masa na rok 1935 pro královéhradeckou posádku firmě Kňourek, majitel F. Černý, řeznctví a uzenářství v Hradci Králové. Roku 1937 se objevuje reklamní heslo: MASO-SÁDLO-UZENINA, TO JE NAŠE POTRAVINA! Říká se - ne nadarmo... "U KŇOURKŮ JE ZADARMO!" V roce 1945 měl závod prodejny v Hradci Králové v Palackého třídě (v Kopečku) a v Hradci Králové II. na třídě maršála Stalina. Kňourkův závod existoval až do roku 1949.
Emanuel Uggè

Emanuel Uggè(15. března1835Praha–16. červenec1907Praha) byl pražský měšťan, činovníkSokolaa především známý pražský uzenář. V tuzemském prostředí je původcem dnes všeobecně známé „neuzené uzeniny“, zvanétalián.
Emanuel Uggè byl italského původu. Narodil se však v Praze do rodiny obchodníka Alexandra Uggého a jeho ženy Marie. Roku 1858 se oženils Marií Kratochwílovou. V roce 1886 se však v Čechách plně naturalizoval tím, že složil předepsaný měšťanský slib a stal se pražským měšťanem. V centru Prahy vlastnil dům, kde kromě jiného jako jeden z prvních v Praze provozovaluzenářskou živnost.
Vedle svých podnikatelských aktivit byl Uggè mnoho let aktivním a váženým členem tělovýchovné jednoty Sokol. Byl uznáván jako její velký podporovatel, který se aktivně podílel na rozkvětu spolku. Uggè byl také osobním přítelemJindřicha Fügnera, jednoho ze zakladatelů Sokola. Pohřben byl naOlšanských hřbitovech.
Jeho blízkým příbuzným byl známý pražskýjazzovýpublicista stejného jména, hudební teoretikEmanuel Uggè(1900–1970).
Přes mnohé aktivity ve spolkovém životě se Emanuel Uggè proslavil především jako uzenář, který v Čechách jako první vyráběl pivní pochoutky, známé dnes jakotaliáni.
Jedná se o vařenou vepřovo-hovězí směs plněnou do střívek a naloženou do láku. V pravém slova smyslu tedy vlastně nejde o „uzeninu“. Mezi Pražany se Uggèho novinka stala rychle velice oblíbenou. Zpočátku Pražané nové chuťovce říkali „Uggeho pivní pochoutka“, z čehož se posléze stala „Uggovka“ (vyslovováno jako „Užovka“). Současně se také říkalo: „Jdu si dát svačinku k Taliánovi…“, později prostě „Jdu si dát taliána“. Tento název nakonec nad původní „Uggovkou“ zvítězil a stal se všeobecně užívaným.
Uzenář Uggè si svou pochoutku nijakprávně nechránil, takže jeho „taliány“ brzy převzala i konkurence.
Polská kuchyně

Polská kuchyněje rozmanitá a souvisí především s kuchyní východních sousedůPolska, ale také má některé podobnosti kstředoevropskýmaskandinávskýmkuchyním. Dále je ovlivněnažidovskou,francouzskou,tureckouaitalskou kuchyní. Polská jídla jsou velmi sytá a vydatná.
Po celou polskou historii patří mezi základní surovinysladkovodnía mořskéryby,zvěřinaavepřové maso. Pokrmy se připravují sezeleninou–brambory,kysané zelíačervená řepa. Velmi oblíbená jsou jídla shoubami. Dále hodně využívajívejce,mléko,smetanuamléčné výrobky, předevšímbrynzu. Typickým kořením jsoumajoránka,kmínakopr.
Tradičními pokrmy jsou hustépolévky,omáčky,maso, zvěřina,knedlíkyapirohy. Mezi velmi rozšířená jídla patříbigos,pirohy, různéklobásyanakládačky.
Polské pivo je velmi chutné a vyrábí se i s různými příchutěmi. V restauracích se podává i netradiční kombinace piva s ovocným džusem,skořicínebo medem. Nejoblíbenějším alkoholickým nápojem je vodka zubrovka, do níž se vkládá stéblo traviny, které dodává vodce specifickou chuť. Poláci mají v oblibě med a vyrábějí z něj oblíbenou medovinu.
Salchicha de Frankfurt

