Jelen evropský

Jelenevropský(Cervus elaphus), také nazývanýjelen lesní, je velkýsudokopytníkzčeledijelenovitých(Cervidae). Vyskytuje se na rozsáhlém územíEvropy, naKavkaze, vMalé, západní a středníAsiia izolovaně také na území meziMarokemaTuniskem, což z něj činí jediný druh jelena v Africe. Člověkem byl později zavlečen i do jiných částí světa, např. doAustrálie, naNový Zélandnebo doArgentiny.
Po celá století byl jelen evropský velmi oblíbenou lovnou zvěří, což na značné části jeho areálu rozšíření platí dodnes. Ačkoli byla jeho početnost často viditelně oslabena, díky zpětnéreintrodukcido volné přírody a mnoha ochranářským opatřením přežívá v poměrně hojném počtu i v současné době.
Jelen evropský patří mezi největší (nejmohutnější) zástupce své čeledi. Samci dorůstají 175–230 cm a jejich hmotnost se pohybuje mezi 160–240 kg. Samice jsou oproti samcům značně menší, dorůstají 160–210 cm a dosahují hmotnosti mezi 120–170 kg. Ocas přitom měří 12–19 cm a v kohoutku dosahují výšky 120 až 150 cm. Velikost i hmotnost je však velmi proměnlivá a viditelně se liší mezi jednotlivými poddruhy, kdy nejtěžší (C. e. elaphus) může vážit až 500 kg, oproti tomu jeleni žijící v méně příznivých podmínkách (např. poddruh zKorsiky) mohou dorůstat pouhých 70 cm a vážit sotva 100 kg.
Přes léto má jelení srst obvykle hnědou barvu s rudějším nádechem a u samců je většinou navíc patrná i prodloužená srst na krku. Zimní srst je spíše šedohnědá. Mláďata jelena evropského se vyznačují skvrnitým zbarvením, které u některých poddruhů (např.C. e. barbaruszMaroka) přetrvává i do dospělosti. Mezi zbarvením různých poddruhů jsou patrné odchylky, např.jelen karpatský(C. e. montanus) má i v letní srsti patrné šedavé tóny a nebývá u něj vyvinuta hříva, u západoevropských poddruhů (skupinaC. e. hippelaphus) je zbarvení červenější a hříva více vyvinuta. Jeleni z polopouštních oblastí, např.jelen bucharský(C. e. bactrianus) mají zbarvení spíše plavé nebo žlutavé. U některých poddruhů jsou krční partie výrazně tmavší než zbytek těla.
Existuje i několik barvenýchmutacíjelení zvěře. Nejznámější jsou jeleni bílí, chovaní např. voboře ŽehušicepoblížKutné Hory. Tito jeleni nejsoualbíni, neboť mají pigmentované (modré či hnědé) oči. Jejich původ je nejistý, geneticky patří ke kavkazským a severoíránským jelenům (poddruhC. e. maral),
Do českých zemí se první bílí jeleni dostali počátkem 18. století, kdy je věnoval ruský carPetr I.císařiKarlu VI. Císař je umístil v oboře poblížBrandýsa nad Labem. Druhá zásilka přišla roku 1780 z Persie a převzali ji příslušníci nejvyšších českých šlechtických rodů: knížataValdštejn,Schwarzenberg, hrabataKinskýaČernín. Zvířata však přežila jen Valdštejnům a Kinským. Valdštejnové je chovali do roku 1890 v oboře vMnichově Hradišti. Kinští bílé jeleny vysadili vChlumci nad Cidlinou, roku 1829 je však věnovali hraběti Thunovi, který je umístil na svém panství v Žehušicích. Tito jeleni nejsou čistokrevní, byli zkříženi s obvykle zbarvenou zvěří tuzemského původu, ale i s dovezenými americkýmijeleny wapiti.
Další stáda bílých jelenů žijí v oborách v Německu, Dánsku a Rakousku.
