Louis Émile Benassit

Louis Émile Benassit(20. prosince1833,Bordeaux,Francie–9. srpna1902,Jouarre,Francie) byl francouzskýmalířžánrových obrazůakarikaturista. Jeho aktualizované verze bajekLa Fontainabyly široce uváděny ve francouzském tisku. Po osobních zkušenostech vefrancouzsko-pruské válcev roce 1870 často zobrazoval vojáky, kteří musí snášet nejen útrapy války ale i nepřízeň počasí. Částečně i díky vlivu obchodníka s uměnímPaula Durand-Ruela, mu začala jeho práce přinášet i finanční úspěch. Obzvláště populární se stala Benassitova vyobrazení dvořanů a dam 17. století. Ale počínaje rokem 1882 progresivní paralýza, která začala v pravé paži, zkrátila jak jeho kariéru, tak jeho vystupování v kavárenské společnosti, ačkoli se naučil malovat levou rukou. Posledních dvanáct let života strávil v relativním ústraní daleko od Paříže.
Benassit se narodil v Bordeaux francouzskému otci a anglické matce, jako mladý se s rodinou přestěhoval do Londýna. Do Francie se vrátil studovat malířství v Paříži uFrançose-Édouarda Picota.Debutoval napařížském Salonuv roce 1859 obrazemClair de Lune. Celých 13 let, od roku 1859 do roku 1888 vystavoval na výročních výstavách pařížských uměleckých Salonů.
V šedesátých letech 19. století, kdy Benassit utratil své dědictví, se obrátil na vydavatelský svět, aby se uživil, a stal se plodným karikaturistou a ilustrátorem periodik a knih. V tomto období se Benassit pohyboval v levicových literárních kruzích. Ilustroval knihuPaula ArènehoJean-des-Figues,Alphonse DaudetaTartarin of Tarascon,Alfreda DelvauDu pont des Arts au pont de Kehl,pracoval proLouise Figuieraa další. Umělecký kritikJules-Antoine Castagnarysi Benassita jako ilustrátora velmi cenil.
Benassit přiměl i okruh osobností kolem fotografa a básníkaÉtienna Carjata, aby se připojil k jeho skupině v Café de Madrid; „podle legendy se občas setkával v kavárně na Rue des Martyrs sCharlesem Baudelairem“.
Paul Arèneživě popsal mladého Benassita a jeho schopnost pobavit a uchvátit posluchače:
Benassit byl proslulý svou schopností převyprávět bajkyLa Fontaina, se lstivými odkazy současnost, slovními hříčkami agalskýmvtipem, které vzdorují překladu. Ačkoli ho přátelé prosili, aby tak učinil, Benassit nikdy své bajky nesepsal a tak Paul Arèn žertoval, že jsou jako „písně Homeridů, které se předávají z úst do úst po generace.“Benassitovy bajky vyprávělo mnoho novinářů, pamětníků a autorů nekrologů.Arène citoval Benassitovu verzi bajky o psu, který pustil svou kořist:
Louis Lemercier de Neuville, francouzský loutkář, novinář, publicista a dramatik ve svých pamětech vypráví o řadě těchto bajek, připomíná je jako „radost ateliérů a uměleckých a literárních setkání. Způsob jeho vyprávění významně přispěl k jejich úspěchu; říkal ty nejzábavnější věci s maximální vážností, s napůl anglickým, napůlgaskoňskýmpřízvukem, který zdvojnásobil jejich zábavnost.“Napsal Georges Duval o anglickém smyslu pro humor Benassita.
V roce 1870, kdy běhemfrancouzsko-pruské válkynepřítel oblehl Paříž, oblékl Benassit uniformu a sloužil spolu s mnoha dalšími spisovateli a umělci v 61. praporu Národní gardy se sídlem naMontmartru.I za takových okolností dokázal Benassit žertovat. Jeho přítel, spisovatelCharles Monseletpozději přiznal ,že nebyl příkladným vojákem, často chyběl na ranním nástupu. Když byl Monselet vyvolán a následovalo ticho, Benassit vystoupil z řady, zvedl ruce a s vážnou intonací pronesl: „Smrt na poli cti!“. Když Monselet později vyprávěl tento příběh na přednáškovém turné, nikdy své posluchače nezklamal.
Válka, respektive vojáci, však na Benassita jasně udělala hluboký dojem. V následujícím desetiletí se znovu a znovu vracel kakvarelům, obrazům mužů v uniformách, často na průzkumných misích nebo na ústupu, mnohdy ve sněhu nebo dešti. Benassitova často pochmurná zobrazení nejsou ani sentimentální, ani graficky násilná; Charles Chincholle napsal, že Benassit „nám ukazuje nadšení, chrabrost. Ukrývá pod slávou její cenu.“
Po válce Benassit pokračoval v práci ilustrátora a také se začal brát vážněji jako malíř. Přibližně v této době se o jeho práci zajímal vlivný obchodník s uměnímPaul Durand-Ruel. V polovině čtyřicátých let 19. století Benassitova kariéra stoupala.