Lasalchicha de Frankfurt(por la ciudad deFráncfort del MenooFrankfurt), llamada enalemánFrankfurter Würstchen(abreviadoFrankfurter) es un tipo debrühwurst(salchicha escaldadaalemana) hecha decarne de cerdoembutida entripanatural de oveja (saitling). Su sabor especial se logra gracias a un proceso especial deahumado. Originalmente, la salchicha de Fráncfort se produce sinnitritos. Tras los procesos de curado y ahumado, las salchichas ahumadas de color amarillo dorado y brillo mate sedoso se ponen en cajas de madera entre capas individuales de pergamino.
Las salchichas de Fráncfort nunca se cocinan, sólo se calientan unos ocho minutos en agua caliente. Tradicionalmente se comen conpan,mostaza,rábano picanteyensalada de patata.
El nombreFrankfurter Würstchenaparece enAlemaniaalrededor de 1860 comodenominación de origengeográfica protegida y solo puede utilizarse para las salchichas desde 1929, ya que en realidad proceden de la zona de Fráncfort del Meno (por lo general de carniceros especialistas deNeu-IsenburgyDreieich).​ En Fráncfort del Meno este tipo de embutido se conoce desde el sigloXIII.
Esta salchicha se menciona por primera vez en 1562, durante la coronación deMaximiliano II.
La ley alemana sobre vigilancia de alimentos es muy estricta acerca de la composición y producción de esta salchicha, exigiendo que estabrühwurstse elabore con una selección decarnes de cerdo, que se ahúman tras el embutido.
Lasalchicha de Vienaes parecida a la de Fráncfort, salvo por emplear una mezcla decarnes de cerdoyternera. Fueron creadas y popularizadas por elcarniceroalemánJohann Georg Lahner(1772-1845), establecido enVienadesde el año 1805 procedente deFráncfort, que llamaba a esta varianteFrankfurter(‘de Fráncfort’), nombre con el que se popularizaron en buena parte del mundo.
EnAustria,Norteaméricay otros países se llamaFrankfurtera la variante de Viena, siendo esta la empleada en los populareshot dogs(‘perritos calientes’ o panchos). Sin embargo, enAlemaniaySuizase conoce comoFrankfurtera la originaria de la ciudad deFráncfort, hecha sólo con cerdo, yWiener(‘vienesa’) a la variante típica de Austria, hecha con una mezcla de cerdo y ternera.
Existe también una variante elaborada exclusivamente con carne de ternera o de bovino llamadaRinder-Frankfurter. Dicha variante constituye una alternativa para alimentaciónkosherohalalde quienes profesan eljudaísmoo elislam, respectivamente, ya que estas religiones prohíben estrictamente el consumo decarne porcina.
Salchicha de Morteau

Lasalchicha de Morteau, también conocida comoBelle de Morteau, es unasalchichaahumadatradicional originaria de la región francesa deMorteau, en el departamento deDoubs,Franco Condado. Es una salchicha cruda con un sabor muy fuerte y muy compacta, lo que la hace ideal para cocer.
Se produce en la meseta y las montañas delJura(en Doubs) a una altitud superior a 600 m. La ciudad de Morteau está en el centro de esta industria artesanal.
La salchicha de Morteau se elabora usando solo cerdo del Franco Condado, debido a que en esta región montañosa los animales se ceban a la manera tradicional. Además, para poder usar la etiqueta «Saucisse de Morteau», la salchicha debe ahumarse durante al menos 48 h con serrín de conífera y enebro dentro deltuyé. Se trata de salas piramidales cuyo extremo superior está provisto de una chimenea para favorecer la ventilación. Lostuyésactuales reproducen a mayor escala las grandes chimeneas tradicionales de los hogares del Franco Condado. Sin embargo la salchicha no se cuece, ya que la combustión es muy lenta y se produce dentro de una fuerte corriente de aire.
Estas salchichas son garantizadas por unaDenominación de Origen, que indica su calidad, origen y método de elaboración como especialidad regional francesa. La auténtica salchicha de Morteau lleva un pequeño taco de madera que cierra una de sus extremidades, además de una etiqueta de metal.
La salchicha de Morteau
Salchicha de Toulouse