Nejtypičtějším znakem pro samce jsouparohy, které každý rok, obvykle na konci zimy, shazuje. Na jaře, kdy jelenům rostou parohy nové, jsou porostlé jemnou ochrannou sametovou vrstvou, nazývanou lýčí, která vyživuje rostoucí paroh a později je vytloukána o stromy. Parohy jsou tvořeny kostí, která může denně vyrůst v průměru o 2,5 cm. U dospělých samců se na parozích navíc objevují jakési výrůstky, kterým se odborně říkávýsady, a které rostou a přibývají s přibývajícím věkem.
Jelen evropský je rozšířeným a v mnoha zemích i hojným druhem sudokopytníka. Obývá prakticky celou Evropu, zcela chybí pouze v její nejsevernější části. Na území Asie obývá její střední a západní část a zasahuje také na území Malé Asie. Jedná se přitom o typického obyvatele starých lesů s občasnými palouky a pásy křovin.
V minulosti se předpokládalo, že obývá i územíSeverní Ameriky, díkyDNAtestům je však dnes populace žijící na tomto území považována za zcela samostatný druh –jelen wapiti(Cervus canadensis).
Ačkoli jeho početnost obecně roste (zvláště na území států, kde byli téměř zcela vyhubeni jeho přirození predátoři), v některých částech světa je jeho populace stále na poklesu. Příkladem je napříkladseverní Afrika. V některých státech byl v minulosti zcela vyhuben (Albánie, Izrael,Jordánsko,Libanon, Mexiko, Nepál,Turkmenistán) a nevyskytuje se zde dodnes, v některých byla jeho populace zachráněna díky vypouštění uměle odchovaných jedinců zpět do volné přírody (Řecko, Kazachstán, Maroko). Člověkem byl zcela zavlečen např. do Austrálie,Chile,Portugalska, Argentiny nebo na Nový Zéland.
V některých oblastech je jeho početnost natolik vysoká, že je zde dokonce považován za významného škůdce mladých stromků.
S průvodcem je možný průchod jelením výběhem (o rozloze cca 9 hektaru), který je venkovní součástí návštěvnického centraNárodního parku ŠumavaveKvildě.
Samci se mimo říji zdržují většinou samostatně, samice naopak ve skupinách, které mohou čítat až 50 jedinců. Aktivní bývá obvykle až za soumraku, kdy ho můžeme vidět při pastvě na lesních paloucích.
Dosahují rychlosti 40 km/h, krátkodobě i 78 km/h.
Jelen evropský je výlučně býložravý přežvýkavec. Složení potravy se ale mění v závislosti na roční době. V kterémkoli období se jelení zvěř živí zejména velkým množstvím travin a bylin, které spásá na lesních mýtinách, podél cest a okolo lesa, zkrátka na všech místech, kde je díky slunečnímu světlu rostlin dostatek.
Jedinou výjimkou jsou dny, kdy je země přikrytá příliš vysokou vrstvou sněhu. Byliny a tráva reprezentují v příhodných měsících až 80 % jelení stravy. V noci se stádo odvažuje vyjít i na otevřenější prostranství a spásá na polích obilí nebo kukuřici. V zimě stoupá v denní porci potravy zastoupení keřů a dřevin: jeleni se živí ostružiníkem, břečťanem nebo okusováním kůry mladých stromků. Mají také rádi kůru a větévky břízy, habru a borovice lesní. Dostatek energie dostává vysoká zvěř i z plodů – bukvic, kaštanů a žaludů. Chutnají jí ale též padaná jablka, krmná řepa a mrkev.
Díky své velké velikosti dospělí jeleni nemají v současné době kromě člověka příliš přirozenýchpredátorů. Největší hrozbu pro něj představujevlk, občas na ně může zaútočit imedvěd. Kolouši se zase mohou stát relativně snadnou obětírysů. Při pokusu o napadení se samci většinou ohání svými parohy a snaží se tak predátora zastrašit, samice obvykle spoléhají na svou ostražitost a při pastvě na otevřené ploše nad bezpečností stáda dohlíží několik z nich, které v případě ohrožení vydají poplašný signál a celé stádo se stáhne zpět do lesního porostu.
Samci jelena evropského jsou během říje charakterističtí svým hlasitým troubením, při kterém se snaží upoutat pozornost samic a udržet tak své stádo pohromadě. Tento jev můžeme nejčastěji zaslechnout při svítání nebo naopak při soumraku, kdy jsou jeleni nejaktivnější. Samotné troubení však používají i při soubojích mezi sebou, kdy se snaží pomocí svých parohů vyhnat svého konkurenta od blízkosti samic.
