Manýrismus

Pojemmanýrismusmá vuměnídvojí význam. Častěji je používán v užším smyslu, kdy označuje přechodovou fázi mezi vrcholnourenesancíabarokem. V širším slova smyslu je principem umělecké tvorby, v protikladu keklasicismu, či tvorba založená na „manýře“, tj. určitém specifickém uměleckém prostředku.
Názevmanýrismusje odvozen zitalskéhoslovamaniera– styl, způsob. Pojem zavedl v16. stoletíGiorgio Vasari; charakterizoval jím pozdní tvorbuMichelangelovu, která se odchylovala od klasických představ o harmonii.
Éra manýrismu nemá přesně vymezený rozsah – ani ve významu období mezi renesancí a barokem: jednak bývá často odlišně chápána v literatuře, ve výtvarném umění a architektuře, jednak je velmi obtížné nalézt pomyslnou hranici mezi manýrismem a barokem. Doba manýrismu se vymezuje většinou léty1515–1600vItálii,1550–1610veFrancii,1560–1630veStřední Evropě. VNěmeckuvšak bývá někdy k manýrismu počítána tzv.slezská básnická škola, jež trvala přibližně do roku1680; podobně angličtímetafyzičtí básnícitvořili do konce17. století– v českém prostředí bývají obě tyto tradice zahrnovány pod pojem barokní poezie.
Obecně lze manýrismus charakterizovat jako odklon od harmonického řádu, jak je chápala vrcholná renesance, představovaná napříkladAthénskou školouRaffaela Santi; tento posun je dobře patrný např. na tvorbě Raffaelova žákaGiulia Romana. Manýrismus tíhne kalegorii, náznakům,enigmatičnosti, jedinečnosti. Typickým projevem manýrismu (zejména v literatuře) je tzv. ostrovtip, bizarní kombinace a konstrukce (concetto), motiv, slovo, nebometafora, která svým promyšleným vestavěním do díla umožňuje otevírat nové, na první pohled nezjevné významy.
Základní motivy této epochy můžeme najít u spisovatelů-teoretiků manýrismu, kteří působili okolo roku1600: vlivné bylo dílo španělského jezuityBaltasara GraciánaOstrovtip a umění duchaplnostičiAristotelský dalekohled aneb idea ostrovtipnosti psaníItalaEmanuela Tesaura. Příznačná je deviza „Krále manýristů“Giambattisty Marina:„Básníkovým cílem je úžas (meraviglia); kdo neumí ohromovat, ať jde hřebelcovat koně.“
Historicky bývá vznik manýrismu vykládán jako následek rozkladu tradiční jednoty: začíná obdobíreformace, hroutí se vize jednotné katolické církve a křesťanskéSvaté říše římské; roku1527je pleněn Řím; vzrůstá moc španělskýchHabsburků; prostřednictvím „objevení“ Ameriky se Evropa setkává s jinakostí a exotičností. Duchovní klima Evropy je silně ovlivněno pozdně renesančnímnovoplatónismem(Marsilio Ficino,Pico della Mirandola),hermetismemaalchymií. Důležitou událostí byl také objevhelenistickéhosousošíLaokoonroku1506.
Během 16. století se manýrismus usazuje a rozkvétá na panovnických dvorech celé Evropy, odMadridupoLvov. KroměŘímačiFlorenciebyla jedním z center manýristického umění iPrahaza vládyRudolfa II., na jehož dvoře působil proslulýGiuseppe Arcimboldo. Běhemtřicetileté válkyje manýrismus postupně vystřídán (či absorbován)barokem; avšak, jak již bylo uvedeno, pojmymanýrismusabarokojsou neustále předmětem studií a sporů, a v jednotlivých zemích se liší; např. ve Francii je následující 17. století běžně nazýváno epochouklasicismu.
Manýrismus bývá také charakterizován jako analogie, či inspirace evropských uměleckýchavantgardpřelomu19.a20. století.
Následující přehled osobností, spojovaných s manýrismem, nelze brát jako závazný, neboť ani pojem manýrismu není jednoznačně vymezen (viz výše). Některé z postav jsou tak v jiných pramenech pokládány za představitele renesance či baroka.
Jacopo Tintoretto,Giorgio Vasari,Pontormo,Caravaggio,Parmigianino,Giuseppe Arcimboldo,El Greco,Rosso Fiorentino,Francesco Primaticcio,Federico Zuccari,Hendrik Goltzius,Jacopo Bassano,Giambologna,Benvenuto Cellini,Denis Calvaert,Bartholomeus Spranger,Agnolo Bronzino,Antonine Caron de Beavais,Orazio Grevenbroeck,Domenico Beccafumi,Lelio Orsi,Albrecht Altdorfer,Alessandro Vittoria,Adrian de Vries,Giovanni Battista Bracelli,Giovanni Battista Quadri,Luca Cambiaso,Lorenz Stoer,Ehard Schön,Jacob van Swanenburgh,Veronese,Pieter Brueghel starší,Joseph Heintz,Lavinia Fontana
Bartolomeo Ammanati,Giacomo della Porta,Hendrick de Keyser
Michelangelo Buonarroti,Giambattista Marino,Miguel de Cervantes,Ch. H. von Hoffmannswaldau,Paul Fleming,François Rabelais,Ludovico Ariosto,Luis de Góngora,Baltasar Gracián,William Shakespeare,Georg Philipp Harsdörffer,Emanuele Tesauro,Giovanni Battista Guarini,Torquato Tasso,Edmund Spenser,Adam Michna z Otradovic
Carlo Gesualdo,Luca Marenzio
Pojetí manýrismu jakožto „konstanty evropské kultury“ vkomplementaritěkeklasicečiklasicismurozvíjeliliterární komparatistéErnst Robert CurtiusaGustav René Hocke. Ve třicátých letech dvacátého století dospěl k prakticky totožnému závěruhistorik uměníVojtěch Birnbaumve své teorii nazvanébarokní princip.