Španělsko v době osvícenství

Španělsko v době osvícenstvípokrývá dějinyŠpanělskaod nástupuBourbonůroku1700po obdobínapoleonských válekna počátku 19. století (Španělská válka za nezávislost). Historické období monarchie bývá označováno také jakoBourbonské Španělsko.
Smrtí Karla II. v roce 1700 vymřela mužská liniešpanělských Habsburků. Ještě předtím než zemřel, určil Karel v (zpochybňované) závěti svým dědicem a nástupcem svého prasynovceFilipa z Anjou, vnuka Ludvíka XIV., z roduBourbonů(Karlova sestra Marie Terezie byla po uzavření pyrenejského míru provdána za Ludvíka XIV.). Po Karlově smrti nastoupil Filip jako Filip V. na španělský trůn, avšak odmítl se vzdát nároku na francouzskou korunu, jak Karlův testament předem stanovoval. Ihned poté prohlásil císař Svaté říše římskéLeopold I., který mohl jakožtorakouský Habsburkpodlesalického právauplatňovat nárok na vládu ve Španělsku, svého mladšího syna Karla (pozdějšího císařeKarla VI.) za španělského krále. Podpory se mu dostalo ze strany velké koalice, v níž se spojila většina evropských států, aby tak čelily hrozícímu sjednocení Španělska a Francie a zabránily zvrácení rovnováhy sil v Evropě a v zámoří ve prospěch bourbonské hegemonie.
Válka začala lépe pro Bourbony, nicméně po porážce vbitvě u Höchstädtuv roce1704byli Francouzi a Španělé zatlačeni do defenzívy. V následujícím roce dobyli Habsburkové Barcelonu a zmocnili se také celé Katalánie. Avšak poté, co se Francouzi úspěšně ubránili vbitvě u Malplaquetv roce1709, nastal postupný rozpad protibourbonské koalice, podpořený ještě předčasnou smrtí císařeJosefa I., která znamenala, že jeho bratr Karel by se měl stát zároveň římským císařem i španělským králem, s čímž jeho dosavadní spojenci nesouhlasili.
Na konci války byl tak Filip V.utrechtským míremuznán španělským králem – ovšem za podmínky, že se Španělsko a Francie nikdy nespojí. Španělsko se navíc muselo vzdát všech svých zbývajících evropských území vNizozemía vItálii, která se z větší části stala majetkem rakouských Habsburků. Katalánie zůstala součástí království na rozdíl odGibraltarua ostrovaMenorca, jež připadly Velké Británii.
S prvním bourbonským králem Filipem V. (1700–1746) přišly z jeho francouzské vlasti politické inovace, které dodaly rozvrácenému Španělsku tolik potřebnou energii a stabilitu. Francouzi a Italové, které Filip dosadil do vrcholných funkcí ve správě a ve vojsku a mezi nimiž vynikal předevšímGiulio Alberoni, zde nyní zaváděli, i když jen v omezeném rozsahu, správní principy uplatňované ve Francii. Španělsko tak kráčelo ve šlépějích francouzskéhoabsolutismu. Všechny brzdící vlivy domácí státní správy byly odstraněny a současně byla omezena privilegia šlechty. Obchod, výroba, věda a umění byly nadále podporovány, přetrvávající lokální práva a výsady vKatalánskuaAragonuodstraněny a rovněž byl zaveden jednotný daňový systém a míra zdanění (Decreto de Nueva Planta).
Blahodárné účinky těchto opatření nebyly sice neomezené (státní finance zůstávaly stále v troskách), přesto se aktivní a rozvážná královská moc ukázala až překvapivě pružná. Když však chtěla vláda odstranit přílišný vliv a zneužívání moci církve, narazila u lidu na všeobecný a energický odpor, kterému Filip V. pod vlivem své druhé manželky, Alžběty Farnese, raději ustoupil. Církev slavila svůj triumf nad královskou mocí, který ve Španělsku zakonzervoval dosavadní silný vlivkuriea inkvizice na veřejné dění. Španělské zásahy na straně Francie běhemválky o dědictví polské(1733–1735) a veválce o dědictví rakouské(1740–1748) přispěly k opětnému získání kontroly nadNeapolskemaSicílií. Vláda hypochondrickéhoFerdinanda VI.v letech1746–1759byla pro zemi požehnáním, neboť se vyznačovala šetrností a dlouhým obdobím míru, což přispělo k materiálnímu rozkvětu země.
Významným pokrokem ve vývoji k modernímu státu znamenala vládaosvícenéhoabsolutistyKarla III.(1759–1788), nevlastního bratra Ferdinanda VI. Karel, ačkoliv silně nábožensky založený člověk, byl významným státníkem, jenž se snažil ze Španělska učinit stát rovnocenný ostatním evropským mocnostem. Během své proreformní vlády se mohl opírat o mnoho významných úředníků a státníků. Nešťastná účast Španělska nasedmileté válceproti Velké Británii po boku Francie v letech1761–1762, k níž byl zavázán nevýhodnými bourbonskými rodinnými pakty, zpočátku rušila jeho reformní činnost. V této válce Španělsko sice dočasně ztratiloFloridu, ale jako náhradu obdrželo od FrancieLouisianuzápadně od řekyMississippi.
