Jihoafrická republika

Jihoafrická republika(někdy takéRepublika Jižní Afrika),zkratkouJAR, zkráceným názvemJižní Afrika,je nejjižnější zemíAfriky. S více než 60 miliony obyvateli je 24. nejlidnatější zemí světa a rozkládá se na ploše 1 221 037 kilometrů čtverečních. Jižní Afrika má tři hlavní města:Pretorii, kde sídlí výkonná moc,Bloemfontein(justice) aKapské Město, kde sídlí moc zákonodárná. Největším městem jeJohannesburg. Asi 80 % Jihoafričanů ječernošského původu,rozdělených mezi různé etnické skupiny mluvící různými africkými jazyky. Zbývající populaci tvoří největší africké komunityevropských, asijských a mnohonárodních předků – je zemí s nejvyšším podílembíléhoaasiatskéhoobyvatelstva v Africe.
Na jihu je ohraničena 2 798 kilometry pobřeží táhnoucí se podéljižního AtlantikuaIndického oceánu;její severní sousedi jsouNamibie,BotswanaaZimbabwe, východní a severovýchodní pakMosambikaSvazijsko. Uvnitř jihoafrického území leží samostatné královstvíLesotho.Je to nejjižnější země na pevniněStarého světačivýchodní polokoulea nejlidnatější země ležící zcela jižně odrovníku.
Jižní Afrika je multietnická společnost zahrnující široké spektrum kultur, jazyků a náboženství. Její pluralitní složení se odráží v ústavě uznanými 11 úředními jazyky, což je čtvrté nejvyšší číslo na světě.Podle sčítání lidu z roku 2011 jsou dvěma nejvíce používanými prvními jazykyzuluština(22,7 %) axhoština(16,0 %).Dva další jsou evropského původu:afrikánština(13,5 %) se vyvinula znizozemštinya slouží jako první jazyk většinybarevnýchabílýchJihoafričanů aangličtina(9,6 %) zase odráží dědictvíbritského kolonialismua běžně se používá ve veřejném i komerčním životě. Země je jednou z mála v Africe, která nikdy nezažila státní převrat a její demokracie má více než stoletou tradici, na druhou stranu v důsledku rasové segregace (apartheidu) zavedené roku 1948 byli z demokratického procesu až do roku 1994 vyřazeničernoši. Od té doby je JARparlamentní demokracií, byť důsledky apartheidu v podobě rozdělené společnosti asociálníaekonomické nerovnostiv mnoha ohledech přetrvávají a jsou předmětem politických a společenských sporů.
Během 20. století se černá většina snažila domáhat se více práv od dominantní bílé menšiny, která hrála velkou roli v nedávné historii a politice země. Národní strana v roce1948zavedlaapartheida institucionalizovala předchozí rasovou segregaci. Po dlouhém a často násilném bojiAfrického národního kongresu(ANC) a dalších aktivistů proti apartheidu uvnitř i vně země začalo od poloviny 80. let rušení diskriminačních zákonů. Od roku1994mají všechny etnické a jazykové skupiny politické zastoupení vliberální demokraciiv zemi, která zahrnuje parlamentní republiku a devět provincií. Jihoafrická republika je často označována jako „duhový národ“, který popisuje multikulturní rozmanitost země, zejména v důsledku apartheidu.
Jihoafrická republika jerozvojová zeměa je na 113. místě vindexu lidského rozvoje, sedmém nejvyšším v Africe.Světová bankaji klasifikovala jakonově industrializovanou zemis druhou největší ekonomikou v Africe a 33. největší na světě.Jižní Afrika má také nejvíce památek zařazených na seznamsvětového dědictví UNESCO v Africe. V mezinárodních záležitostech má status střední mocnosti; udržuje si významný regionální vliv a je členemSpolečenství národůi skupinyG20.Kriminalita, chudoba a nerovnost však zůstávají všudypřítomné, přičemž zhruba čtvrtina populace je nezaměstnaná a žije z méně než 1,25 amerického dolaru na den.
Vzhledem k velkému počtu úředních jazyků má Jihoafrická republika více oficiálních názvů.
V Jihoafrické republice se nachází jedny z nejstarších archeologických afosilních nalezišťna světě.Archeologové objevili rozsáhlé fosilní pozůstatky vkrasových jeskyníchv provinciiGauteng. Tato oblast, která je naseznamu světového dědictví UNESCO,byla označena za „kolébku lidstva“. Mezi archeologická místa patříSterkfontein, jedno z nejbohatších míst s fosiliemi kmenehomininina světě. Mezi další místa patříSwartkrans, jeskyně Kromdraai, jeskyně Coopers a Malapa.Raymond Dartidentifikoval první fosilii homininů objevenou v Africe –Taungské dítě(nalezené poblíž Taungu) v roce 1924. Další pozůstatky homininů pocházejí z lokalitMakapansgatv provinciiLimpopo, Cornelia a Florisbad v provinciiSvobodný stát, Border Cave v provinciiKwaZulu-Natal, jeskyně ústí řeky Klasies v provinciiVýchodní Kapskoa Pinnacle Point, Elandsfontein a Die Kelders v provinciiZápadní Kapsko.
Tyto nálezy naznačují, že v Jižní Africe existovaly různé druhy hominidů zhruba před třemi miliony lety, počínaje druhemAustralopithecus africanus.Následovaly druhy jakoAustralopithecus sedibaiParanthropus robustus. K nejstarším zástupcům lidí patří nově objevený druhHomo naledi. Dále se na území JAR vyskytovalčlověk zručný,člověk vzpřímenýičlověk moudrý. Moderní lidé obývali jižní Afriku po dobu nejméně 170 000 let.
Různí vědci lokalizovalioblázkové nástrojev údolí řekyVaal.
Osady lidí hovořícíchbantuskými jazyky, kteří využívali v zemědělství a pastevectvíželezo, byly přítomné již ve 4. nebo 5. století n. l. jižně od řekyLimpopo(nyní severní hranice sBotswanouaZimbabwe). Vysídlili, dobyli a pohltili původníKhoisany, národyKhoikhoiůaSanů. Bantuové se pomalu přesunuli na jih. Má se za to, že nejstarší místa zpracování železa v současné provincii KwaZulu-Natal jsou z doby kolem roku1050. Nejjižnější skupinou byliXhosové, jejichž jazyk zahrnuje určité jazykové rysy dřívějších Khoisanů. Xhosové dosáhlyGreat Fish Riverv dnešní provinciiVýchodní Kapsko. Při migraci tyto větší populace doby železné vysídlily nebo asimilovaly dřívější národy. V provinciiMpumalangabylo nalezeno několik kamenných kruhů spolu s kamenným uspořádáním, které byly pojmenoványAdamův kalendář, ruiny jsou považovány za stvořené lidmi kultury Bokoni s jazykem severní Sotho.
V době kontaktu s Evropou byly dominantní etnickou skupinou národy hovořící bantusky, kteří se stěhovali z jiných částí Afriky asi před tisíci lety. Dvěma hlavními historickými skupinami byliXhosovéaZulové.
V roce1487vedl portugalský průzkumníkBartolomeu Diasprvní evropskou výpravu, která měla přistát vJižní Africe.4. prosince přistál vzálivu Walfisch(nyní známý jakoWalvis Bayv dnešníNamibii). Bylo to na jih od nejvzdálenějšího bodu, kterého dosáhl v roce 1485 jeho předchůdce, portugalský navigátorDiogo Cão(Cape Cross, severně od zátoky). Dias pokračoval západním pobřežím jižní Afriky. Po 8. lednu 1488, kterému předcházely bouře bránící pokračovat v plavbě podél pobřeží, plul z dohledu pevniny a obeplul nejjižnější bod Afriky, aniž by jej viděl. V květnu 1488 dosáhl východního pobřeží Afriky, které nazývalRio do Infante, pravděpodobně dnešní Groot River, ale po svém návratu uviděl mys, který jako první pojmenovalCabo das Tormentas(mys bouří). Jeho králJan II.místo přejmenoval naCabo da Boa EsperançaneboliMys Dobré naděje, protože vedl k bohatstvíVýchodní Indie.Diasův výkon byl později zvěčněn v portugalské epické básniLusovci(1572) odLuíse de Camões. Dalších asi sto let zde přistávaly lodě pouze z Portugalska;Portugalcizde však žádné osady po střetech s původními obyvateli nezakládali.
