Vietnamština

Vietnamština(tiếng Việt, méně častoViệt ngữ) je úředníjazykveVietnamu. Je mateřským jazykemVietů, kteří představují 88–90 % obyvatel Vietnamu a patří k nim další více než 3 miliony lidí po celém světě. Je to druhý jazyk pro národnostní menšiny ve Vietnamu. Vietnamština je největší zástupce ze skupinyaustroasijských jazyků. Mnoho slov přejala z různých dialektůčínštiny. Dnešní vietnamská abeceda je založena nalatince.
V minulosti se vietnamština zapisovalačínskými znaky(ve Vietnamu označené jakochữ nho) a vietnamskými znaky (ve Vietnamu označené jakochữ nôm), které sloužily k fonetickému zápisu vietnamštiny. Většina písemností byla psaná vklasické čínštině,chữ nômzastával sekundární pozici při zapisování místních básní, nebo jako nápověda při učeníchữ nho. Podobná situace byla i s korejským písmemhangŭl. Používatlatinkupro zápis vietnamštiny začal už v 17. století francouzský jezuitský misionářAlexandre de Rhodes, který navázal na předchozí práci portugalského misionářeAntonia Barbosy, který zde šířil křesťanství a evropskou vzdělanost o několik desetiletí dříve. Latinku ale užívali pouze při výuce Evropanů vietnamskému jazyku. Bibli a jiné náboženské texty sami přepsali dochữ nôm(nikoliv klasické čínštiny, nebo latinkou psané vietnamštiny) a v téhle formě dále šířili křesťanství v zemi. O staletí později tyto zdroje posloužily nejen jako základ dnešního vietnamského písma, ale také sehrávají významnou roli ve výzkumuchữ nôm.
Dělení obyvatel na znalce a neznalce klasické čínštiny se ovšem nelíbilo francouzským kolonizátorům.Také tehdejší vietnamský králcítil nutnost vzdělávat veškeré vrstvy obyvatelstva, a latinská abeceda (upravená diakritickými znaménky pro potřebu vietnamského tónovacího jazyka) se dá lépe osvojit, než složité čínské znaky, které byly užívány doposud.
V roce1910došlo ke standardizaci vietnamštiny a k uzákonění upravené latinky, upřednostňované nad původní čínské a vietnamské znaky, které byly ještě sem tam používány v odlehlých částech země nebo staršími lidmi.
Chữ nhose však ještě vyskytoval naindočínskýchbankovkách, vydaných francouzským protektorátem těsně po2. světové válce. Určitou dobu probíhaly pokusy o znovuzavedení tohoto písma vSeverním Vietnamu, tato změna se však nakonec ukázala příliš náročná.
Poslední změny v abecedě proběhly v letech 1954–1974, běhemindočínské válkyaválky ve Vietnamu.
Vietnamština je stejně jako většina jiných asijských jazykůanalytický jazyk, prakticky nemámorfologiia mluvnické kategorie jako pád, čas, číslo a rod se označují pomocí vložených slov asyntaktických změn. Ve vietnamské větě stojí většinou na prvním místěpodmět, na druhémpřísudeka na třetímpředmět.Podstatné jménoje ve vietnamštině často předcházeno jakýmsičlenemči numerativem, který závisí na jeho významu (například u označení zvířat je numerativcon– např.con chuột= myš), změnou tohoto členu se také tvoří množné číslo podstatného jména. Slovesné časy se tvoříčásticemi– zhruba lze říci, že minulý čas částicíđã, přítomný čas průběhový částicíđanga budoucí čas částicísẽ. Chybí-li částice úplně, znamená to zpravidla přítomný čas prostý. Velmi složitý je vietnamský systémzájmen, který se odvíjí od vzájemného rodinného a společenského vztahu mluvčích.
Vietnamská abeceda má 29 písmen:
Jelikož vietnamština jetónový jazyk, používá řadudiakritických znaménekusamohlásekpro označenítónů.
Ve vietnamštině se vyskytuje:
Na základě severního dialektu se ve vietnamštině rozlišuje 6 tónů:
Na rozdíl od češtiny se všechny koncové souhlásky vyslovují jako závěrové (okluzivy) bez exploze
Vietnamština se zapisujelatinkou,český přepisby měl zachovávat původní psanou podobu, ovšem bezdiakritických znamének. Vietnamština má jediné shodné diakritické znaménko s češtinou –čárku„´“, avšak ta má v každém jazyce jiný fonetický význam. Jediným problémem je přepis oposice vietnamských hlásek „d-đ“ (českáabecedanezná literu „đ“).Písmeno„đ“výslovnostípřesně odpovídá oposici „z-d“ v češtině. Někteří autoři přepisují oběhláskydo češtiny shodně jako „d“, to v některých případech vede ke zmatení a znesnadňuje identifikaci původního vietnamského zápisu, jiní autoři používají přepisu „z=d“ a „d=đ“ (tedy např. jména spisovatelů Xích Điểu a Xuân Diệu se přepíší Xich Dieu a Xuan Zieu), v němž zůstávají rozlišeny rozdíly z originálního zápisu, neboť vietnamština písmeno „z“ nepoužívá, čímž je zjevný jeho zástupný charakter.
V ryze odborných textech se doporučuje zachovat vietnamský zápis i sdiakritikou.
Některá jména mají nestandardní, fonetický, nicméně ustálený český přepis. Jde hlavně o název země, města a jména osob:
Podobně u některých zeměpisných jmen existuje tradiční českýpřeklad, který by také měl být zachován, např.:
Vietnamská jména jsou většinou tvořena ze tří částí –příjmení, druhé jméno arodné jméno– a to v uvedeném pořadí. Podobný systém pojmenování se využívá vČíněa vKoreji.
Vietnamština má jako mnoho dalších asijských jazyků různé dialekty, které jsou si vzájemně relativně srozumitelné. Tyto dialekty se odlišují především výslovností a tóny, přesto se však vietnamština oficiálně všude zapisuje stejně, bez ohledu na jednotlivé dialekty. Mezi další rozdíly patří i jiné pojmy pro označení stejných věcí. Nejznámějšími dialekty jsou Hanojský dialekt, Danangský dialekt a Saigonský dialekt. V rámci těchto tří skupin je však poznat rozdíl i mezi jednotlivými místy v téže oblasti. Jako nejjednodušší ilustrace vzájemné odlišnosti vietnamských dialektů může sloužit porovnání výslovnosti stejných hlásek v různých dialektech. Například „d“ se v severním Vietnamu vyslovuje jako české „z“, zatímco na jihu Vietnamu jako „j“. Dalším příkladem je hláska „r“, která je v severním Vietnamu českým „z“, ale na jihu Vietnamu vyslovována různými způsoby, nejjednodušeji přirovnatelnými k českému „r“. Všemi standardními tóny disponuje severní vietnamština, zatímco v dialektechjižního vietnamuse spekuluje o 5 a méně tónech, což znamená, že pro severní vietnamštinu různé tóny se v jihovietnamských dialektech vyslovují stejně. Za nejsložitěji srozumitelný akcent vietnamštiny se označuje především středovietnamský.