Édouard Manet

Édouard Manet(23. ledna1832Paříž–30. dubna1883Paříž) bylfrancouzskýmodernistický malíř, významná osobnost přechodu odrealismukimpresionismu. Jako jeden z prvních umělců 19. století ve svých dílech zobrazoval moderní život.
Manet pocházel z rodiny vyšší třídy se silnými politickými vazbami. Místo očekávané kariéry úředníka se rozhodl stát malířem. Jeho raná mistrovská díla,Snídaně v trávě(Le déjeuner sur l'herbe) aOlympia, obě z roku 1863, vyvolala značné kontroverze a inspirovala skupinu mladých malířů, pozdějších tvůrců impresionismu. Dnes jsou Manetova díla chápána jako přelomová, značící začátekmoderního umění. Během posledních 20 let svého života navázal vztahy s dalšími významnými umělci té doby. Dále rozvíjel svůj vlastní styl, považovaný za inovativní a mající velký vliv na nadcházející generaci malířů.
Pocházel z dobře situované středostavovské rodiny. Otec byl vysokým úředníkem na ministerstvu spravedlnosti, matka měla vazby na švédskou královskou rodinu.Eduard byl nejstarší ze tří bratrů.Studoval na gymnáziu, jeho otec z něj chtěl mít bankovního úředníka. Eduard však nebyl příliš pilným studentem a několikrát musel ročníky opakovat. Matčin bratr však brzy rozpoznal jeho výtvarné nadání, a doporučil ho na mimořádné hodiny kreslení přímo na gymnáziu. Strýc s ním často navštěvoval muzea a galerie a seznamoval ho s uměním starých mistrů. Eduardův otec neschvaloval synovo nadšení pro umění a rozhodně nesouhlasil s nápadem stát se malířem. Otec a syn tedy udělali kompromis a Eduard otci slíbil, že se malířem nestane, pokud nebude muset studovat dále na bankovního úředníka. Po dlouhém váhání se rozhodl pro námořnickou školu a otec mu povolil. Podmínkou zkoušek bylo, že adepti by měli absolvovat plavbu na moři, a tak se Eduard vydal roku 1848 doRio de Janeira. Dlouhá a úmorná cesta na lodi se Manetovi vůbec nelíbila, zažil několik bouří, kvůli kterým se cesta značně prodloužila. Po návratu Eduard postavil otce před nekompromisní rozhodnutí stát se malířem. Otec se podvolil a roku 1850 zapsal syna do školy u malířeThomase Coutura. Studoval tam šest let, ale příliš si nerozuměli a Manet trávil hodně času v galeriích, kde kopíroval staré mistry. Byl nadšen hlavně španělským uměním, obdivovalGoyuaVelázqueze. Během studia absolvoval studijní cesty do Holandska, Itálie, Německa a Rakouska, navštívil i Prahu.S Coutourem se po několikaletém studiu rozešel ve zlém, chtěl malovat po svém, tolik odlišném způsobu, neschvaloval způsob akademického umění.
V roce 1850 byla do rodiny Manetových přijata mladá učitelka klavíru Zuzana Leenhofová. S Eduardem navázala tajný milostný poměr a v roce 1852 se jí narodil syn. Byl pokřtěn Leon Edouard Koella a Zuzana ho vydávala za svého bratra. Manet svůj poměr před otcem tajil a teprve po jeho smrti se v roce 1863 se Zuzanou oženil.
O Velikonocích roku 1856 Manet od Coutura odešel a s přítelem Albertem de Balleroy si zařídil vlastní ateliér v ulici Lavoisier.Po letech příprav a kopírování mistrovských děl se soustředil na vlastní tvorbu. V roce 1859 přihlásil doSalonuprvní obrazPiják absintu, ale porota ho odmítla. Podporu našel jen u svých přátelDelacroixeaBaudelaira.