Na počátku17. stoletízačala námořní síla Portugalska upadat a angličtí a nizozemští obchodníci soutěžili o vyloučeníLisabonuz jeho lukrativního monopolu na obchod s kořením.Zástupcibritské východoindické společnostiměli sporadicky zájem o mys při hledání opatření již v roce 1601, ale později začali upřednostňovat ostrovAscensionaSvatou Helenujako alternativní útočiště.Nizozemský zájem vzrostl po roce 1647, kdy na mysu na několik měsíců ztroskotali dva zaměstnanciNizozemské východoindické společnosti(VOC). Námořníci dokázali přežít získáním čerstvé vody a masa od domorodců.Také na úrodnou půdu zaseli zeleninu.Po návratu do Nizozemska příznivě informovali o potenciálu mysu jako o „skladišti a zahradě“ k zásobování lodí plujících na dlouhé plavby.
V roce 1652, asi 150 let po objevení cesty kolem mysu, připluli do Stolové zátoky tři lodě s 90 lidmi různé národnosti, vedené zkušeným obchodníkem a cestovatelemJanem van Riebeeckem. Ti zde jménem Nizozemské východoindické společnosti vybudovali první osadu a zásobovací stanici u mysu Dobré naděje –Kapské Město.Vznikly zde zahrady, zemědělské plantáže a vinice. Časem se mys stal domovem velké populace zvanévrijlieden, známých také jako 'vrijburgers(doslovně „svobodní občané“). Šlo o bývalé zaměstnance společnosti, kteří po plnění svých smluv pobývali na nizozemských územích v zámoří.Nizozemští obchodníci také na těžkou práci přes Východoindickou společnost nechali přivážet otroky namísto místníchKhoisanů– skupinKhoikhoiůaSanů(tehdy označovaných jakoHotentoti), hlavně zIndonésie,Madagaskarua částí východní Afriky.Některé z prvních komunit smíšené rasy v zemi vznikly prostřednictvím svazků mezi vrijburgery, jejich otroky a různými domorodými národy.To vedlo k vývoji nové etnické skupinyBarevných, z nichž většina přijalanizozemský jazykakřesťanskou víru.
O pár let později začali zakládat v okolí další farmy. Z Evropy přijížděli další osadníci, zejménaNěmci. V roce 1688 sem dorazila skupina 200 francouzskýchHugenotů. V18. stoletípřiplouvalo k jihoafrickým břehům přes 80 lodí ročně; také kvůli tomu sem byly zavlečeny neštovice, které způsobily zdecimování nejen osadníků, ale zejména domorodců. Expanze nizozemských kolonistů na východ zahájila sérii válek s na jihozápad migrujícím kmenem Xhosů, známé jakoválky s Xhosy, protože obě strany soutěžily o pastviny nezbytné k pastvě dobytka poblíž Great Fish River.Vrijburgerové, kteří se stali nezávislými farmáři na hranici, byli známí jakoBúrové, přičemž někteří si osvojili polokočovný životní styl a byli označováni jakotrekboerové.Búrové vytvářeli volné milice, které nazývali komanda a vytvářeli spojenectví se skupinamiKhoisanů, aby odráželi nájezdyXhosů.Obě strany zahájily krvavé, ale bezvýsledné útoky a sporadické násilí, často doprovázené krádežemi hospodářských zvířat, které zůstávalo běžné po několik desetiletí.
Velká Británie v letech 1795 až 1803 okupovala Kapské Město, aby zabránila obsazeníPrvní Francouzskou republikou, která napadlaNizozemíaNizozemská Východoindická společnostvyhlásila bankrot. Přes krátký návrat k nizozemské vládě v rámciBatávské republikyv roce 1803 byl mys znovu obsazen Brity v roce1806.Po skončenínapoleonských válekbylo Kapské město formálně postoupeno Velké Británii a stalo se nedílnou součástíbritského impéria.Britské osidlování Jižní Afriky začalo kolem roku 1818 a následně vyvrcholilo příchodem 4000 osadníků v roce 1820.Noví kolonisté byli vyzýváni, aby se usadili z různých důvodů, zejména kvůli zvětšení počtu evropských pracovních sil a posílení příhraničních oblastí proti nájezdům Xhosů.
V prvních dvou desetiletích 19. století sjednotilzulskékmeny náčelníkŠakaa začal dobývat nové území.V brutální výbojné politice bylo zabito 1 000 000 až 2 000 000 lidí a jeho válečníci zpustošili vnitrozemskou plošinu, která byla na počátku 20. let 19. století vylidněna,čímž ovšem usnadnili následnou búrskou a britskou kolonizaci. Toto období se nazývámfecane. Odnož Zuluů, národ Matabele, vytvořil větší říši, která zahrnovala velké částiVysokého Veldupod králemMzilikazim.
Na počátku19. stoletímnoho nizozemských osadníků z Kapské kolonie, kde byli podrobeni britské kontrole, odešlo v řadě skupin migrantů, kteří se stali známými jakoVoortrekkeři(„Hledači cesty“ či „Průkopníci“). Británie zakázala obchodování s otroky a v roce 1833 otroctví zrušila. Búrům otroci z plantáží utíkali a jejich farmy zanikaly. Búrové migrovali do budoucích oblastíNatal,Svobodný státaTransvaal. Zde založili búrské republiky:Transvaalskou republiku(nyní provincieGauteng,Limpopo,MpumalangaaSeverozápad), republikuNatalia(KwaZulu-Natal) aOranžský svobodný stát(svobodný stát), přičemž docházelo ke střetům s místním obyvatelstvem.
Objevdiamantův roce1867azlatav roce1884ve vnitrozemí odstartoval minerální revoluci a zvýšil ekonomický růst a imigraci, což zintenzivnilo britské úsilí o získání kontroly nad domorodým obyvatelstvem. Boj o kontrolu těchto důležitých ekonomických zdrojů byl faktorem ve vztazích mezi Evropany a domorodým obyvatelstvem, a také mezi Búry a Brity.
Dne16. května1876vyhlásil prezidentThomas François Burgersz Jihoafrické transvaalské republiky válku náčelníkovi Sekhukhunemu a kmeni Pedi. Sekhukhuneovi se podařilo 1. srpna 1876 transvaalskou armádu porazit. Další útokLydenburského dobrovolnického sborubyl rovněž odražen. Dne 16. února 1877 podepsaly obě strany mírovou smlouvu v Botshabelo.Neschopnost Búrů podmanit si náčelníka Sekhukhuneho a kmen vedla k odchodu Burgerse ve prospěchPaula Krugeraa britské anexi Jihoafrické (Transvaalské) republiky dne12. dubna1877siremTheophilem Shepstoneem, tajemníkem pro domácí záležitostiNatalu. V letech 1878 a 1879 byly úspěšně odraženy tři britské útoky, dokud SirGarnet Wolseleyv listopadu 1879 neporazil Sekhukhuneho s armádou 2 000 britských vojáků, Búrů a 10 000 Swazijců.
Britsko-zulská válkaprobíhala v roce 1879 meziSpojeným královstvímaZululandem. Po úspěšném zavedení federace vKanadělorda Carnarvonem se předpokládalo, že podobné politické úsilí spojené s vojenskými taženími by mohlo uspět u afrických království, kmenových oblastí a búrských republik v Jižní Africe. V roce1874byl sirHenry Bartle Frereposlán do Jihoafrické republiky jako britský vysoký komisař, aby takové plány uskutečnil. Mezi překážkami byla přítomnost nezávislých búrských států a království Zululand a jeho armády. Národ Zulu porazil Brity vbitvě u Isandlwany, ale válku nakonec prohráli, což mělo za následek ukončení nezávislostiZuluů.
Búrské republiky úspěšně odolávaly britským zásahům běhemprvní búrské války(1880–1881) pomocí taktikypartyzánské války, která dobře odpovídala místním podmínkám a Britové byli poraženi. Vrátili se s větším počtem, většími zkušenostmi a novou strategií vedruhé búrské válce(1899–1902). Sice utrpěli těžké ztráty kvůliopotřebovávací válce; nicméně nakonec byli úspěšní. V britskýchkoncentračních táborechbyly uvězněny desítky tisíc Búrů a jejich rodin. Zemřelo zde přes 27 000 búrských žen a dětí.Britské impériumanektovalonezávislé búrské republikyTransvaalaOranžský svobodný stát.