Lasalchicha de Toulouse(enfrancéssaucisse de Toulouse) es una salchicha típica de la ciudad deTolosa(Francia). Debe su fama a que es uno de los ingredientes esenciales delcassoulet de Toulouse, una variante local de Tolosa de un plato deOccitania(el sur de Francia) conocido comocassoulet, aunque el renombre delcassoulettrasciende las fronteras tanto de Occitania como de Francia.
Se trata de unembutidofresco similar a algunos embutidos españoles próximos a la frontera con Francia, como lalonganizadeAragóno labutifarradeCataluña. Las salchichas de Toulouse están hechas concarne picadadecerdomezclada conagua,azúcar,salypimienta. Se conserva en los propios intestinos del animal lo que le da un color rosáceo y un tamaño que oscila entre los 2,6 y los 2,8 cm de diámetro y los 12 y los 15 cm de largo. Lasristrasde salchichas de Toulouse suelen venderse enrolladas sobre sí mismas.
Está prohibido añadir trozos de grasa así comoconservantes, lo que hace que la salchicha no pueda guardarse más de una semana. Además de encassoulet, es típico consumirla a la parrilla.
EnEspañay enHispanoaméricalos embutidos más parecidos a la salchicha de Toulouse son lasbutifarrascrudas. Salchichas de Toulouse y butifarras frescas se preparan crudas pero para ser consumidas se las cocinafritas,al horno,a la planchaoa la brasa.
Salchicha pequeña en salchicha grande

Lasalchicha pequeña en salchicha grandees unaperitivoinventado enTaiwána finales del sigloXX. Se elabora enrollando un trozo desalchichade cerdo taiwanesa en una salchicha dearroz glutinosoligeramente mayor y más gruesa, sirviéndose normalmente a laparrillade carbón. Puede compararse con unperrito caliente. Hay versiones más elaboradas a la venta en losmercados nocturnosde Taiwán, con condimentos tales como elbokchoiencurtido, elajo, elwasabiy la pasta espesa desalsa de soja.
Salchicha de Zaratán

La salchicha de Zaratán, (por la villa deZaratán,Valladolid). Es un tipo desalchichaelaborada a base de carne magra de cerdo adobada y embutida en tripa.
Se sigue un proceso natural de elaboración, primero se pica la carne, después se realiza el adobo, el amasado se suele realizar a mano. Tras un reposo de 24 horas, se procede al embutido.
La salchicha se presenta con un color rojo brillante, en ristras paralelas torsionadas entre sí. En su sabor destaca un ligero picor agradable. 
Actualmente se comercializan dos tipos, tradicional y blanca.
La tradición mandaba que después del día de Todos los Santos los carniceros vendieran sus salchichas en las calles del pueblo, principalmente en las eras de la villa, donde se preparaban fogatas y se cocinaban. Esta costumbre que cuenta con más de un siglo de historia, se mantiene hoy, con la Fiesta de las Salchichas de Zaratán, que a modo de recordatorio, intenta mantener la tradición. Como se recoge en la página de turismo de la Junta deCastilla y León.
Se celebra la fiesta organizada por el Ayuntamiento de Zaratán, el día 2 de noviembre, con degustación de salchichas, bailes regionales. En los mesones y restaurantes de la localidad ofrecen tapas a base de salchichas.
En el año 2011 se ha celebrado la primera carrera de "La Salchicha" en la que resultaron ganadores, Agustín Ruiz Pérez (Vino de Toro-Caja Rural) y Belén Pérez Pérez (Trotapinares).
La revista de folklore de la fundaciónJoaquín Díaz, en el estudio etnográfico sobre Zaratán, hace referencia a la existencia en los años ochenta de dos establecimientos dedicados a la elaboración de salchichas, una industria y una carnicería tradicional.
En septiembre de 2009 con el lema "Castilla y León más cerca de ti". Se presentó como promoción, en la residencia del embajador de España en Portugal, entre otros productos, las salchichas de Zaratán.
En el programa de rutas por la provincia, de la Diputación Provincial de Valladolid, se recomienda los establecimientos de la localidad, donde se pueden degustar las afamadas salchichas, uno de los platos típicos de lagastronomía de la provincia de Valladolid.
Carne magra de cerdo,pimentón,ajo,orégano,saly especias, todo ello embutido en tripa natural.
Aun se guarda celosamente en Zaratán el secreto de elaboración, que podría estar en las proporciones de los ingredientes y en el amasado.
Entre sus formas de preparación, la más recomendada es cocida en vino blanco deRueda, (preferentemente de la localidad deSerrada) o clarete (vino rosado) deCigales.
También se pueden cocinar con sidra, acompañando guisos de legumbres, en paella, fritas con aceite junto a pimientos y huevos.
Rougail saucisses