Do dalšího Salonu o dva roky později přihlásil dva obrazy:Portrét rodičůaŠpanělského zpěváka (Kytarista). Oba byly přijaty a zaŠpanělského zpěvákazískal čestné uznání. Obraz vzbudil zájem odborné kritiky a obdiv mladých umělců, jako byli Alphonse Legros,Henri Fantin–Latour,Edgar Degasa další. Manet byl označován za vůdce malířské avantgardy.
Chtěl potvrdit svůj úspěch a horečně pracoval. Byl sebevědomý, přátelský a společenský. Vytvořilo se kolem něj společenství přátel z intelektuálních a aristokratických kruhů Paříže, které zachytil na svém obrazeKoncert v Tuileriích(1862). Žánrová scéna vplenéruje považována za jeden z prvních impresionistických obrazů a v budoucnu inspirovala další následovníky, napříkladFrédérica Bazilla,Clauda Moneta,Augusta Renoira. Manet tento obraz spolu s dalšími třinácti plátny předvedl na samostatné výstavě v březnu 1863, ale sklidil jen výsměch a pobouření.
Porota nepřijala ani jeho tři obrazy pro oficiální Salon v roce 1863 spolu s mnoha dalšími umělci, což vyvolalo negativní reakci. Na základě rozhodnutí císařeNapoleona III.byla odmítnutá díla veřejnosti představena po skončení oficiálního Salonu na samostatné výstavě. Manet byl zastoupen naSalonu odmítnutýchtřemi plátny, z nichž největší rozruch vzbudilaSnídaně v trávě(Koupání),scéna zachycující dvě nahé ženy ve společnosti dvou elegantně oblečených mužů na pikniku v lesíku.
Ještě větší skandál vyvolal na výstavě v roce 1865 obrazOlympie, velký akt ženy, Manetovy oblíbené modelkyVictorine Meurent. Obraz, inspirovanýTizianovouVenuší z Urbina, šokoval návštěvníky celkovou atmosférou, drzým a provokativním pohledem modelky a hlavně neobvyklým výtvarným zpracováním. Proti odsudkům kritiků se na jeho obranu postavilÉmile Zola, který pochopil Manetovu genialitu. Trvalou podporu jeho dílu poskytoval i Charles Baudelaire. Dalšími přáteli byliDegas,RenoirčiMonet– toho často finančně podporoval. Zaskočen nepříznivým ohlasem Manet se poprvé vydal do Španělska, kde získal nové podněty pro svou práci. Po návratu namaloval několik obrazů v duchu svých velkých vzorůVelázquezeaGoyi. Dva z nich,PištceaTragéda, nabídl do Salonu 1866, ale porota je opět odmítla.
V roce 1867 v době konáníSvětové výstavysvá plátna vystavil v pavilonu, který vybudoval na vlastní náklady. Prezentovat svá díla oficiálně na Světové výstavě mu nebylo umožněno, protože podmínkou bylo ocenění jeho obrazů na předešlých salonech, což se však nestalo. Očekávaný úspěch se nedostavil, veřejnost i kritika neprojevili o výstavu zájem.
Stále intenzivně pracoval, umělecky vyzrál a produkoval žánrově rozmanitá díla – portréty, skupiny přátel, scény z městského života, zátiší, mořské motivy. Vytvořil řadu portrétů členů své rodiny, přátel i známých osobností. Na mnoha obrazech je zachycena profesionální modelka a pozdější malířkaVictorine Meurentová, s níž pracoval dvanáct let. Na obrazeBalkon(1868–1869) je jednou z postav malířkaBerthe Morisotová, se kterou se později oženil jeho bratr Eugen.V roce 1869 Manet svolil dávat hodiny malbyEvě Gonzalèsovéa začal pracovat na jejím portrétu, který o rok později vystavil v Salonu.
S Berthe Morisotovou Maneta pojilo přátelství a vzájemná úcta. Manet uznával její talent a Berthe ho přivedla do skupiny mladých umělců–impresionistův Café Guerbois. Od roku 1868 navštěvoval pravidelně jejich páteční schůzky, ale jejich oficiálních výstav se nezúčastňoval.