V zemi se protibritská politikabílých Jihoafričanůzaměřovala na nezávislost. Během nizozemských a britských koloniálních let bylarasová segregacevětšinou neformální, ačkoli byla přijata některá legislativa pro kontrolu osídlení a pohybu domorodců, včetně zákona o nativním umístění z roku 1879 a systému zákonů.
Osm let po skončenídruhé búrské válkya po čtyřech letech vyjednávání byla zákonem britského parlamentu (zákon o Jihoafrické republice z roku 1909) zaručena nominální nezávislost a 31. května 1910 byla vytvořenaJihoafrická unie, která získala autonomní statutdominia. Všechny provincie byly sloučeny. ZahrnovalyKapsko,Transvaala koloniiNatal, stejně jakoOranžský svobodný stát.
Zákon o půdě domorodcůz roku1913přísně omezil vlastnictví půdy černochy; v této fázi domorodci ovládali pouze sedm procent země. Množství půdy vyhrazené pro domorodé obyvatelstvo bylo později nepatrně zvýšeno.
Automaticky spolu s Velkou Británií země vstoupila doprvní světové války. Za války obsadila a okupovala tehdejšíNěmeckou jihozápadní Afriku– dnešníNamibii. Spolu s dalšími britskýmidominiise účastnila poválečných mírových konferencí, na kterých získalajihozápadní Afrikujakomandátní území.
V roce1931byl přijatWestminsterský statut, který učinil z Jihoafrické unie formálně nezávislý stát vpersonální uniiseSpojeným královstvíma dalšími britskýmidominii. Statut zrušil poslední pravomoci parlamentu Spojeného království vydávat právní předpisy o zemi. Suverénní a nezávislý statut země byl o tři roky později dodatečně potvrzen domácími zákonyStatus of the Union Act 1934aRoyal Executive Functions and Seals Act of 1934. Ve stejný rok se South African Party a Národní strana spojily a vytvořily sjednocenou stranu, usilující o smíření meziAfrikáncia anglicky mluvícími bělochy. V roce1939se strana rozdělila kvůli vstupu země dodruhé světové válkyjako členspolečenství národůa spojenec Spojeného království, což Národní strana nesla s nelibostí.
Významným přelomem ve vývoji Jihoafrické unie byla rozsáhlá industrializace spojená s objevením ložisekdiamantůvKimberleyazlataveWitwatersranduvTransvaalu. Rozvoj průmyslu byl navíc umocněn v doběvelké hospodářské krizedíky vysokým cenám zlata a diamantů. Hospodářský růst trval nepřetržitě až do druhé poloviny 20. století. Tento pozitivní vývoj však byl v příkrém rozporu s trendy vývoje politického.
V roce 1948 ve volbách zvítězila Národní strana. Posílila rasovou segregaci zahájenou pod nizozemskou a britskou koloniální nadvládou. Kanadský indiánský zákon posloužil jako rámeca nacionalistická vláda klasifikovala všechny národy do tří ras. Pro každou z nich vyvinula práva a omezení. Bílá menšina (méně než 20 %)ovládala větší černošskou většinu. Legálně institucionalizovaná segregace se stala známá jakoapartheid. Zatímco běloši měli nejvyšší životní úroveň v celé Africe, srovnatelnou se západními národy prvního světa, černá většina zůstávala znevýhodněna téměř všemi standardy, včetně příjmu, vzdělání, bydlení a střední délky života. Charta svobody přijatá v roce1955Kongresem aliance požadovala nerasovou společnost a ukončení diskriminace.
31. května1961byla země po těsném referendu prohlášena republikou a změnila název na Jihoafrickou republiku. Britská provincieNatalhlasovala převážně proti tomuto návrhu. KrálovnaAlžběta II.ztratila titul královny Jižní Afriky a prezidentem se stal poslední generální guvernérCharles Robberts Swart. Jako ústupekWestminsterskému systémuzůstal parlamentní systém vlády zachován až do reformy ústavyP. W. Bothouv roce 1983, která zrušila funkci předsedy vlády a nastolila téměř jedinečné „silné předsednictví“ odpovědné parlamentu. Pod tlakem dalších zemíSpolečenství národůse Jižní Afrika z organizace stáhla v roce1961a znovu se k ní připojila až v roce1994. Od šedesátých let byly zřizovány takzvanébantustany, samosprávná území vyhrazená pro původní obyvatelstvo.
Přes odpor uvnitř i vně země vláda uzákonila pokračováníapartheidu. Bezpečnostní síly zakročily proti vnitřnímu disentu a násilí se rozšířilo, přičemž partyzánský až teroristický boj vedly organizace proti apartheidu, jakoAfrický národní kongres(ANC), Azanská lidová organizace (AZAPO) a Panafrikanský kongres (PAC)a městskésabotáže.Tyto tři soupeřící hnutí odporu se také zapojily do občasných mezifrakčních střetů, když soupeřili o domácí vliv.Apartheid byl stále kontroverznější a několik zemí kvůli své rasové politice začalo bojkotovat obchod s jihoafrickou vládou. Tato opatření byla později rozšířena na mezinárodní sankce a prodej podílu zahraničními investory.Mezinárodní olympijský výborna svém zasedání vAmsterdamuv roce 1970 rozhodl Olympijský výbor JAR suspendovat a tuto zemi vyloučit z olympijského hnutí do doby, než zruší rasovou segregaci barevných sportovců.
V srpnu až říjnu 1975 se jednotky Jihoafrické republiky zapojily do konečné fázeAngolské války za nezávislostna straně organizaceUNITAJonase Savimbiho, ale byla zatlačena zpět vojáky nasazenými zKuby. Paralelně s tímto konfliktem probíhalaválka za nezávislost Namibie. Na konci 70. let zahájila Jihoafrická republika program vývojejaderných zbraní. V následujícím desetiletí vyrobila šest jaderných zbraní.
Mahlabatininská deklarace víry, kterou v roce 1974 podepsalMangosuthu ButheleziaHarry Schwarz, zakotvila zásady mírového přechodu moci a rovnosti pro všechny. Šlo o první z takových dohod mezi černými a bílými politickými vůdci v Jižní Africe.F. W. De Klerknakonec v roce 1993 zahájil dvoustranné diskuse sNelsonem Mandelouo přechodu politik a vlády.
V roce 1990 učinila vláda Národní strany první krok k odstranění diskriminace, když zrušila zákazANCa dalších politických organizací. Po 27 letech odnětí svobody za sabotáž byl Nelson Mandela propuštěn z vězení. Následoval vyjednávací proces. Se souhlasem bílých voličů v referendu z roku 1992 vláda pokračovala v jednáních o ukončení apartheidu. Jihoafrická republika také zničila svůj jaderný arzenál a přistoupila keSmlouvě o nešíření jaderných zbraní. V Jihoafrické republice proběhly první univerzální volby v roce 1994, které ANC vyhrál drtivou většinou. Od té doby se drží u moci. Země se znovu připojila keSpolečenství národůa stala se členemJihoafrického rozvojového společenství(SADC).
V Jižní Africe po pádu apartheidu zůstává vysoká nezaměstnanost. Zatímco mnoho černochů dosáhlo úrovně střední i vyšší třídy, celková míra nezaměstnanosti černochů se mezi lety 1994 a 2003 podle oficiálních ukazatelů zhoršila, ale pomocí rozšířených definic významně poklesla.Chudoba mezi bílými, která byla dříve vzácná, se zvýšila.Současná vláda se navíc snažila dosáhnout měnové a fiskální disciplíny, aby zajistila přerozdělení bohatství i hospodářský růst.Index lidského rozvoje(HDI) v Jihoafrické republice mezi lety 1995 a 2005 klesl, zatímco do poloviny 90. let ustavičně rostl.Vrcholu z roku 1995 bylo dosaženo až v roce 2013.To lze z velké části připsat pandemii HIV/AIDS v Jihoafrické republice, která způsobila pokles průměrné délky života v Jihoafrické republice z vysokého bodu 62,25 roku v roce 1992 na minimum 52,57 v roce 2005a selhání vlády podniknout kroky v řešení pandemii během jejího začátku.