Lerougail sauvageest un plat traditionnel de l’île de La Réunion. Originaire de l'île de La Réunion ce plat interroge sur sa provenance cependant. Nous pouvons constater que le rougaille kiki est bien originaire de l'île de La Réunion. Lerougailréunionnais ou rougail mauricien est un plat originaire des Mascarpone, son nom étant d'origine indienne et proviendrait de la langue tamoullaga (de ஊறுகாய் (ūṟukāy), c'est-à-dire « pickles », apparenté au télougou ఊరగాయ (ūragāya)), une des langues ancestrales. Le terme désigne une préparation pour accompagner certains plats de La Réunion
Le terme « rougail » ou encore « rougay» a été apporté dans l'histoire du peuplement par l'Inde (du mottamoulஊறுகாய்ūṟukāy).
Ce type de préparation n'est pas toujours pimenté, cela varie selon les personnes.
Sur l'île de La Réunion, le rougail saucisse est très souvent cuisiné et apprécié. Il est très simple à réaliser.
Ce type de plat se prépare à la marmite. Il peut être épicé.
Le rougail saucisse est unplattraditionnelréunionnais, à base desaucissesde porc ou de poulet préparées à la créole, souvent fumées, mais parfois fraîches. Celles-ci sont ensuite coupées en morceaux, auxquels on ajoute des tomates coupées en petits dés, des oignons émincés, et souvent des piments pour les personnes qui en mangent.
ÀLa Réunion, le rougail saucisse est traditionnellement accompagné par unzembrocal(mélange de riz avec des haricots rouges ou des pommes de terre selon les recettes), ainsi que du piment (rougail tomate ou autre). Il peut cependant être servi avec du riz et des grains (lentilles de Cilaos, haricots).
À l'île Maurice, on trouve également ce plat mais sous une orthographe différente et au féminin : la « rougaille saucisse ». La particularité de la rougaille mauricienne est qu'elle peut aussi bien être préparée avec des saucisses créoles à base de porc qu'avec des saucisses au poulet, cette dernière version étant celle que l'on retrouve principalement chez les Indos-Mauriciens.
Saucisse de Francfort

Lasaucisse deFrancfort(Frankfurter Würstchen, en allemand), aussi appeléefrancfort, est unesaucissefumée précuite, originaire d'Allemagne.
Traditionnellement faite d'une fine pâte deporc, elle connaît aujourd'hui plusieurs variations.
La saucisse française sous boyau beige peut contenir dubœufet duveaualors que la version américaine, la fameuse saucisse àhot-dog, peut contenir de laviande séparée mécaniquement, des sous-produits de porc ou de bœuf ainsi que desédulcorants, desaromateset des additifs.
Elle peut contenir jusqu'à 30 % de matières grasses. Elle est souvent colorée avec de lacochenille, un insecte.
Saucisse de Toulouse