Běhemfrancouzsko-pruské válkypřerušil v roce 1870 malování a vstoupil do vojska. Po kapitulaci se vrátil do Paříže a jako přesvědčený republikán vstoupil do Federace umělců, jejímž cílem bylo přispět k obnově morálky, posílení svobody umělecké tvorby a zavedení systému uměleckého vzdělávání. Po krvavém potlačeníKomunytrpěl depresemi a odjel se zotavit doBoulogne-sur-Mer, kde od roku 1868 trávil s rodinou letní pobyty. Dojmy z revolučních událostí se odrazily ve dvou jeholitografiíchBarikádaaObčanská válka. V roce 1881 namaloval portrét revolucionáře Henriho Rocheforta, jehož dramatický osud ho hluboce zasáhl.
V roce 1872 obchodníkPaul Durand-Ruelzakoupil najednou větší množství Manetových obrazů asi za 50 000 franků.Zájem začali projevovat také další sběratelé. Tento úspěch ho povzbudil do další práce, toužil po oficiálním uznání. V Salonu byl přijat jeho obrazBoj Kearsarge s Alabamou, který měl nadšené recenze v tisku. Ještě větší úspěch měl obrazDobré pivoo rok později. Manet byl zahrnut slávou.
Vrhl se do práce, aby uspokojil rostoucí zájem. Pod vlivem přátel impresionistů více maloval v plenéru, jeho barevná paleta se projasnila. V roce 1874 však mezi nimi došlo k definitivní roztržce, když impresionisté uspořádali vlastní výstavu, které se Manet odmítl zúčastnit.
Poslal tři obrazy do oficiálního Salonu, avšak přijat byl pouze jeden –U železnice(1873). Jeho zklamání pomáhal zmírnit nový přítel a obdivovatel, básníkStéphane Mallarmé. Také v následujících letech se pokoušel o účast v Salonu se střídavým úspěchem. V roce 1875 vyvolal skandál jeho obrazArgenteuil.Konzervativní kritika odsoudila námět i odvážné barevné zpracování. Manet přesto zůstal věrný svému malířskému stylu.
Od roku 1877 se u Maneta projevily zdravotní problémy, cítil se unaven, trpělataxií. Byl to průvodní jevsyfilidy, kterou se zřejmě nakazil v mládí při své cestě do Rio de Janeira. Absolvoval několikaměsíční léčbu, ale snažil se pracovat. V roce 1880 měl samostatnou výstavu v Paříži a v následujícím roce byl jmenován rytířem Čestné legie a získal cenu v Salonu.
Nemoc rychle postupovala a v důsledku omezené pohyblivosti měl čím dál tím větší problémy s většími plátny. V tuto dobu vzniklo množství zátiší aakvarelů. Na žádost Prospera Mallarmé ilustroval jeho překlad básněEdgara Allana Poe. Jeho posledním velkým plátnem bylBar ve Folies Bergère,za které se rok před smrtí konečně dočkal všeobecného uznání.
Pár dní před smrtí mu byla amputována noha, ve které mělsněť. Manet zemřel 30. dubna 1883, v náručí svého syna Leona.Pohřben byl dne 3. května na pařížském hřbitověPassy.
Ve své poslední vůli ustanovil dědičkou celého svého majetku svou manželku Zuzanu s přáním, aby po své smrti odkázala Leonu Koellovi Leenhoffovi jmění, které jí on zanechal. Řada Manetových obrazů byla prodána na velké posmrtné výstavě spojené s dražbou.