V květnu 2008 bylo při nepokojích zabito přes 60 lidí.Středisko pro práva na bydlení a vystěhování odhadlo, že z domovů bylo vyhnáno více než 100 000 lidí.Mezi cíle patřili hlavně legální i nelegální migranti a uprchlíci žádající o azyl, ale třetina obětí byli občané Jihoafrické republiky.V průzkumu z roku 2006 dospěl Jihoafrický migrační projekt k závěru, že Jihoafričané jsou proti přistěhovalectví více než jakákoli jiná národní skupina.Vysoký komisař OSN pro uprchlíky v roce 2008 uvedl, že v Jižní Africe požádalo o azyl více než 200 000 uprchlíků, což je téměř čtyřikrát více než rok předtím.Tito lidé pocházeli hlavně zeZimbabwe, ačkoli mnozí pocházejí také zBurundi,Konžské demokratické republiky,Rwandy,Eritreje,EtiopieaSomálska.Soutěž o zaměstnání, obchodní příležitosti, veřejné služby a bydlení vedla k napětí mezi uprchlíky a hostitelskými komunitami.Zatímco xenofobie v Jižní Africe je stále problémem, nedávné násilí nebylo tak rozšířené, jak se původně obávalo.Jelikož se však Jihoafrická republika stále potýká s rasovými problémy, jedním z navrhovaných řešení bylo přijetí legislativy, jako je projednávaný trestný čin z nenávisti a zákon o nenávistných projevech, který bude prosazovat zákaz jihoafrického rasismu a závazek rovnosti.
Jihoafrická vlajka je tvořena listem o poměru stran 2:3 s ležatýmypsilonemzelené barvy, lemovaným bílými proužky z vnějšku a žlutými z vnitřku. Vlajka je tak rozdělena na tři pole, jedno trojúhelníkové – černéžerďovéa dvě lichoběžníková – horní červené a dolní modré. Šířka zeleného ypsilonu je 1/5, lemy jsou široké 1/15 šířky vlajky. Délka ypsilonu je polovina délky vlajky.
Jihoafrický státní znak tvoří sloníkly, nad nimi jsou dva klasy pšenice, nad nimi je zlatý štít skhoisanskouskalní malbou. Horní část znaku tvoří zkřížené kopí a kyj, nad nimi je květprotey, ptákhadilov písařa vycházejícíslunce.
Jihoafrická hymna (anglickyNational anthem of South Africa) vznikla spojením písníNkosi Sikelel' iAfrikaaDie Stem van Suid-Afrika. Má pět jazykových verzi: 3 původní jazyky –xhoština,zuluštinaasesothštinaa 2 jazyky koloniální –afrikánštinaaangličtina.
Jihoafrická republika je nejjižnějším státem Afriky s dlouhým pobřežím, které se táhne více než 2 500 km podél dvou oceánů (jižníAtlantikaindický oceán). Podle demografické ročenky OSNje s rozlohou 1 219 912 km24. největší zemí na světě. Je to přibližně stejná velikost jakoKolumbie, dvakrát větší nežFrancie, třikrát větší nežJaponsko, čtyřikrát větší nežItálie, pětkrát větší nežSpojené královstvía 15,5× větší než Česká republika. Z Afriky zabírá asi 4 % rozlohy.
MafadivDračích horáchje s výškou 3450 m nejvyšším vrcholem Jižní Afriky. V Dračích horách se též nachází nejvyšší vodopád světaTugelapadající z výšky 983 m.S výjimkouostrovů Prince Edwardaleží země mezi zeměpisnými šířkami 22° a 35° jižní šířky a 16° až 33° východní délky.
Vnitrozemí Jižní Afriky se skládá z rozlehlé, na většině míst téměř rovné náhorní plošiny s nadmořskou výškou mezi 1 000 a 2 100 m, nejvyšší na východě a mírně se svažující dolů směrem na západ a na sever, a o něco méně znatelně na jih a jihozápad.Tato náhorní plošina je obklopena Velkým srázem,jehož východní a nejvyšší úsek je známý jako Dračí hory.
Jižní a jihozápadní část náhorní plošiny (přibližně 1 100–1 800 m n. m.) a přilehlá nížina dole (přibližně 700–800 m n. m. – viz mapa vpravo) jsou známé jako VelkéKarru, které se skládá z řídce rozmístěnýchkřovin. Na sever velké karru mizí v ještě sušší a vyprahlejšíBushmanland, který na samém severozápadě země nakonec přechází v poušťKalahari. Středovýchodní a nejvyšší část náhorní plošiny je známá jakoVysoký Veld. Tato relativně dobře zavlažovaná oblast je domovem velké části komerčních zemědělských půd v zemi a obsahuje největší aglomeraci (Gauteng). Na sever od Vysokého Veldu, přibližně od 25° 30' jižní šířky, se náhorní plošina svažuje dolů do Křovinatého Veldu, který nakonec ustupuje nížinné oblastiLimpoponebo Nízký Veld.
Pobřežní pás pod Velkým srázem, pohybující se ve směru hodinových ručiček od severovýchodu, se skládá z Nízkého Veldu v oblasti Limpopo, který přechází do Nízkého Veldu v oblasti Mpumalanga pod Dračími horami (východní část Velkého srázu).Je teplejší, sušší a méně intenzivně kultivovaný než Vysoký Veld nad srázem.Krugerův národní park, který se nachází v provinciích Limpopo a Mpumalanga na severovýchodě Jižní Afriky, zabírá velkou část Nízkého Veldu, který pokrývá 19 633 kilometrů čtverečních.Jižně od Nízkého Veldu se roční srážky při přechodu do KwaZulu zvyšují. Přirozená provincie, která je zejména u pobřeží subtropicky horká a vlhká. Mezinárodní hranici KwaZulu-Natal – Lesotho tvoří nejvyšší část Velkého srázu – Dračí Hory, které dosahují nadmořské výšky přes 3 000 m (9 800 ft).Podnebí na úpatí této části Dračích hor je mírné.
OblastWitwatersrandupředstavuje největší koncentraci obyvatelstva (Johannesburg,Pretorie). Tato oblast má obrovské zásoby zlata. Velmi známá je Stolová hora, zvedající se z moře do tisícimetrové výšky nadKapské Město.
V Jižní Africe stále žije velké množství divoké zvěře, avšak její výskyt ve volné přírodě je vlivem civilizačních faktorů ohrožen. Pro tyto účely bylo zřízeno celkem 13 národních parků s velmi kvalitní péčí, z nichž nejznámější jsouKrugerův NP, NP Kalahari Gemsbok a rovněž Addo Elefant v blízkostiPort Elizabeth.
Jihoafrická republika má obecněmírné klima, protože jeAtlantickýmaIndickým oceánemobklopena ze tří stran, také se nachází na klimaticky mírnějšíjižní polokoulia protože její průměrná nadmořská výška stabilně stoupá směrem na sever (krovníku) a dále do vnitrozemí. Tato různorodá topografie a oceánský vliv vedou k velké rozmanitosti klimatických pásem. Klimatická pásma sahají od extrémní pouště jižníNamibské pouštěna nejvzdálenějším severozápadě po svěží subtropické podnebí na východě podél hranice sMosambikema Indickým oceánem. Zimy se v Jižní Africe vyskytují mezi červnem a srpnem.
Nejzazší jihozápad má pozoruhodně podobné podnebí jakoStředozemní mořes vlhkými zimami a horkými, suchými léty, kde se nachází známýbiomkapské květenné říše, kde dominujefynbos, křovin a houštiny. Tato oblast také produkuje většinuvínaz Jižní Afriky. Také je známá zejména svým větrem, který fouká přerušovaně téměř po celý rok. Díky síle tohoto větru byl průjezd okolomysu Dobré nadějepro námořníky obzvláště zrádný, což vedlo k mnoha ztroskotáním. Dále na východ, na jižním pobřeží, jsou srážky rovnoměrněji rozloženy po celý rok a vytváří zelenou krajinu. Tato oblast je známá jakoGarden Route.
Svobodný státje obzvláště plochý, protože leží ve středu náhorní plošiny. Severně od řekyVaaljeVysoký Veldlépe zavodněn a nezažívá subtropické tepelné extrémy.Johannesburg, ve středu Vysokého Veldu, leží 1740 m (5,709 ft) m n. m. a přijímá roční srážky 760 mm (29,9 palce). Zimy v této oblasti jsou chladné, i když sníh je vzácný.
