Vánočka

Vánočkaje druh sladkéhopečivazkynutého těsta, který se těší velké oblibě na českém, moravském a slezském území, ale i na Slovensku (vianočka), v  Rakousku a Německu, kde je tradičním vánočním pečivemštóla.Vzhledem k tomu, že po více než dvanáct století patřily oblastivýchodníchajižních Alp,Podunajía kolem říčních tokůLabeaSályk nejdůležitějším územím jazykových a kulturních kontaktůgermánskýchaslovanských národů, prošlo také pečení vánočky, ostatně jako celá česká kuchyně, dlouhým historickým vývojem.
Neodmyslitelnou součástíštědrovečerní večeřese vánočka, tehdy „calta“ nebo „húska“, stala už vestředověku. V mnohonárodnostnímhabsburském soustátíse „wánočka“ či „štědrowka“ pojila mimo nepřeberného množství pranostik též s obdarováváním chudých a koledou. Dochované názvy se liší v závislosti na místnítradici. Oproti výrazucalta, který se dochoval v celé řadě hovorových podob (calda, calatka, caletka, caltička, calenka, celetka, caltlík, calapanda, calapina i calapatina) a housce, jejíž význam se postupně přesunul ke každodennímu pečivu, se vánočka (pletená i nepletená) stalasynonymemVánoc.
Na území České republiky se běžně užívá výraz vánočka, v Čechách taktéžhouska, naKladskuhúsce, v jižních Čechách a naDomažlickuse setkáme s výrazemcalta, v západní části severovýchodních Čech a naTřebíčskuse štědrovnicí (též štědrovkou). NaLitomyšlskuse nachází enkláva s výrazem pletenice, jejíž slovotvorné varianty lze najít i na Moravě. VeSlezskua naMoravěse často objevuje výraz štrucle, štrycle a trucle, ve městech převládá výraz vánočka.V německojazyčných státech jsou užívány názvy: „Weihnachtsstriezel“,„Prager Striezel“ (též Striezel, Striezeln)či „böhmischer Weihnachtsstriezel“.Celoročním prodejem ztratila vánočka na výlučnosti vánočního pečiva.
Vánočce předcházel chléb nebo zvláštní bochníček pečený jen o Vánocích. Už ve 13. století se k prvním pekařským cechům řadili nejen pekaři, kteří zpracovávali vlastní suroviny a hotové pečivo prodávali na trhu, ale také tzv. Husbecker („hûsbäcken“) Husbrotbecker, Hussfürer, Husbecker, Wissbrotbecker, Hausbäcker, kteří pekli zákazníkům z dodaného těsta ve veřejných pekárnách (popřípadě pecích → Bachofen, Backofen) tzv. «Husbrot» (hûsbrod, Hussgut, Hussbrod).Z pšeničné mouky se pekly chleby / Brote (panes tritici), klíny se špičatými konci / Keile mit spitzen Enden (cunei) a malé i velké housky / Semmel (simellae), k Vánocům (i k Velikonocům) pak speciální „Husbrot“ z jemné bílé mouky.Ze 14. a 15. století známe vánoční „húsce“ a „calty“ také na území Čech, Moravy a Slezska, v cechovních předpisech z 15. a 16. století „húsce štrajchované“,v 18. a 19. stol. housky, obdlouhlé calty, štrycle, štědrovky, štědrovnice, sčedraky, žemle, ceplíky, spletáky, pletenice, Weihnachtsstriezel, Christabendkuchen (Boleslavsko), Weihnachtskuchen (Zbiroh).Richard Jeřábekuvádí (Lidová kultura: národopisná encyklopedie Čech, Moravy a Slezska), že vánočnímu pečivu označovaném jako vánočka, „se ještě počátkem 20. stol. říkalo a někde dosud říká houska, štědrovka, štědrovnice, štědrák, pletenice, štricla, štola, calta, křehtík a že šlo jednak o pečivo typu pletýnky, jednak o pečivo nepletené, podlouhlé i kulaté, plněnou buchtu, koláč a že prvořadou rolí vánočky byla její funkce a zvyky s ním spojené.“NaSlovenskuse pečevianočná baba,caltači „vianočka“ (vánočka).
