Soudní moc

Soudní mocnebo téžjustice(někdy takéjudikativa) je vedlemoci zákonodárnéamoci výkonnéjednou ze třísložekstátní moci.Soudnictvívykonávají proto specifické státní orgány, kterými jsou nezávislésoudy. Ty zákonem stanoveným způsobem zajišťují vobčanskoprávním řízeníochranusubjektivních práv, vtrestním řízenírozhodují oviněatrestuzatrestné činy, vesprávním soudnictvípřezkoumávají aktyorgánů veřejné správya vústavním soudnictvírozhodují o souladuprávních předpisůirozhodnutísústavou, případně rozhodují i o dalších věcech, které jsou jim zákonem svěřeny.
Soudní moc není odvozena od jiné státní moci, ale vždy přímo ze suveréna, kterými jsou v demokratických státech občané jako ti, z nichž vychází existence státní moci a její legitimnost. Toto její postavení vzniklo v euroamerickém prostoru dlouhodobým vývojem, když nejdříve jí, stejně jako mocí zákonodárnou a výkonnou, disponoval jediný absolutistický monarcha. Autonomnost a nezávislost soudní moci je proto také jedním ze základních znaků moderníhoprávního státua její výkon je pak díky tomu ovládán určitými obecnými zásadami:
Na výkonu soudní moci se kromě odborně vzdělaných soudců mohou podílet i laické osoby, vČeské republicejako tzv.přísedící.
Ústavní soudje zvláštním ústavním orgánem soudního typu, který chrání ústavnost tím, že na kvalifikovaný návrh posuzuje soulad jak právních předpisů, tak i rozhodnutí jiných orgánů s ústavou. Ve složených státech (federacích) může také rozhodovat o sporech mezi touto federací a jednotlivými federálními státy. V některých zemích (např. USA, Argentina, Indie, Japonsko, Dánsko, Irsko, Estonsko) není jako zvláštní soud zřízen a jeho roli pak přebíráNejvyšší soud.
Představují klasickou soustavu státních orgánů vykonávajících soudní moc, kterou v každém státě určuje jejich ústava a dále konkretizují zákony. V právním státě, kde platí oddělenost státních mocí, totiž nemohou být zřízeny jen na základě rozhodnutí orgánu výkonné moci, čímž jsou vyloučeny mimořádné soudy. VČeské republiceje tato soustava čtyřčlánková:
Soudy jsou nejen nezávislé na jiných státních orgánech, ale i navzájem samy na sobě. V soustavě soudů tak neexistují vztahy nadřízenosti a podřízenosti, jako je tomu např. ustátních zastupitelství. Pokud tedy soud vyššího stupně zruší rozhodnutí soudu I. stupně a věc mu vrátí se závazným právním názorem, učiní tak jen na základě zákonem svěřené pravomoci rozhodovat oopravných prostředcích, nikoli na základě svého „nadřízeného“ postavení. Např.krajský soudmá ve svém obvodu působnosti určitéokresní soudy, vůči nimž není nadřízen, ale jejichž rozhodnutí přezkoumá, pokud účastník daného řízení podáodvolání. Tato nezávislost však neplatí pro státní správu soudů, vykonávanouMinisterstvem spravedlnostia předsedy vyšších soudů, ta totiž není výkonem soudní moci, ale moci výkonné.
Soudceje při výkonu soudní moci nezávislý, tedy není vázán žádnými pokyny, jak má rozhodnout. Musí být také nestranný a nesmí být podjatý, tzn. nesmí mít žádný vztah k věci, účastníkům řízení nebo k jejich zástupcům. Pro vyloučení konkrétního soudce z projednání a rozhodnutí věci stačí, je-li dána jen objektivní pochybnost o jeho nepodjatosti (judex suspectus).
Do své funkce je ustanoven buď volbou, nebo jmenováním. VČeské republicesoudce jmenuje na časově neomezené obdobíprezident republikys kontrasignacípremiérači pověřeného členavlády(zejména ministra spravedlnosti). Soudce nelze odvolat, ale podléhá kárné odpovědnosti, přičemž kárným opatřením může být až odvolání z funkce. SoudceÚstavního soudujako zvláštní kategorie soudce je jmenován také prezidentem republiky, ale se souhlasemSenátua na dobu 10 let, s možností opětovného jmenování.
Důležitou komponentou soudní moci ve vztahu k soudcům je otázkasoudcovské samosprávy, která došla naplnění ve většině států Evropy,v České republice však zatím nikoli, když státní správu soudů vykonáváMinisterstvo spravedlnostiasoudcovské radypři jednotlivých soudech jsou jen poradními orgány bez významnějších kompetencí. Další důležitou otázkou je otázka soudcova hmotného zabezpečení, která je sice jednou ze záruk jeho nezávislosti a nestrannosti,stejně jako jeho společenského postavení, neboť soudce právě z důvodu zaručení nestrannosti nemůže zastávat jakoukoli jinou funkci ve veřejné sféře a nesmí ani podnikat, ale která není v České republice ustálena a která je proto pravidelně řešena Ústavním soudem.