Samice pohlavně dospívají druhým rokem života abřezostu nich trvá 240–262 dnů. Rodí jedno, vzácně až dvě mláďata vážící přibližně 15 kg, která jsou několik prvních dnů po narození skrytá v travnatém porostu. Po dvou týdnech jsou kolouši schopni se připojit ke stádu, ale na matce jsou závislí po dobu 3 měsíců. Jejich charakteristické bílé skvrnění obvykle mizí koncem léta, ale poměrně často se stává, že několik bílých skvrn je na srsti mladých jelenů patrných ještě následující rok.
Ve volné přírodě se jelen evropský dožívá průměrně 10–13 let, v zajetí se může dožít i více než 20 let.
Zobrazení jelení zvěře se objevuje již vpaleolitickémumění, například vefrancouzskéjeskyniLascaux. Z paleolitu pochází také obrazy tančících postav, snadšamanů, zdobených jeleními nebo sobími parohy. Později nacházíme v uměníSumerůmotiv dvou jelenů, chráněných mytickým orlemAnzuse lví hlavou. Jelen dvanácterák byl také symbolickým zvířetem mezopotámského bohaEnkiho. Reliéfy a sošky jelenů po sobě zanechaly také starověké kultury Chetitů, Keltů, Skythů a dalších civilizací.
Zejména proSkythyměl jelen velký význam, byl pokládán za průvodce mrtvých, který ukazuje duši cestu naOnen svět. Proto byly sošky jelenů, zhotovené z bronzu i ze zlata, často ukládány do skythských hrobů. Své koně skythští náčelníci často zdobili maskami s umělým parožím, které jim mělo dodat jelení vzhled. Takové masky byly nalezeny např. v pohřebníchmohyláchPazyrycké kulturyna jižníSibiři.
ChetitskábohyněRutašikeltskýbůhCernunnosbyli vládci zvířat a jsou zobrazováni s jeleními parohy na hlavě. V mnoha keltských islovanskýchpříbězích se objevuje motivvílyv podobě laně, která se vdá za smrtelníka, jako se to stalo irskému hrdinoviFinnovi, který s takovouto vílou zplodil syna jménemOissin, což znamená v překladu Kolouch. Podobný motiv laně (někdy bílé), která se promění ve vílu, se objevuje i v českých či polskýchpověstech.
Ve staroindickém eposuRámajánase sluha démonaRávanyjménem Máríča promění ve zlatého jelena, aby odlákal hrdinuRámuod jeho ženySíty, aby jeho pán mohl Sítu snáze unést. Jiný indický příběh vypráví opoustevníkuRšiasrngovi,který se narodil z laně a měl proto jelení parohy.ŠintoistévJaponskuvěří, že broukroháčje vlastně malý okřídlený jelínek, který představujekamijelenů.Pro Číňany měly v jejich mýtech i lékařství větší význam než jelen evropský místní druhy –jelen miluajelen sika. Parohy jelenů v lýčí, tzv.panty, jsou dodnes v Číně, Koreji a na Sibiři ceněny jako posilující lék, protijed čiafrodisiakum. Mladé parohy nakládané v lihu byly k obdobným účelům používány v doběrenesanceabarokarovněž v Evropě.
Jelen se objevuje i v mýtechseveroamerických indiánů. V mýtuAlgonkinůběžící jelen na počátku věků oživuje dosud mrtvou zemi. V místech, kde se jeho kopýtka dotknou země, vytryskne voda nebo vyraší tráva. Podlekalifornskýchindiánů zase jelen daroval člověkuoheň.Lakotovévěří, že jelen je pánem kouzla lásky, což je narážka na jelení říji, a může člověku své kouzlo propůjčit. Jelení zuby používali severoameričtí indiáni, např. Lakotové,ApačineboMandanovéjako ozdobu oděvu a z parohů vyráběli Mandanové iIrokézovéhrábě.Jakiovéze severozápadního Mexika pokládali jelena za posvátné zvíře a v době jelení říje tančili jelení tanec v maskách zhotovených z vycpaných jeleních hlav. Karukové a Jurokové ze severní Kalifornie tančili na podzim rituální Tanec bílého jelena, který měl představovat každoroční obnovu světa. Hlavní rekvizitou při něm byla kůže posvátného bílého jelena.Čerokíovési zase vypráví bajky o soupeření jelena skrálíkem, který chtěl jelena připravit o parohy a nakonec mu ze závisti vyrazil přední zuby v horní čelisti (jelenům, stejně jako jinýmpřežvýkavcům, chybířezákyvhorní čelisti). V případě indiánských mýtů a rituálů však často není jisté, o který druh jelena se jedná. Může jít jak ojelena wapiti, tak ojelence běloocaséhočiušatého.