Ale počínaje rokem 1882 Benassit zažil nástup progresivní paralýzy, která začala v jeho pravé paži. Benassit „se odvážně chopil štětce, své bojové zbraně,“ a pokusil se naučit malovat levou rukou.V roce 1883 byla jeho nemoc dále komplikována pádem, kterým si zlomil nohu.Na začátku roku 1884 chodil obtížně a stěží dokázal používat levou ruku (psát, ne kreslit).Návštěvník poznamenal: „V jeho malém bytě ve třetím patře ulice Rue Lepic se mu dny zdají dlouhé a smutné. Někteří přátelé mu však přijdou podat ruku a přinést mu útěchu. Nejvěrnější jsou Monselet, hrabě H. O'Héguerty a náš přítelPaul Arène.“
„Smutnou pravdou je,“ poznamenal jeden současník, „že ochrnutí mu zmrazilo ruku v okamžiku, kdy se Durand-Ruelovi podařilo dosáhnout toho, aby Benassitovy obrazy dosáhly vysokých cen – což byly zkrátka jen ceny rozumné.“
V roce 1883 nově vytvořená "Société des Artistes Français" poskytla Benassitovi částku 500 franků.V roce 1884 byly jeho jménem uspořádány dvě finanční sbírky, v lednu tombola děl více než 80 umělců včetněLéona Bonnata,Johna Lewise Browna, Karla Daubignyho aJeana Jacquesa Hennera.Druhá tombola byla uspořádána v květnu.
Charles Chincholle ve svých pamětech publikovaných v roce 1889 uvádí, že Benassit se úspěšně naučil malovat levou rukou:
Celé generace novinářů po Benassitově smrti zveřejňovaly tuto historku:
Zasažen částečným ochrnutím na pravé straně trpělivě cvičil malbu levou rukou. Nemoc se však každým dnem horšila. Nějakou dobu pochyboval, zda vůbec bude schopen mluvit. Ale ani na okamžik neztratil humor. Když ho host jednoho dne přistihl, jak si dělá pedikúru, vysvětlil: „Když už nebudu moci hýbat rukama ani mluvit, budu psát nohama. Takže si dělám nehty!“
Benassit strávil posledních dvanáct let svého života mimo Paříž, kde žil se svým bratrem Ernestem vJouarre, kde zemřel 9. srpna 1902. Před svou paralýzou vytvořil (a zjevně prodal nebo rozdal) více než 400 obrazů. Po jeho paralýze následný prudký nárůst hodnoty těchto děl zvýšil jeho prestiž a přinesl zisk majitelům, ale pro Benassita to nemělo žádný komerční přínos.
Jules Noriac tvrdil, že Benassitovy žerty a vtipy zhoršily jeho uměleckou práci: „Občan Bénassit je malíř, který by měl nekonečný talent, kdyby neměl tolik vtipu. Řekl bych mu to do očí.“Fernand Xau napsal v roce 1884: „Benassit vždy dával přednost společnosti spisovatelů před společností malířů. Možná proto nachází tolik sympatií v tisku a tolik antipatie mezi málo známými mazaly.“ Ale tisk nebyl vždy jeho přítelem. Jeden nekrolog, publicisty Scaramouche v L'Aurore, přednesl toto nešetřící hodnocení: „Malíř Bénassit, který zemřel velmi zapomenutý, získal v literárních kruzích před rokem 1870 vynikající pověst pro svůj bláznivý vtip… Bénassitova osobnost byla v podstatě výsledek velké plachosti a nedostatku sebevědomí, které mu bránily prosadit svůj talent malíře i odvahu stát se literátem. Byl by uspěl v jednom či druhém žánru, kdyby nenechal sám sebe zredukovat na roli žolíka, který v hořkosti a lítosti nevnímal, co skrývala jeho fantastická mysl. “
Benassitova pověst malíře se však i po přelomu století nadále šířila, částečně díky úsilí obchodníka s uměním Paula Durand-Ruela (legendární propagátor impresionismu), který Benassitovo dílo vystavoval a prodával vedle dělManeta,MonetaaPissarrave svých galeriích v Paříži a New Yorku.
Benassitův věhlas jako vypravěče a vtipálka v kavárenské společnosti, jeho spojení s uměleckými i literárními kruhy, jeho značný umělecký úspěch a patos jeho utrpení mu poskytly uznání v pařížském tisku pro tři desetiletí, od krátkých zmínek k dlouhým anekdotám. Poskytují ale také mnoho informací, které by moderní badatelé, historici umění a životopisci možná jinak nezískali.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuLouis Émile Benassitna anglické Wikipedii.