Lasaucisse deToulouseest une préparation originaire du sud-ouest de la France.
La saucisse de Toulouse a une chair de couleur rose, elle mesure de 26 à 28 mm de diamètre et se présente soit en portions de 12 à 15 cm de long soit sous forme de brasse, sans coupe du boyau.
La dénomination « saucisse de Toulouse » n'étant pas définie légalement, sa composition varie.
Elle se compose de gras et de maigre de porc, de sel et de poivre, et de divers additifs (conservateurs, colorants, antioxydants,etc.) variables selon les producteurs et les labels revendiqués.
La saucisse de ToulouseLabel Rougecomprend:
Les maigres d'épaule et de poitrine sont hachés ensemble avant d'être mélangés avec les condiments. L'embossage est réalisé avec desmenusdeporc.
Elle peut se garder au frais pendant une semaine. Néanmoins elle reste meilleure fraîche. On peut aussi la faire sécher pour la conserver ensuite plusieurs mois.
गुलमा

गुलमा,लंगूचायासॉसेज(अंग्रेजी: Sausage), एकमांसाहारीभोजन है जिसे आमतौर परकीमेके चारो ओर खाल लपेट कर बनाया जाता है। परंपरागत तौर पर गुलमा बनाने के लिए कीमे को एक आंत से बने आवरण में भरा जाता है, लेकिन आजकल कृत्रिम आवरण भी मिलते है। कुछ गुलमों को प्रसंस्करण के दौरान पकाया जाता है और इनके आवरण को इसके बाद हटाया जा सकता है।
गुलमा बनाना एक पारंपरिक खाद्य संरक्षण तकनीक है। गुलमों को उपचार कर, सुखा कर, या धुआं दे कर संरक्षित किया जा सकता है।
गुल्म

गुल्मकिसीवृक्षया अन्यवनस्पतिके कटे हुए तने याटहनीको कहते हैं जिसमें से वह वनस्पति फिर से उग सकने में सक्षम हो। यह क्षमता कुछ ही जातियों में होती है, मसलनकेवड़ा। जिन वृक्षों में यह क्षमता होती है अक्सर उनके वनों को निचले तने तक काटकर उनकी लकड़ी प्रयोग की जाती है। कुछ वर्षों बाद पेड़ फिर से बढ़ जाता है और उसे पुनः काटा जा सकता है। ऐसे वृक्षों के झुंड जिनमें काटकर केवल गुल्म ही छोड़ दिये गये हों उन्हेगुल्म दल(copse, कॉप्स) कहा जाता है।किसी वृक्षों के झुंड को काटकर उनके गुल्म छोड़ देने कोगुल्मकारी(coppicing) कहते हैं और यह मानना है कि मानव इसे हज़ारों वर्षों से करते आये हैं।भारतमेंसाल का वृक्षपारम्परिक रूप से गुल्म करा जाता है।
पाल्पा जिला

पाल्पा जिलानेपालकेपश्चिमांचल विकास क्षेत्रकेलुम्बिनी अंचलमें स्थित एक अत्यधिक उर्वर एवं घना वस्ती समेटा हुवा जिला हैं। इस जिला का क्षेत्रफल १३७३ बर्ग कि॰मी॰ और जनसंख्या करिव ३ लाख हैं। इस जिला के पूर्व मेंनवलपरासी, उत्तर मेंगुल्मी,स्यांजाऔरतनहुँपश्चिम मेअर्गाखांचीऔरगुल्मीदक्षिण मेंनवलपरासीऔररुपन्देहीजिलाएं हैं। ये जिला २७°३४’ से २७°५७’ उत्तरी अक्षांश और ८३°१५’ से ८४°२२’ पूर्वी देशान्तरमें अवस्थित हैं।