VysokéDračí hory, které tvoří jihovýchodní sráz Vysokého Veldu, nabízejí v zimě omezené možnosti lyžování. Nejchladnějším místem na jihoafrickém kontinentu je Buffelsfontein vevýchodním Kapsku, kde byla v roce 2013 zaznamenána teplota −20,1 °C (−4,2 °F).Ostrovy prince Edvardamají nižší průměrné roční teploty, ale Buffelsfontein má chladnější extrémy. V hlubokém vnitrozemí jihoafrického kontinentu jsou nejvyšší teploty: teplota 51,7 °C (125,06 °F) byla zaznamenána v roce 1948 v oblastiseverního KapskavKalaharipoblížUpingtonu,ale tato teplota je neoficiální a nebyla zaznamenána se standardním vybavením. Oficiální nejvyšší teplota je 48,8 °C (119,84 °F) ve Vioolsdrifu v lednu 1993.
Největší města v roce 2004:
Jihoafrická republika je parlamentní republikou, i když na rozdíl od většiny takových republik je zde prezident hlavou státu i hlavou vlády a jeho působení závisí na důvěřeparlamentu. Výkonná moc, zákonodárná moc i soudnictví podléhají ústavě a vrchní soudy mají pravomoc strhávat výkonné akce a rozhodnutí parlamentu, jsou-li protiústavní.
Národní shromáždění, dolní komora parlamentu, má 400 členů a je volena každých pět let na bázi proporčního volebního systému (bez jakékoliv vstupní hranice). Národní rada provincií s 90 členy tvoří horní komoru, přičemž každý z devíti zemských zákonodárných sborů volí deset členů.
Do Národní rady je v každé provincii zvoleno deset zástupců rovněž na pět let. Volby do obou komor probíhají vždy současně. Nejsilnější politická strana (příp. koalice) v Národním shromáždění formuje vládu, v jejímž čele stojí prezident republiky. Po každých parlamentních volbách volí Národní shromáždění jednoho ze svých členů za prezidenta; prezident tedy vykonává funkční období stejné jako funkční období Shromáždění, obvykle pět let. Žádný prezident nesmí vykonávat ve funkci více než dvě funkční období.Prezident jmenuje viceprezidenta a ministry, kteří tvoří kabinet složený z ministerstev. Prezidenta a kabinet může Národní shromáždění odvolat na základěvyslovení nedůvěry.
V posledních volbách konaných8. května2019získal ANC 57,5 % hlasů a 230 křesel, zatímco hlavní opozice,Demokratická aliance(DA), získala 20,77 % hlasů a 84 křesel. Bojovníci za ekonomickou svobodu (Economic Freedom Fighters (EFF), kterou založilJulius Malema, bývalý prezident mladého křídla ANC (ANC Youth League), který byl později z ANC vyloučen, získal 10,79 % hlasů a 44 křesel. ANC je od konceapartheiduvládnoucí politickou stranou v Jižní Africe.
Od května 2009 do února 2018 byl prezidentem republikyJacob Zuma, který 15. února 2018 oznámil svou okamžitou rezignaci. Zumu provází řada korupčních skandálů. Nejzávažnější se týká renovace jeho soukromého majetku ze státní pokladny.Do funkce prezidenta Jihoafrické republiky byl Jihoafrickým parlamentem zvolen někdejší viceprezident a předseda vládní strany Africký národní kongres (ANC)Cyril Ramaphosa.
Jihoafrická republika nemá právně definované hlavní město. Čtvrtá kapitola ústavy Jihoafrické republiky uvádí, že „sídlem parlamentu je Kapské Město, ale parlamentní akt přijatý v souladu s čl. 76 odst. 1 a 5 může určit, že sídlo parlamentu je jinde.“Tři vládní sekce země jsou rozděleny do různých měst.Kapské Městoje jako sídlo parlamentu hlavním městem legislativy;Pretorieje jako sídlo prezidenta a kabinetu administrativním hlavním městem; aBloemfonteinje jako sídlo Nejvyššího odvolacího soudu hlavním městem soudnictví, zatímco Ústavní soud Jihoafrické republiky sídlí vJohannesburgu. Většina zahraničních ambasád se nachází v Pretorii.
Od roku2004se v Jižní Africe konaly tisíce protestů a nepokojů, což ji podle analytika Imraana Buccuse činilo „zemí s nejvíce protesty na světě“.Došlo k řadě případů politické represe i hrozeb budoucí represe v rozporu s ústavou, což vedlo některé analytiky a organizace občanské společnosti k závěru, že existuje nebo by mohlo existovat nové ovzduší politické represe,nebo pokles politické tolerance.
V roce 2008 se Jihoafrická republika umístila na pátém místě ze 48 zemísubsaharské AfrikynaIbrahimově indexu africké správy věcí veřejných(Ibrahim Index of African Governance). Jihoafrická republika dosáhla dobrých výsledků v kategoriíchprávního státu,transparentnosti, korupce,participacea lidských práv, ale pohořela relativně slabým výkonem v oblasti bezpečnosti a ochrany.V listopadu 2006 se Jižní Afrika stala první africkou zemí, která legalizovalamanželství osob stejného pohlaví.
Dozvuky apartheidu se dodnes promítají i do majetkových práv, kdy i přes jeho oficiální konec vlastnilo těsně po jeho zrušení 80 % pozemků a půdy bělošské obyvatelstvo, které nicméně představuje zhruba jen 9 % z celé jihoafrické populace.Pokus orestitučnínavrácení této půdy, která byla černošskému a původnímu obyvatelstvu v rámci apartheidní politiky odebrána, zejména zemědělských farem, na nichžjihoafrická ekonomikav mnoha ohledech stojí, se v rámcipozemkové reformysnažila od devadesátých let řešit tamní vláda formou odkoupení a následného převedení do státního majetkového fondu. Vládníauditz roku 2017 nicméně ukázal, že tato strategie založená na dobrovolném prodeji skončila fiaskem, protože podíl půdy vlastněné bělochy se během dvou dekád snížil zcela minimálně z 80 % na 72 %.V roce 2018 tak jihoafrický parlament poměrem 241 ku 83 schválil článek 25 Ústavy, na základě něhož by bylo možné bez náhradyvyvlastnitty pozemky, které byly během apartheidu prokazatelně ukradeny nebo zabrány černošskému a původnímu obyvatelstvu.
Apartheidní politika se po svém oficiálním konci nepřestala promítat ani vevzdělávacím systému. Během ní byly segregované školy pro bělochy záměrně více financovány než ty pro černochy, což se výrazně promítlo na nízkém stavu kvality škol ve většinově chudých černošských oblastech a nízkém podílu černochů dosahujícíchuniverzitníhovzdělání.Vláda se proto i s ohledem na vysokou ekonomickou nerovnost rozhodla ve snaze narovnat podmínky pro zavedeníafirmativní akce(pozitivní diskriminace) po vzoruSpojených státůs cílem rozšířit vzdělanou černošskou třídu.Tato praxe se ovšem setkává s kritikou, protože podle oponentů afirmativní akce je jejím vedlejším důsledkem diskriminace bělošských studentů.
Země byla jakoJihoafrická uniejedním ze zakládajících členůOSN. Tehdejší předseda vládyJan Smutsje autorem preambuleCharty OSN.Jihoafrická republika je také jedním ze zakládajících členůAfrické unie(AU), v rámci které má druhou největší ekonomiku ze všech členů. Je také zakládajícím členemnového partnerství AU pro rozvoj Afriky(NEPAD).
V posledním desetiletí hrála Jižní Afrika klíčovou roli prostředníka v afrických konfliktech, například vBurundi,Demokratické republice Kongo,KomoráchaZimbabwe. Po skončeníapartheidubyla Jihoafrická republika znovu přijata doSpolečenství národů. Země je členemskupiny 77, které v roce 2006 předsedala. Dále je Jihoafrická republika také členemJihoafrického rozvojového společenství(SADC), jihoatlantické zóny míru a spolupráce,Jihoafrické celní unie(SACU),Antarktického smluvního paktu(ATS),Světové obchodní organizace(WTO),Mezinárodního měnového fondu(MMF),G20,G8 + 5a Asociace pro správu přístavů ve východní a jižní Africe.
Bývalý jihoafrický prezidentJacob Zumaa bývalý čínský prezidentChu Ťin-tchaorozšířili dvoustranné vztahy mezi oběma zeměmi dne24. srpna2010, když podepsali Pekingskou dohodu, která povýšila dřívější „strategické partnerství“ s Čínou na vyšší úroveň „komplexního partnerství “v hospodářských i politických záležitostech, včetně posílení výměn mezi jejich vládnoucími stranami a zákonodárnými sbory.V dubnu 2011 se Jihoafrická republika formálně připojila k seskupení zemí Brazílie, Ruska, Indie a Číny (BRICS), které Zuma označil za největší obchodní partnery země a také za největší obchodní partnery s Afrikou jako celkem. Zuma tvrdil, že členské země BRICS budou navzájem spolupracovat také prostřednictvím OSN, Skupiny dvaceti (G20) a Indie, Brazílie a Jižní Afriky v rámci fóra IBSA.