Německá kolonizace, vrcholící na českém a moravském území ve 14. století, přinášela do odborné terminologie významný migrační prvek. Na calty, housky nebo vánočky upomínají například středověká osobní jména: r. 1355 je zmíněn Marsikoni dictoHuscze(Maršík zvaný Houska),r. 1358 Martino dictoHusczede Piscupitcz (Martin zvaný Houska zBiskupic),r. 1487 kněz Jan Húska zUherského Brodu(překladPiccolomini: Historia Bohemica).Kniha počtů královského městaLounz 15. století upomíná na tvar osobního jména „Janek Wanoczka“ (cz = c i č).V roce 1377 pečetil v hornorakouskémFreistadtuměšťan Jacobi Magerlini při obdarování kostela sv. Kateřiny pečetí s dvěma vzpřímenými do sebe zapletenými caltami.Caltu měli v erbu ve štítě i na zdobné helmici téžCaltové z Kamenné hory(Czaltavon Steinberg).Při vjezdu císařeFerdinanda I.do Prahy zdobila červenou korouhev cechu pekařského „calta bílá a preslice“.
K pečivu „calta“ se váže též pojmenovánípražské ulice Celetná. Ve 14. století se můžeme setkat s názvemCaletná,Celetnáči německyczaltnergassen(též Zeltnerstraße vNorimberku). První záznam o caltě (czalta) a húsce (huscze) najdeme již vKlaretověslovníku (Glosáři) z druhé poloviny 14. století, který uvádí vedle latinského významu staročeský ekvivalent: simila=huscze, cunea=czalta, crustula=preczlik,přičemž latinský výraz simila znamenal pečivo z jemné bílé pšeničné mouky (vestaré horní němčiněsimelo, semmalo, simäla → Semmel).Caltu převzala staročeština zestředohornoněmeckého„zëlte“ (ahd.zelto;mhd.zelte, zëlte;nhd.Lebzelten),které se vbavorském nářečízměnilo na «dsalta, tsalta».
Vánoční chléb od námezdných pekařů (Hausbäcker)zmiňují jako dárek nebo poplatek středověké listiny zBasilejenebo kláštera zeZurzachu(„besonders an Wienächt ein Husbrot“, „wienächtbrot“).O „vánoční caltě“ se dozvídáme např. ze smlouvy o prodeji mlýna vBražciuNáchodaz roku 1432, ve které se nový mlynář zavazuje, že bude dodávat „k vanociem caltu za groš aneb bielého chleba za groš“.Po korunovaciJiřího z Poděbradstála „húsce chleba veliká 1 peníz“.V roce 1484 bylo pražským pekařům nařízeno, „aby chleba režného byly čtyři húsce dobré a slušné za míšenský groš (hodnotu 1/2groše pražského) dělány, popeněžničekosm za groš a žemlí dobře bělých šestnáct.“Zperného pečivaznáme ze slovníku z 15. století „perné húsce“.Slovník „Dictionarium latinobohemicum“ z roku 1560 Tomáše Rešela Hradeckého, znalce staročeské kuchyně, uvádí „Scriblita = pečená calta“.V roce 1561 vydalpardubickýšpitál u kostelasv. Jana Křtitele„za bílej chléb, to jest „húsce“ na Štědrý den koupené“ 13grošů.