V roce1767se Karlovi podařilo ze země vypuditjezuity. Tím byly odstraněny nebo omezeny četné nešvary a přehmaty duchovenstva, což napomohlo k prohloubení spolupráce mezi státem a církví, která měla značně prospěšný vliv na vzdělanost a mravnost lidu. Mnoho reforem ovšem zůstalo pouze na papíře, poněvadž Španělsko zůstávalo nadále silně zemědělskou zemí a leckdy tedy postrádalo potřebné kapacity k provedení reforem. Třicetileté Karlovo úsilí, dosáhnout použitím nezměrných finančních prostředků rozvoje hornictví, továren a silnic a snaha o rozvinutí a uvolnění obchodu s Amerikou, proto přineslo jen částečně své ovoce. Také počet obyvatelstva vzrůstal jen velmi pozvolna. Španělská účast v boji proti Velké Británii zaamerické války za nezávislost(1775–1783) spolkla tak obrovské množství finančních prostředků, že bylo nezbytné vydat papírové peníze.
Dohodami se severoafrickými státy a sOsmanskou říšíKarel III. restauroval někdejší španělský vliv ve Středozemním moři. Španělsko tím upevnilo svoje mocenské postavení v Evropě a dokázalo alespoň zčásti získat zpět svoje někdejší renomé. Nesporný pokrok ve vzdělávání obyvatelstva a v posilování blahobytu země mohl přinést příznivé a trvalé výsledky, pokud by Španělsku byl dopřán čas k pokračování v reformách. Nadějné začátky realizované za Karla III. však přišly za vlády jeho nástupceKarla IV.zcela nazmar a Španělsko se v důsledku zoufalé a často vysloveně zločinecké politiky přiblížilo na okraj propasti.
Karel IV. (1788-1808), dobrácký, ale naprosto neschopný panovník, byl zcela ovládán svou chytrou, energickou, ale také marnivou manželkouMarií Luisou z Parmy. Ta nechala odstranit schopné ministry Karla III. a na jejich místo dosadila svého milence,Manuela Godoye, který tak získal rozhodující vliv na vedení státních záležitostí. Svojí politikou preferování svých oblíbenců, korupcí, intrikami a oslabováním státní správy Godoy uvedl státní finance do nepořádku a přivedl tak nazmar většinu úspěchů minulých desetiletí. Svržení Bourbonů ve Francii Španělsko pouze nečinně přihlíželo, ovšem po popravěLudvíka XVI.v roce1793a urážkáchkonventubylo přinuceno vyhlásit revoluční Francii válku a postavit se na stranu protifrancouzských mocností. Tato válka byla ze španělské strany vedena s bezpříkladnou neschopností. Navzdory francouzské slabosti a obětavosti španělského národa pronikli Francouzi doNavarrya Aragonu. I přesto se ale podařilo vBasilejiv roce1795uzavřít celkem příznivý mír. Španělsko nicméně upadlo do naprosté závislosti na Francii, což lehkomyslný Godoy stvrdil v červnu1796smlouvou ze San Ildefonso.
Španělsko, které se ještě plně nevzpamatovalo z porážky v poslední válce, tím bylo zataženo do konfliktu s Británií. Godoy doufal, že se mu s podporou Francie podaří upevnit postavení Španělska na úkor Britů a Portugalců. Již první bitva u mysu Sv. Vincenta však jasně ukázala na nepřipravenost španělské flotily. Španělsko bylo odříznuto od svých kolonií v Americe, což mělo mít závažné důsledky pro jeho hospodářství. Aby se zavděčil Francouzům, podnikl Godoy v roce1801neslavnou výpravu do Portugalska. Následnýmmírem z Amiensuv roce1802Španělsko sice muselo ve prospěch Británie odstoupit pouzeTrinidad, ale jeho vláda v amerických koloniích byla otřesena a státní finance zruinovány. Absenceprůmyslové revolucezemi jak mocensky tak hospodářsky odsunula na vedlejší kolej za státy jako Británie, Francie neboPrusko.
I přes tento neuspokojivý stav uzavřel Godoy s Francií další nevýhodnou smlouvu, která vyčerpanou zemi zapletla do nové války s Británií v roce1803. V té přišlo Španělsko po porážkáchu mysu Finisterreau Trafalgaru(20. říjen1805) o svoji poslední flotilu. Národ všechny tyto nezdary trpělivě snášel a nijak nepoklesl ve své bezmezné loajalitě. Nenáviděný a bezostyšný Godoy ve své zaslepenosti dokonce choval naději, že se stane regentem Španělska, případně že získá královskou korunu Portugalska. Aby toho dosáhl, spojil se v roce1807s Francouzi smlouvou zFontainebleauza účelem války proti Portugalsku a dovolilNapoleonovýmarmádám překročit Pyreneje a vstoupit do Španělska. Na to vypuklo v březnu1808vAranjuezlidové povstání. Godoy byl konečně svržen a král Karel IV. přistoupil pod tlakem rozhořčeného lidu kabdikacive prospěch svého syna Ferdinanda.
Ten jakoFerdinand VII.vstoupil24. březnado Madridu. Karel IV. ale v dopise Napoleonovi krátce poté vzal svoji abdikaci zpět jako vynucenou. Francouzský císař pozval proto španělskou královskou rodinu doBayonne, kde se Ferdinand po delším zdráhání vzdal královské koruny ve prospěch otce. Ten pak své právo vlády okamžitě postoupil Napoleonovi, který na trůn dosadil svého bratraJosefa Bonaparta.