Jihoafrické národní obranné síly(SANDF) vznikly v roce 1994,jako dobrovolnická armáda složená z bývalýchjihoafrických obranných sil, sil afrických nacionalistických skupin (Umkhonto we SizweaPoqo) a bývalých obranných silBantustanů.SANDF se dělí na čtyři větve – jihoafrickou armádu,jihoafrické letectvo,jihoafrické námořnictvoa jihoafrickou vojenskou zdravotní službu.V posledních letech se SANDF staly hlavní mírovou silou v Africea byly zapojeny mimo jiné do operací vLesothu, DR KonguaBurundi.Sloužily také v mnohonárodníchmírových silách OSN, jako je například zásahová brigáda sil OSN.
Jižní Afrika je jedinou africkou zemí, která úspěšně vyvinulajaderné zbraně. Stala se první zemí (následovanáUkrajinou) s jadernými zbraněmi, která se jich dobrovolně vzdala, zrušila svůj program a v rámci tohoto procesu podepsala v roce 1991smlouvu o nešíření jaderných zbraní.Jihoafrická republika začala program jaderných zbraní v 70. letech.Podle bývalého prezidentade Klerkabylo rozhodnutí vybudovat „jaderný odstrašující prostředek“ přijato již v roce 1974 na pozadí sovětské expanzivní hrozby.Jihoafrická republika údajně provedla jaderný test nadAtlantikemv roce 1979,ačkoli je to oficiálně odmítáno. Bývalý prezident de Klerk tvrdil, že Jihoafrická republika „nikdy neprovedla tajný jaderný test.“Šest jaderných zařízení bylo dokončeno v letech 1980 až 1990, ale všechna byla demontována ještě předtím, než země v roce 1991 podepsala Smlouvu o nešíření jaderných zbraní.V roce 2017 Jihoafrická republika podepsala Smlouvu OSN o zákazu jaderných zbraní.
Každá z devíti provincií je řízena jednokomorovým zákonodárným orgánem, který je volen každých pět let poměrným zastoupením seznamu stran. Zákonodárce volí premiéra za předsedu vlády a premiér jmenuje výkonnou radu jako provinční kabinet. Pravomoci provinčních vlád jsou omezeny na témata uvedená v ústavě; tato témata zahrnují oblasti jako zdraví, vzdělávání, veřejné bydlení a doprava.
Provincie se dále dělí na 52 okresů: 8 metropolitních a 44 okresních obcí. Okresní obce se dále dělí na 205 místních obcí. Metropolitní obce, které řídí největší městské aglomerace, plní funkce okresních i místních samospráv.
Země se dělí na 9autonomníchprovincií (číslo odpovídá číslu na mapě, hlavní město v závorce):
JAR je v rámci afrického kontinentu stabilně jednou z nejvyspělejších zemí, má dobře vyvinutý obchod se službami a je již dlouho industrializovaná.HDPna obyvatele měl však v 80. a začátkem 90. let sestupnou tendenci, od konce 90. let zase stoupá.JAR vytváří přibližně 25 % HDP celého afrického světadílu, kde též drží prvenství ve spotřebě i výrobě elektrické energie. HDI,Index lidského rozvojeJihoafrické republiky, který do poloviny 90. let stoupal, začal klesat, ke stoupající tendenci se vrátil v roce 2005. Na jeho poklesu mezi lety1995a2005mělo největší podíl drastické zkrácení délky života (61,5 let v roce 1990 oproti 51 letům v roce 2006)způsobené předevšímpandemiíAIDSa selháním vlády v boji proti ní. JAR má velmi bohatá naleziště nerostných surovin, ale nemáropu.
Zemědělská výroba se soustředí na pěstováníkukuřice,pšenice,cukrové třtinya produkcivlny, kuřat, skotu, ovcí. Zavodňovací systémy nejsou dostatečné a rovněž eroze půdy představuje závažný problém. Převážně jihoafričtí černoši nemají pro sebe dostatek orné půdy a musejí hledat práci mimo své bydliště.
Vývoz představoval v roce2001přibližně 30 % HDP, což znamená výrazný nárůst oproti počátku 90. let. Mezi hlavní mezinárodní obchodní partnery Jižní Afriky – kromě dalších afrických zemí – patříNěmecko,USA,Čína,Japonsko,Spojené královstvíaŠpanělsko.Na obchod s ostatními státy v oblasti jižní Afriky má výrazný vliv členství JAR vJACUaJARS. Vyváží se hlavnědiamanty,zlato(největší zásoby na světě) a některé rudy, strojírenské výrobky. Dováží se potraviny, výrobky chemického a ropného průmyslu a strojírenské výrobky.
JAR nemá světové prvenství pouze v zásobách zlata, ale také v produkci platiny, rud chromu a vanadia. Významná je těžba černého uhlí i železné rudy.
V zemi jsou největší tepelné elektrárny na světě (v Transvaalu). JAR zajišťuje téměř 2/3 produkce elektřiny pro celou Afriku. V JAR se nachází jediná komerční jaderná elektrárna na africkém kontinentě,JE Koeberg.
V roce2007státem vlastněný dodavatel elektrické energie (Eskom) začal pociťovat nedostatek kapacit v oblasti výroby a rozvodu elektřiny. To vedlo k neschopnosti plnit běžné požadavky průmyslu a spotřebitelů, což vedlo k rozsáhlým výpadkům, které zasáhly celou zemi. Spouštěcím impulsem byla porucha v jaderné elektrárně Koeberg, nicméně od té doby se situace ještě zhoršila. Dodavatel byl široce kritizován kvůli neschopnosti adekvátně udržovat svoje elektrárny, nemluvě o výstavbě nových elektráren, které by zajistily dostačující energetickou kapacitu.
Korupce je v Jihoafrické republice velkým problémem. V roce 2017 například bývalý ministr financí Pravin Gordhan v rámci vládního korupčního skandálu odhalil, že lidé z vedení ANC, kteří byli napojeni na jihoafrického prezidentaJacoba Zumu, zpronevěřili státní prostředky v celkové výši kolem 350 miliard korun.Jacob Zuma byl kvůli korupčnímu skandálu, který se týkal vládních armádních zakázek v hodnotě několika miliard dolarů, odvolán v roce 2005 z funkce jihoafrického viceprezidenta.V roce 2018 musel Zuma kvůli řadě korupčních skandálů odstoupit také z funkce jihoafrického prezidenta.
V Jihoafrické republice žije přibližně 55 milionů (2016) lidí různého původu, kultur, jazyků a náboženství. Poslední sčítání lidu proběhlo v roce 2011, přičemž novější intercenzální národní průzkum byl proveden v roce 2016.Počet obyvatel Jižní Afriky vzrostl z 11,5 milionů v roce 1946 na více než 52 milionů v roce 2013.V zemi je také odhadem zhruba 5 milionů ilegálních přistěhovalců z okolních afrických států, především zeZimbabwe(až 3 miliony).Od 11. května 2008 došlo v Jižní Africe k sérii nepokojů proti přistěhovalcům.
Statistika v Jihoafrické republice žádá lidi, aby se při sčítání popsali v pěti rasových populačních skupinách.Podle sčítání z roku 2011 tvořiličernoši79,2 %,běloši8,9 % (předevšímAfrikánci),barevní8,9 %,Asiaté2,5 % a ostatní či blíže neurčení 0,5 %.Kromě toho v zemi žijí takéKhoisanové(dříve označovaní jakoKřováci).
První sčítání lidu v Jižní Africe v roce1911ukázalo, že běloši tvořili 22 % populace, v roce 1980 už to pak bylo jen 16 %,nominálně však bělošská populace narostla. Podíl bělošského obyvatelstva procentuálně klesl v důsledku nárůstu černošských a domorodých komunit. K nominálnímu snížení došlo až po pádu apartheidu, kdy se část bělošské populace rozhodla emigrovat, zejména do anglofonních zemí jako jeAustrálie,Spojené královstvíneboIrsko. Skokový pád přišel těsně po konci apartheidního režimu mezi lety 1995 a 1996, kdy zemi opustilo na 800 000 bělochů, přičemž jejich počet měl následně stagnující nebo vzrůstající tendenci.K roku 2020 v zemi žilo 4 680 000 příslušníků bílé menšiny oproti 5 220 000 v roce 1995.