Humanistická čeština v 16. a na počátku 17. století používala stále spřežkového pravopisu, přičemž většina písemných památek se zachovala v latině. V barokní češtině se ve venkovském prostředí utvářela celá řada dialektů, zejména na území Moravy a Slezska. V 18. století, kdy se živým jazykem napražské univerzitě(potažmo jazykem úředním) stala němčina, se na vánočním stole čím dál více objevovalauniverbizacívzniklá „wánočka“. V roce 1788Karel Ignác Thámve svém slovníku (Karl Thams Deutsch-böhmisches National-lexikon) uvádí heslo:Striezel, m. wánočka, wánočnj hauska f. ein rechter, buchta.Také německýfilologJohann Christoph Adelung(Neues ausfuehrliches und vollstaendiges deutsch-boehmisches Nazionallexikon oder Woerterbuch) vyložil v roce 1799 wánočku jako wánoční hausku, buchtu s německým ekvivalentem „Striezel“,
O postupném vymírání „calty a húsky“ (czalta, huscze) z živého jazyka podává obrazVáclav Hanka, který obě hesla zařadil v roce 1833 do latinsko-českého slovníku neznámých slov (Zbjrka neydáwněgšjch slownjků latinsko-c̊eských: s obsahem neznámých slow w abecednjm pořádku česko-latniským): Simula=huscze, Cuneus romieze neb klýn neb huscze, cimea=czalta.O dva roky později vysvětlujeJosef Jakub Jungmannv česko-německém slovníku z roku 1835 heslo „husce“ jakohausku, bochen podlouhlý chleba nebo čehokoliv, ein Weck, Stolle.Karl Christoph Tauchnitz v kapesním slovníku česko-německém (Vollstaendiges Taschen-Woerterbuch der boehmischen und deutschen Sprache, 1847) postavil do jedné roviny hesla:Strietzel, calta, hauske, pletenec, wánočka, pomazanice.
Od poloviny 19. století se vobrozenecké češtině(r. 1849 dvojité „w“ nahrazeno jednoduchým „v“) poprvé objevuje zápis «vánočky» v současné podobě. Zároveň proběhlypuristickésnahy o očištění češtiny od skutečných či domnělýchgermanismů(např.František Cyril Kampelík).V 19. století se slovo vánočka používalo jako ekvivalent k německé „Stolle“.Josef F. Šumavskýve svém německo-českém slovníku z roku 1846 (Deutsch-böhmisches Wörterbuch) uvádí: Stolla = vánočka, vánoční houska nebo kleine Stolle (českymaláštola) = houska, große Stolle (českyvelká štola) = calta, veliký pletenec, die Christstolle = vánočka, štědrovka, vánočnice.Což potvrzuje i „Příruční slovník jazyka Českého i Německého“ Dr.Jan Petra Jordána(Jan Pětr Jordan) z roku 1866.Také německáštólapředstavovalaJežíšezabaleného v plenkách.
Adéla Procházková ve své práci (Některé staročeské názvy jídel přejaté z němčiny) uvádí, že výraz calta se v českém spisovném jazyce neužívá a zachován zůstal už jen některých nářečích. Příruční slovník jazyka českého uvádí archaické heslo calta s významembochníček, pletené pečivo, skládanka, vánočka.Slovník slovenského jazyka uvádí caltu taktéž jako výraz zastaralý ve významudruh koláčů, vdolek, placka. Ve významuvánočkase vyskytuje v dialektech (Slovník spisovné češtiny pro školu a veřejnost heslo neuvádí).Slovník přejatých slov profesora Stefana Michaela Newerkly z Vídně (Sprachkontakte Deutsch – Tschechisch – Slowakisch) pracuje se zastaralým výrazem calta a možností výskytu v dialektech ve významuplochý koláč, zapletený koláč, vánočka. V hovorovém slovenském jazyce se dochovala calta v podoběStriezelve významuvánočky, podlouhlého pecnu chleba, podlouhlé housky.
Ve 21. století secaltaživě dochovala ve významu vánočky vjižních Čechách, naDomažlicku, dále naVysočiněv okolíTřeštěa naMoravskobudějovicku.ve významu podlouhléhochleba, šiškyv jihovýchodní částiPlzeňska. Okrajově se v některých nářečích užívá i významhouska.V německém jazyce se calta již téměř nevyskytuje. Heslo Zelte(n),plochý koláčneuvádí Duden (Deutsches Universalwörterbuch) ani Siebenschein (Německo-český slovník). Etymologický slovník německého jazyka vysvětluje heslo Zelte(n), Lebzelten, pojmemLebkuchen, přičemž Lebkuchen značíperník, marcipán, s rakouskou podobouLebzelten, kdy výraz ve starých kuchařských knihách označoval chléb okořeněný kmínem a pepřem.Duden uvádí Lebkuchen ve významukoláč ve tvaru oválu, koláč pečený se sirupem nebo medem a s velkým množstvím koření.