V antické mytologii jelen doprovází bohyniArtemisči její římský protějšekDianu. Její posvátnou laň se zlatými parohy měl za úkol polapit hrdinaHéraklés. LovecAktaión, který Artemis nešťastnou náhodou spatřil nahou při koupeli, byl bohyní za trest proměněn v jelena a poté zadáven vlastní psí smečkou. PřiDionýsovýchmystériích býval obětován kolouch či kozel, ztotožněný s tímto bohem. Věřící poté pojídali jeho syrové maso, čímž dosáhli mystického spojení s bohem Dionýsem, který byl podle jednoho mýtu rozsápánTitány. Je zde vidět jistá paralela s křesťanskoueucharistií. Z jeleního paroží byl postaven oltářApollónav chrámu na ostrověDélu. Tradice zdobení oltářů jelením parožím je však známa i naKavkaze, kde se například vGruziiudržela i po přijetíkřesťanství.
Jelen má značný symbolický význam i v křesťanství. Jelen či laň hledající napajedlo jsou symbolem lidské duše, toužící po Bohu, srov. biblický veršJako laň touží po čisté vodě dychtí má duše po tobě, Bože. (Ž.42:1). Jelen se světly na výsadách paroží či s křížem mezi parohy symbolizuje v legendách o sv. Hubertovi a sv. Eustachu přímluvce člověka před Bohem, případně samotnéhoKrista. V díle německého barokního básníkaFriedricha von Speeje ukřižovaný Kristus přirovnáván ke kolouchovi, který se chytil do oka a visí v něm za hrdlo. Jelen, často s křížem mezi parohy, je také atributem některých křesťanských světců, jako jsousv. Hubert,sv. Eustach,sv. Jan z Mathyasv. Felix z Valois.
V dílech antických přírodovědců a zejména ve středověkýchbestiáříchse o jelenech uvádí různé pověry a tvrzení, která dnešnímu člověku připadají až absurdní. Tvrdilo se například, že si jeleni chodí barvit paroží domilíře, aby bylo pěkně tmavé. Podle jiných údajů jelen ukrývá shozené parohy tak, aby je nenašli lidé, protože si je vědom jejich velké ceny. Pokud jelen zeslábne nebo onemocní, musí sežrathada, aby do jeho těla vstoupil hadí jed. Potom se napije, vyzvrací a vykálí, načež celý omládne a zkrásní – v tomto případě se jedná o sezónní línání a barvoměnu jelení zvěře.
Pro svůj impozantní vzhled, značnou velikost a chutné maso patřila jelení zvěř již od pravěku k oblíbené kořisti člověka ve všech oblastech svého výskytu. V mnoha oblastech lovci vyvinuli pozoruhodné způsoby, jak tato ostražitá zvířata přelstít. Severoameričtí indiáni se při lovu maskovali jelení kůží s parohy a při přiblížení zvěř stříleli šípy.Aztéckéamayskékodexy zobrazují chytání jelena do oka, zatímcomočickáainckákeramika dokládá společný lovjelena huemulado sítí.
Asyřané, Babylóňané či Peršané lovili jeleny a daňky s pomocí koní či dvoukolých vozů, také je chytali živé do lasa a chovali v královských oborách. Řekové a Římané dávali přednost pěšímu lovu se psy nebo používali pasti.Xenofónve svém spisuKynagetikos(překládá se jako „Psovod“ nebo „O lovu“) doporučoval nejprve chytit koloucha, aby svým voláním přilákal laň. StaříŘímanépoužívali jeleny přihrách v cirkua jejich maso podávali jako vybranou lahůdku při hostinách.