Jihoafrická republika hostí i značnou populaci uprchlíků a žadatelů o azyl. Podle průzkumu World Refugee Survey 2008, publikovaného americkým Výborem pro uprchlíky a přistěhovalce, činila tato populace v roce 2007 přibližně 144 700 lidí.Skupiny uprchlíků a žadatelů o azyl v počtu přes 10 000 zahrnovaly lidi ze Zimbabwe (48 400), DR Konga (24 800) a Somálska (12 900).Tyto populace žily hlavně vJohannesburgu,Pretorii,Durbanu,Kapském MěstěaPort Elizabeth.
Označení „barevní“ (Coloureds) je používáno pro obyvatelstvo míšeného bantuského, khoiského a evropského původu. V době politiky apartheidu měli barevní větší práva než černoši.Barevní v letech1950–1983neměli volební práva stejně jako černoši, ale roku 1983 jim byla povolena účast v parlamentu.
Jižní Afrika uznává oficiálně 11 úředních jazyků. V závorce je uvedeno procento rodilých mluvčích, kteří udávají daný jazyk jako svoji první řeč:zuluština(cca 24 %),xhoština(cca 16 %),afrikánština(necelých 14 %),angličtina(cca 10 %), severnísesothština(cca 9 %),setswanštinaneboli bečuánština (cac 8 %), (jižní) sesothština (cca 7,5 %), tsongština (cca 4,5 %), siswati/svazijština (cca 2,5 %), tsivendština (více než 2 %) a jižní ndbelština (cca 2 %). Všechny tyto jazyky jsou formálně rovnocenné, nápisy v těchto jazycích se objevují např. na jihoafrických mincích.
Většina komunikace však probíhá ve třech nejrozšířenějších jazycích – zuluštině, xhoštině aafrikánštině) –, a samozřejmě zejména v angličtině, která má jako jazyk obchodu a vzdělání v JAR dominantní postavení a je také nejrozšířenějším druhým jazykem.Angličtinav JAR tak obecně plní úlohulingua franca. V souvislosti s čínskou expanzí do Afriky se v posledních letech začíná prosazovat ičínština.
Bílí Jihoafričanémohou také hovořit evropskými jazyky jakoitalština,portugalština(používaná i černými Angolány a Mosambičany),nizozemština,němčinaařečtina. Z neoficiálních jazyků jsou v JAR také dále hojně rozšířeny jazykypřistěhovalců z Indie(zejména v přístavních městech) jakogudžarátština,hindština,tamilština,telugštinaaurdština.Francouzskymluví v Jižní Africe migranti zfrankofonníAfriky.
Podle sčítání lidu z roku 2001 tvořilikřesťané79,8 % populace, přičemž většina z nich byla členy různýchprotestantskýchdenominací (široce definovaných tak, že zahrnujísynkretickéafrické církve) a menšinu římských katolíků a dalších křesťanů. Mezi křesťanské vyznání patří Sionská křesťanská církev (11,1 %),Letniční hnutí(Charismatické hnutí) (8,2 %),katolictví(7, 1%),Metodismus(6,8 %), nizozemská reformovaná církev (Nederduits Gereformeerde Kerk; 6,7 %) aAnglikánství(3,8 %). Členové zbývajících křesťanských církví představovali dalších 36 % populace.Muslimovétvořili 1,5 % populace,hinduisté1,2 %,tradiční africká náboženství0,3 % ajudaismus0,2 %. 15,1 % se k žádné náboženské příslušnosti nepřihlásilo, 0,6 % bylo „ostatních“ a 1,4 % bylo „nespecifikovaných“.
Největší z křesťanských skupin tvořily africké církve. Předpokládá se že mnoho osob, které neprohlásily žádnou příslušnost k jakémukoli organizovanému náboženství, dodržovalotradiční africká náboženství. Odhaduje se, že v Jižní Africe je 200 000 domorodých tradičních léčitelů a až 60 % Jihoafričanů se s těmito léčiteli radí,obecně nazývanýchsangomasneboinyangas. Tito léčitelé používají k usnadnění uzdravení klientů kombinaci duchovních přesvědčení předků a přesvědčení o duchovních a léčivých vlastnostech místní fauny a flóry, běžně známých jakomuti. Mnoho lidí má synkretické náboženské praktiky kombinující křesťanské a domorodé vlivy.
Jihoafričtí muslimové pocházejí především z řadbarevnýcha z těch, kteří jsou popisováni jakoIndové. Existují i černí nebo bílí jihoafričtí konvertité i další z jiných částí Afriky.Jihoafričtí muslimové tvrdí, že jejich víra je nejrychleji rostoucím náboženstvím konvertitů v zemi, přičemž počet černých muslimů vzrostl šestinásobně, z 12 000 v roce1991na 74 700 v roce2004.
Jižní Afrika je také domovem značné židovské populace, která dorazila jako menšinaz Evropys ostatními evropskými osadníky. Tato populace vyvrcholila v 70. letech počtem 120 000, ačkoli dnes jich zůstalo jen asi 67 000. Zbytek emigroval, většinou doIzraele. I tak tato čísla činí židovskou komunitu v Jižní Africe dvanáctou největší na světě.
Hinduismus vyznávajíjihoafričtí Indové, které z Indického subkontinentu od 17. století přiváželi Nizozemci do jižní Afriky jako otroky.
Významnou náboženskou osobností bylDesmond Tutu,anglikánskýarcibiskup, jenž proslul jako oponentapartheidua v roce 1984 se stal druhým Jihoafričanem, který obdrželNobelovu cenu míru.
Problémem je vysoký výskytHIV/AIDS; počet nakažených dnes dosahuje 5,2 milionů lidí. Jihoafrická vláda vyvinula řadu projektů ke zlepšení této situace, ty ale ve většině nemají žádné výsledky.
Podle organizaceHuman Rights Watchse Jihoafričanky bojí rodit ve státních nemocnicích. V JAR v letech 1998 až 2007 stoupla úmrtnost rodiček čtyřnásobně, ze 150 na 625 na sto tisíc narozených dětí. JAR tak nemá šanci splnit cíl rozvoje stanovený OSN, který předpokládá snížení úmrtnosti do roku 2015 na 38 na každých sto tisíc porodů.Střední délka životabyla v roce200971 let pro bílé Jihoafričany a 48 lety pro černé.
Podle průzkumu pro období 1998–2000 vypracovanéhoOSNje Jihoafrická republika celosvětově na druhém místě vevraždácha na prvním místě v přepadení aznásilněnína jednoho obyvatele. Oficiální statistiky ukazují, že v JAR je každý den zavražděno 50 lidí.Nahlášený počet znásilnění ročně se pohybuje kolem 40 000.V roce 2009 se celkový počet znásilnění odhadoval na 500 000 ročně.
Znásilnění je v Jižní Africe častým problémem. Jedna třetina z 4000 žen, které byly v jednom průzkumu dotazovány, uvedla, že v uplynulém roce byla znásilněna. Jižní Afrika je zemí s nejvyšším výskytem dětských a kojeneckých znásilnění na světě. Násilníkům hrozí dva roky za mřížemi.Nebezpečná pověra, že sex s pannou léčíAIDS, vede ke znásilňování nezletilých dívek a dětí.Každý rok je v Jižní Africe znásilněno až 200 000 dětí.
Mnoho (zejména majetných) lidí se proto stahuje do bezpečnějších čtvrtí a střežených zón (tzv.gated communities).Spousta emigrantů z Jihoafrické republiky také uvádí, že zločin byl rozhodujícím důvodem pro jejich odchod ze země.Velkým problémem jsou nadále i vraždy farmářů, zejména jako výsledek nerovného majetkového uspořádání.I přes rozšířené narativy žádná průkazná statistika nenaznačuje, že by tyto útoky disproporčně postihovaly více bělošské farmáře.Podle jihoafrické vlády a analytických organizací jsou vraždy farmářů součástí širší kriminální problematiky v zemi a nemají prý rasový podtext.Nicméně organizaceGenocide Watchteoretizovala, že útoky na farmy představují včasné varovné příznaky genocidyAfrikánců. Jihoafrickou vládu v této otázce kritizovala za nečinnost a upozornila, že od roku 1991 byli „farmáři evropského původu“ (ve zprávě byli zahrnuti i neafrikánští farmáři evropského původu) vražděni ve čtyřikrát větších počtech než v jihoafrické populaci obecně.Dle sčítání lidu z roku 1996 bylo 68 606 ze 749 637 lidí v odvětví zemědělství a myslivosti bělochů.Od roku 1994 bylo při tisících farmářských útoků zavražděno téměř 3 000 zemědělců.