Nejdůležitějším pramenem, který podává obraz Štědrého večera a Vánoc na koncistředověkuv Čechách a na Moravě, je latinskýtraktát„Largissimus vesper, seu Colledae historia“ (Štědrý večer čili dějiny koledy), jež sepsal roku 1426břevnovskýmnichJan z Holešova(Largum sero seu Largissimus vesper, in quo de colleda et aliis consuetudinibus circa festum Nativitatis Domini in Bohemia et Moravia observari solitis agitur) a vydal roku 1761 v Olomouci francouzskýpremonstrátA. Theodor Fasseau.Jeden ze sedmera výčtů vybraných zvyklostí spočíval v tom, píše ve své disertační práci Kamil Havránek: „že lidé kladli na stůl či na ubrus velký bílý chléb i s nožem, a rodina z něj krájela sobě i chudým příchozím. Chléb symbolizoval narozenéhoKrista, položeného vjeslích, vedle něhož mudrcové pokládali přinesené dary.“ Jan z Holešova popisuje velký bílý chléb ve tvaru klínu nebo pletence. Velkým bílým chlebem měl pravděpodobně na mysli pečivo (chléb), které se ve staročeštině nazývalo „calta“, pletencem pak pletený bílý chléb podlouhlého tvaru (snad podobný naší vánočce).
Původ vzájemného obdarování vysvětluje Jan z Holešova jako připomínku památky seslání „nebeského daru“ – Ježíše Krista. Ve svém traktátu popisuje vzájemné zasílání vánočních dárků prostřednictvím poslů v párových miskách. Koláče, calty, vánočky, húsce (pletenice), strucle se objevují také při ročních dávkách vrchnosti,prebendáchklášterů nebo koledách. Obdarováni byli též panovníci, vrchnost, kněží a úředníci, napříkladkrálovskáavěnná městazasílala vánočky podkomořímu, hofrychtáři, hejtmanu a panstvu v okolí, města poddanská své vrchnosti a jejich úředníkům, „a to jednak z povinné poslušnosti, jednak na důkaz své šetrnosti a pro zachování dobrého přátelství a sousedství“. Z „Dějepisu města Prahy“ se dovídáme, že v první polovině 14. stol.Abatyšekláštera sv. Jiří v Prazekaždoročně obdarovávala na Tři krále koledující kanovníky:„každý dostal po groši, muškátowém oříšku, hausce wánočce, kopě ořechů, 16 jablkách, 16 hruškách, dohromady dwě pinty wína a za šest haléřů piwa.“
Na jihozápadní Moravě zasílali radní zeSlavonickaždoročně k Vánocům 5 vánoček (Weihnachtsstriezel): vrchnostenskému hejtmanovi, důchodnímu, písaři a purkrabímu.Na panstvíJanoviceobdarovávalo městoRýmařov„odpradávna“ na městské útraty vrchnostenské úředníky velkým kaprem, štikou a velkou štryclí (Striezel), podle svého postavení obdrželi odpovídající dárek, kapra a štrycli také místní duchovní, čtyři starostové, soudce, písař, každý z osmi radních, všichni školní a církevní úředníci, dokonce i dva noční strážci a hrobař, zpěváci, varhaník a muzikanti nakůrupo 15 zlatých a nějaké tolary na zapití. Pro kapry se jezdilo až do Opavy (nebyly dražší než 4 zlatý), městský mlynář musel poslat pekařům jemnou pšeničnou mouku, kteří z ní pak napekli malé a velké štrycle.