Ve středověku byla jezdecká štvanice na jelena pokládána za mužnou zábavu, jíž se věnovali i mnozí panovníci. Český knížeJaromírbyl při lovu na jelena zajat svými nepřáteli, králVáclav I.při nehodě na lovu přišel o oko.
V 17. století došlo k přeměně středověké jezdecké štvanice v propracovanějšíparforsní hon. Jedná e o společný způsob lovu za použití jezdeckých koní a smečky honicích psů. Povely účastníkům lovu se předávaly pomocí troubení na lovecké rohy. Například když psi spatřili jelena, troubil se signál„En vue!“(na dohled). Nakonec byl jelen psy zpravidla uštván a obklíčen, což bylo oznámeno tzv.„Stop fanfárou“. Některý z lovců pak jelena dorazil (dal mu záraz) loveckým tesákem, přičemž se troubil signálhalali(z franc.Há, la lit– tj. „Hle, již leží“). Právě signál halali, oznamující úspěšný konec lovu a zároveň poctu složené zvěři, byl později přejat i do jiných způsobů lovu, kde se používá dodnes. Po ulovení jelena se celý lov ukončil tzv.curée, kdy byla ukázána jelení trofej a své odměny, v podobě vnitřností a méně kvalitních částí masa, se dočkali lovečtí psi. Parforsní hony v Česku zanikly v průběhu 19. století, nejdéle se pořádaly vPardubicích, kde v konečném důsledku stály u zroduVelké pardubické. Dědictvím parforsních honů jsou dosud místy pořádanésvatohubertské jízdy, při nichž však už není lovena zvěř.
Hlavně v18. stoletíbyl oblíben lov jelení i jiné (předevšímčerné) zvěře v leči obestavěné plátny. Jednalo se o surový způsob lovu, při němž byla zvěř nahnána do ohrady, postavené z vysokých plachet či sítí, napnutých na tyče. Lovci (často i dámy) ji pak ostřelovali z krytých vyvýšenýchaltánů. Mezi zvláštní milovníky tohoto způsobu lovu patřili císařKarel VI.a jeho ženaAlžběta Kristýna. Je známo, že jen sama císařovna dokázala při jednom podobném lovu složit více než 200 laní a jelenů.
V současné době se jelení zvěř loví obvykle osamělými způsoby lovu – na čekané z posedu nebo šoulačkou. V říji je možno jelena ulovit také vábením (napodobením jeleního troubení). Ze společných honů se jelení zvěř, především holá (kolouši a laně) loví naháňkou a nátlačkou. Živou jelení zvěř je nejvhodnější odchytávat do lapacích ohrad nebo pomocí narkotizační střely.Trofejíz lovu jelení zvěře je samozřejmě paroží, ale také zakrněléšpičákymandlovitého tvaru, tzv.kelcečigrandle, které se dříve využívaly jako součást mysliveckých šperků. Pro chutnémasose jeleni někdy chovají na farmách a jsou dokonce archeologické doklady o chovu jelenů v zajetí z doby paleolitu ještě před zahájením domestikace skotu a ovcí. Dalšími druhy jelenovitých vhodnými pro farmový chov jsou v Českudaněkevropský nebojelen sika.
S příchodem jelení říje na sebe jeleni upozorňují hlavně hlasovými projevy – troubením, ale zanechávají za sebou i další znamení, související s teritoriálním chováním říjících jelenů.
Ti svým parožím tlučou do vegetace, lámou mladé porosty a rozhrabávají půdu. Říje probíhá v září a říjnu (okolo 10. září).
Rušná a hlasití říje s „troubením“ probíhá za chladného počasí. Za teplého a deštivého počasí bývá říje tichá. Průvodním znakem říjného jelena je zčervenalé břicho okolo žíly.
Místo říje určuje tlupa laní (zejména úživné lokality). Tlupy laní vodí starší zkušená laň a ostatní laně tlupy se dobrovolně podřizují jejímu vedení.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuRed Deerna anglické Wikipedii.
Jarmila Kačírková: Jelen evropský (Cervus elaphus) u Luční boudy v Krkonoších 22.6.2019