Ve svých raných dílech se obrací a čerpá inspiraci od starých renesančních mistrů, např. jeho obrazSnídaně v trávě(1863) neboOlympia(1863). Vytvořil několik maleb s náboženskými náměty jakoKristus zahradník(1858) neboJežíš urazil vojáky(1864), v nichž projevil svůj neortodoxní vztah k víře. Byl nadšen španělským uměním. V řadě jeho obrazů se projevuje vliv Velázquezův a Goyův i španělského folklóru. Příkladem jsou obrazyStarý hudebník(1861), Lola de Valencia(1861), Španělský zpěvák(1861),Býčí zápas(1864). Tradiční náměty však dokázal zpracovat moderním způsobem s velkou invencí. Jeho díla vyvolávala pobouření veřejnosti, ale mladými umělci byl považován za vůdčí osobnost moderního malířství, přechodu od realismu k impresionismu. Ve svých kompozicích využíval ostrých kontrastů světla a stínu, harmonii barevných tónů. Podle svých španělských vzorů začal na svých obrazech používat hnědou, světle šedou a černou barvu. Měl tendenci ke zplošťování postav a okolního prostoru, což mělo rozhodující vliv naGauguina,Picassa,CézannaaMatisse.
Manet byl někdy i proti své vůli nazýván a brán jako vedoucí hnutíimpresionistůhlavně pro svoje nevšední náměty, barevné kombinace a práci se štětcem. On sám s tím nesouhlasil, netoužil být členem žádné umělecké skupiny. Impresionismus objevoval postupně a vlastním způsobem, byl pro něho jen přechodným obdobím. Necítil se být impresionistou, nesdílel jejich nadšení pro malování v plenéru a techniku barevných skvrn. Se skupinou impresionistů se sblížil na přelomu 60. a 70. let 18. století zejména zásluhou Berthe Morisotové. Na rozdíl od impresionistů se nevzdal černé barvy, kontur a klasické kompozice. V době, kdy pobýval mimo Paříž a maloval ve volné přírodě, začal používat světlejší barvy a kratší tahy štětcem. Ústředním námětem jeho malby však nebyla krajina, nýbrž člověk – viz obrazyMonet maluje ve svém plovoucím ateliéru(1875),Argenteuil(1874).
Lidé hráli důležitou úlohu v jeho obrazech. Byl vynikající portrétista, který dokázal vystihnout psychologii svých modelů. Namaloval velké množství portrétů, především ženských. Kromě členů své rodiny (Paní Manetová u klavíru, 1867) maloval přátele z uměleckých kruhů (Zola, Baudelaire, Mallarmé) i příslušníky vyšší společnosti.
Lidé jsou také důležitou součástí žánrových scén zobrazujících současný městský život – koncerty, kavárny, ulice, nádraží. Příkladem jsou obrazyHudba v Tuileriích(1862),U železnice(1873),Koncertní kavárna( 1878),V zimní zahradě(1879),Bar ve Folies Bergère(1882).
Historická malba tvoří jen okrajovou část Manetova díla. Na svých obrazech zachytil některé historické události, např. námořní bitvu v občanské válceBoj Kearsarge s Alabamou (1864),popravu císařeMaxmiliánav Mexiku (1867, 1868) nebo pařížskou Komunu.
Maloval také zátiší, především v posledních letech života, kdy mu nemoc bránila opustit ateliér. Jako námět s oblibou volil květiny (Šeříky a růže, 1883), ovoce (Meloun a broskve, 1866) nebo ryby (Zátiší s rybami, 1864).
Věnoval se různým malířským technikám. Kromě nejčastějšíolejomalbyna plátně to bylakvarelapastel. Vytvořil i řadu grafických prací –rytiny,leptyalitografie. Spolupracoval také na výtvarné úpravě knih.
Manetovo dílo zahrnující přes 400 olejů, víc než 100 akvarelů, 85 pastelů a stovky grafických listů je dnes rozptýleno po celém světě.
NaSalónunebyl nikdy příliš pochopen. Například už u jeho prvního plátna, které nabídl Salónu,Piják absintu, mu bylo mnohé vytčeno, jediný z poroty, komu se líbilo, bylEugène Delacroix. Avšak o dva roky později se jehoŠpanělský zpěvákdočkal uznání.