Antipsychiatrie

Antipsychiatrieje široké hnutí převážně anglosaského původu, které se v 60. letech20. stoletírozešlo s kritérii a metodami klasicképsychiatrie. Původní hlavní směr antipsychiatrie vznikl v rámci psychiatrie (vedli jej sami psychiatři). Odmítal existenci psychických poruch jako specifických nemocí a vykládal je jako reakci na sociální prostředí, přičemž klasická psychiatrie je podle něj oporou patologické a patogenní společnosti.Klasické psychiatrické výklady tak brání kritice stavu společnosti, psychiatrické metody jsou společensky schvalovaným násilím a nástrojem moci pod rouškou medicíny a vědy.
Umírněnější a racionálnější směry vycházející z antipsychiatrie nebo k ní alternativní kritizují především používání neprověřených předsudků a postupů a „psychiatrických legend“ a zaměřují se na analýzu společenské role psychiatrie, psychiatrického nálepkování (labelling) a stigmatizace, procesu sociálně-administrativního psychiatrického dělení lidí na „blázny“ a „normální“ osoby. (viz) Podobnými otázkami se zabýval iMichel Foucault
Většina přístupů řazených k tzv. „antipsychiatrii“ odmítá užívání psychiatrickýchléčiv(psychofarmak) neboelektrošokůa preferuje alternativní metody, šetrnější k lidskému tělu, zejména psychologické metody (arteterapie, přijetí a integrace odlišnosti psychiky atd.) Odmítá například internováníschizofrenikůvpsychiatrických léčebnách.
Např.schizofreniemůže být interpretována jako reakce na stresovou situaci – tzv. psychologické zhroucení. Zkušenost získaná během změněného prožívání může vést k osobnostnímu růstu jedince, psychofarmaka tento proces naruší. V rámci antipsychiatrického hnutí bývá zdůrazňováno, že psychiatři neznajípříčinyduševních nemocíani nevědí, jak je vyléčit. Předmětem kritiky bývá i to, že psychiatři mnohdy léčí psychofarmaky i stavy, které mohou mít jiné somatické příčiny.
Na přelomu 20. a 21. století je předmětem antipsychiatrické kritiky například nadužívání psychiatrickéstigmatizaceu dětí (např.ADHD– dětská hyperaktivita s poruchou pozornosti) a masové nasazování psychofarmak k úpravě vybočujících dětí.
Do „antipsychiatrického hnutí“ se počítají modernější a humánnější psychiatrické přístupy, z nichž některé dnes již mají v psychiatrii své místo, tak i přístupy odmítající psychiatrii jako celek například z náboženských nebo jiných ideologických pozic (např.scientologie).Michal Černoušekpovažoval antipsychiatrii za sebereflexi oboru psychiatrie, která ovšem došla tak daleko, že popřela povahu psychiatrie jako medicínského oboru sloužícího pomoci nemocným a shledala ji sociálně-administrativním nástrojem segregace lidí.
Analýzou antipsychiatrie se zabýval napříkladCyrille Koupernik, historik psychiatrie, ve své knizeSmysl a nesmysl antipsychiatrie.Antipsychiatrické hnutí charakterizoval třemi body:
Thomas Szasz, jeden ze zakladatelů antipsychiatrie, vycházel z těchto myšlenek:
Antipsychiatrie se sama stala obětínálepkování, když mnohé, často rozdílné i oprávněně kritické pohledy na psychiatrii byly označeny za jediné hnutí s názvem antipsychiatrie, což může napomoci jejich diskreditaci. Podle Černouškatato paušalizace neodpovídá skutečnosti.
Jako jedna z vůdčíchplatforem antipsychiatrického hnutí v současné době vystupujeObčanská komise za lidská práva(CCHR, Citizens Commission on Human Rights), založenáscientologickou církvív roce 1969.
Jako svůj cíl deklaruje boj se zločiny proti lidským právům spácháné psychiatry a ostatními profesionály, kteří se podílejí na léčení duševních chorob (např. psychologové). Tvrdí, že se zasloužila na odhalení zvěrstev psychiatrů, podvodů v psychiatrických léčebnách apod., vydává publikace dokazující odhalení podvodu psychiatrů či celé společnosti vo vzťahu k pacientom.
Podle českého psychologaMichala Černouškabyl prvním průkopníkem antipsychiatrického uvažování anglický filosof A.Meyerson, který v roce1936popsal v článkuOmyly v psychiatriipředsudky a přežitky obsažené v základech psychiatrického myšlení.
Antipsychiatrické názory dnes prosazují i některá levicovo liberálně orientovaná hnutí, případně anarchistická hnutí. Jejich kritika psychiatrie zpočívá v přesvědčení, že jde o korporátní a státní monopol k utláčení lidí a jich pronásledování kvůli jinému názoru, chování či osobné výjimečnosti. Ti radikálnější proti psychiatrii aktivně vystupují, konají různé benefiční akce na pomoc pacientům a vyzývají psychiatry k diskuzi. Psychiatrii kritizují jako škodlivou pavědu založenou na segregaci postižených a nezřídka ji přirovnávají k nacismu či eugenice.
Mezi nejvýznamnější zastánce této teorie patří např. hnutí ANTIFA, nebo na Slovensku působící organizace Spravodlivosť pre všetkých a Inštitút ľudských práv.
Sporné je i zařazení stoupenců tzv. Teorie neurodivergence, kteří tvrdí, že lidská psychika je spektrum, tudíž není možné dělit lidské chování a myšlení na zdravé a nezdravé. Teorie neurodivergence je blízká levicovému pohledu, svůj původ má v sociálních teoriích 20. století, podobně jako rodové teorie.