Problémem je velké množství (legálně i ilegálně) držených zbraní a problémy s jejich regulací – země tak drží druhé místo v počtu vražd a zabití způsobených střelnými zbraněmi na 100 000 obyvatel hned zaKolumbií.Denně je střelnou zbraní zabito v průměru 18 lidí.
Nepříjemně to dokazují informace přímo od policie z JAR. Každý den umírá v JAR průměrně jeden až dva policisté. Dalším z problémů jsou únosy automobilů.
Nadine Gordimerovázískala v roce 1991Nobelovu cenu za literaturu, v roce 2003 se stejné pocty dostalo jihoafrickému rodákoviJohnu Maxwellu Coetzeeovi.Damon Galgutv roce 2021 obdrželMan Bookerovu cenu.ProzaikPeter Abrahamspůsobil naJamajce, ale většina jeho knih je zpracováním vzpomínek z jižní Afriky. Prosadil se i spisovatelAlan Paton, k jeho nejznámějším knihám patříCry, The Beloved Country, která byla i dvakrát zfilmována.André Brinkpatří k těm autorům, kteří krom2 angličtiny využívají i afrikánštinu, stejně jako básníkBreyten Breytenbach. Ač narozen vZambii, jihoafrickým spisovatelem se stalWilbur Smith, autor dobrodružných bestsellerů.
FotografKevin Carterzískal za zdokumentování hladomoru v SúdánuPulitzerovu cenu. Byl členem skupiny fotožurnalistů známé jakoBang-Bang Club. K nejznámějším režisérům patříNeill Blomkamp.Jamie Uysse proslavil snímkemBohové musejí být šílení.Gavin Hoodzískal pro JAR prvníhoOscara za nejlepší cizojazyčný film, a to roku 2005 za filmTsotsi;krom toho má na svém kontě hollywoodské kasovní trhákyX-Men Origins: Wolverine,Enderova hranebo thrillerOdvlečen.Nejslavnější jihoafrickou herečkou jeCharlize Theronová. FilmMumieproslavil herceArnolda Voslooa.
Nejslavnější jihoafrickou zpěvačkou jeMiriam Makeba, zvaná též Mama Africa. V roce1965byla první zpěvačkou černé pleti, která obdržela americkou cenuGrammy. Jejich svátky jsou např. Vánoce, Velikonoce a další.
Jihoafrická republika má zřejmě největší vědeckou tradici v Africe, o čemž svědčí mezinárodní ocenění řady jejích vědců, byť mnozí se prosadili v institucích v Británii či Spojených státech:Max Theilerzískal v roce 1951Nobelovou cenu za fyziologii a lékařstvíza vyvinutívakcínyprotižluté zimnici, a stal se tak prvním nositelem této ceny, který se narodil v Africe. Další Nobelova cena za lékařství pro Jihoafričana přišla v roce 1979, kdy ji převzalAllan McLeod Cormack, který položil teoretické základy pro zkonstruovánívýpočetního tomografu. V roce 2002 stejnou cenu obdrželSydney Brenner, především za výzkumgenetického kódu.
Jihoafrický lékařChristiaan Barnardprovedl v roce 1967 jako první na světě úspěšnou transplantaci srdce, a to nikoli v zahraničí, ale doma – v Groote Schuur Hospital v Kapském Městě. InformatikSeymour Papertbyl průkopníkem umělé inteligence a tvůrcemprogramovacího jazyka Logo. Antropolog a paleontologRaymond Dartproslul jako objevitel tzv.Taungského dítěte, tedy první známé lebky hominidů roduAustralopithecus. Objev znamenal průlom a základ teorie o původu lidstva v Africe, který dnes většina vědecké obce považuje za prokázaný. Na Dartův objev vykopávkami navazoval zejménaRobert Broom. Na území JAR se narodil v 18. století zakladatel mykologieChristiaan Hendrik Persoon.
Southern African Large Telescopeje největším teleskopem na jižní polokouli. V minulosti měla JAR jediná z afrických zemí i vlastní jaderný program a je jedinou africkou zemí, která dokázala vyrobitjadernou zbraň. Svého jaderného arzenálu se však na počátku 90. let vzdala.
Jihoafrická kuchyně je rozmanitá; na jídlech z mnoha kultur si pochutnávají všichni, a to zejména turisti, kteří chtějí ochutnat široké spektrum dostupných jídel.
Jihoafrická kuchyně je založená hlavně na masu a je zde populární jihoafrické společenské setkání známé jakobraai– variacegrilování. Z Jihoafrické republiky se také stal významný producentvína, přičemž některé z nejlepších vinic leží v údolích poblíž městStellenbosch,Franschhoek,PaarlaBarrydale.
Nejpopulárnějšími sporty v zemi jsou mezi bílými Jihoafričanykriketaragby, mezi černošskými obyvateli pakfotbal. Jihoafrická republika pořádala, jako první africká země v historii,mistrovství světa ve fotbale 2010.
JAR má na svém kontě 26 zlatých olympijských medailí (k roku 2018). Jako i jiné africké země je nejúspěšnější v atletice, kde nasbírala devět nejcennějších kovů. Již vůbec první jihoafrická olympijská medaile, z roku1908, byla atletická. Zlato vběhu na 100 metrůzískalReggie Walker. O čtyři roky později, nahrách ve Stockholmu, vyhrálmaratonský běhKen McArthur. V roce1920 v Antverpáchtriumfoval vběhu na 400 metrůBevil Rudd, vAmsterdamu roku 1928vběhu na 110 metrů překážekSydney Atkinson.Esther Brandovávyhrála závod veskoku vysokémnahrách v Helsinkáchv roce 1952. V letech 1964–1992 jihoafričtí sportovci na olympiádu nemohli, a tak další zlato přišlo až roku1996, maratónský běh v Atlantě vyhrálJosia Thugwane. VLondýně 2012uspělaběžkyně na 800 metrůCaster Semenyaová, byť zlato převzala až dodatečně, po dopingové diskvalifikaci vítězné soupeřky.Cílem proběhla jasně první také za čtyři roky vRiu, a je tak nejúspěšnější jihoafrickou atletkou (byť jsou její úspěchy hodně diskutované vzhledem k tomu, že jeintersex).V Riu sbírku zlatých rozšířil i běžec na 400 metrůWayde Van Niekerk, a to navíc novým světovým rekordem, který tak uzmul legendárnímuMichaelu Johnsonovi.
V minulosti byl doménou JAR olympijskýbox(poslední zlatá pochází z roku 1948) atenis(tři zlaté z meziválečné éry). V novodobé historii po roce 1996 je toplavání(např.Penny Heynsovámá dvě zlaté).Oscar Pistoriusse stal první světovouparalympijskouhvězdou, jejíž záře však pohasla v důsledku kriminálního činu.
Gary Playerje jeden z neslavnějšíchgolfistůvšech dob, třetím v historii, který dosáhl grand slamu.Automobilový závodníkJody Scheckterse stal v roce 1979 mistrem světa veFormuli 1.Kork Ballingtonje čtyřnásobnýmmistrem světa v závodech silničních motocyklů. Jeden titul majíJon EkeroldaBrad Binder. BoxeřiGerrie CoetzeeaCorrie Sandersbyliprofesionálními mistry světa v těžké váze. V JAR se narodil úspěšný kanadský basketbalistaSteve Nash. Jezdec na horském koleGreg Minnaarje trojnásobným mistrem světa.Team Dimension Dataje úspěšná jihoafrickáprofesionální stájvsilniční cyklistice. TenistaJohan Kriekdvakrát vyhrálAustralian Open. Tenisté JAR získali v roce 1974 pověstnou „salátovou mísu“Davis Cupu.Conrad Stoltzje trojnásobným mistrem světa vtriatlonu. Jihoafričtí ragbisté získali tři tituly mistrů světa (1995,2007a2019).Danie Cravenbyl jako první Afričan uveden do mezinárodní ragbyové síně slávy.Anketu o nejlepšího ragbistu světa vyhráli dva Jihoafričané:Schalk BurgeraBryan Habana.