Obec královéhradeckápodělovalahúscičili houskami (vánočkami) na vánoční svátky a k novému roku všechny své vyšší a nižší úředníky: rychtáře, primasa, konšely, písaře radní, úředníky důchodů městských a statků pozemských; taktéž arciděkana usv. Duchaa faráře usv. Annyasv. Antonína, školní správce, žáky a špitály, všechny nižší služebníky „od servusa radního až k ponorným“, tedy až k samému katovi a pohodnému. Po zvláštním poslu do Prahy se zasílalo „po třech, dvou neb jedné housce vánoční“: panu podkomořímu, purkrabímu kraje hradeckého, hofrychtáři, pánům berníkům zemským, administrátorovikonzistoředolejší, rektoruučení Karlovaa jiným přátelům a patronům. Dále pak krajským hejtmanům a jiným vzácným pánům a rychtářům v sousedství: např. panuTrčkovinaOpočno, panuOprsdorfovinaČastolovice, na okolníPardubickéaChlumecképanství také úředníkům (hejtmanovi, forstmistrovi, purkrabímu a písaři důchodnímu).
Zvláště okázale začínal Štědrý den nakrálovském Starém městě pražskémv roce 1612, jenž ve svémfejetonu„Štědrý večer v radnici staroměstské“ zaznamenalZikmund Winter. Už od rána se naStaroměstské radnicisbíhali „pacholíci, tovaryši i páni mistři poctivého řemesla pekařského“, kteří přinášeli či vezli v koších, na nosítkách, na kolečkách i na prknech štědrovečerní „húsce“, od těch nejmenších až po ty opravdu velikánské. Vánočky pak vynášeli z radničníhomázhausudo postranní síně „úřadu šestipanského“ k obecnímu hospodáři. Toho roku se tam sešlo na 362 „húscí“, které ležely na stolech, policích i na bílých ubrusech po zemi. Radní konšelé zboží přijímali, prohlédli a smluvili s pekaři cenu. Po dlouhém jednání, jež trvalo až do sedmnácté hodiny, se konečně přikročilo k rozdílení vánoček. Královským Starým městem pražským měly být obdarovány osoby podle seznamu z předešlého roku, z kterého bylo patrno, že se jedná o osoby, od pražského arcibiskupa a nejvyšších zemských úředníků až po tu „zadní sběř, bez kteréž město býti nemůže“.
RytířJan Jeník z Bratřicve svých pamětech zachytil tradiciobdarovávání zákazníkůa pompézní průvod s vánočkou na Hradčany nejvyššímu purkrabímu (v roce 1925 použil ve svém fejetonu „Dar Štědrého večera“Čeněk Zíbrt), vobdobí josefinismu. Císařské nařízeníJosefa II., vyhlášené v Čecháchmístodržitelstvím7. října 1787, zakazovalo pekařům rozdávat o třech svátcích (oVánocích,Velikonocícha osv. Václavu) „pekařské dárky“ jako štrycle a koláče (Bäcker-Geschenke, „sogenannten Stritzeln und Kollatschengeschenke“) těm privátním osobám, které od nich po celý rok chleba a jiné pečivo odebírali. A to z toho důvodu, že se pekařští mistři svými dárky předháněli a zákazníky si tím přetahovali.
V roce 1794 vydal Josef II. obdobné nařízení pro lékárníky a v prosinci 1795 zákaz rozšířil (platnost od 1. ledna 1796) nejen na pekaře, mlynáře, řezníky, kupce a hostinské, ale na všechny policejní cechy a prodavače potravin, zároveň zákaz dárků vztáhl naNový roka všechny ostatní svátky, taktéž připomenul, že není dovoleno c. k. státním úředníkům, policii a úředníkům na městských magistrátech přijímat jakékoliv dárky („bei dieser Gelegenheit wird wiederholt bekannt gemacht, daß es keinem k. k. Staatsbeamten, keiner bei der Polizei angestellten Person, auch keinem städtischen Magistratsbeamten erlaubt sei, Geschenke anzunehmen“).Hodnost a úřad nejvyššího purkrabí byly v důsledkuc. k.správních reforem zrušeny. Tím také postupně upadly v zapomnění i staropražské průvody s vánočkou pro pana purkrabího.
ZaRakouska-Uherskanechyběla vánočka při žádném vánočním daru pro „chudobné a potřebné“. Například o Vánocích v roce 1871 obdržely děti v opatrovně na Hradčanech během slavnosti vánočního stromku «šatstvo a obuv, jichž skoro vesměs zapotřebí měly; mimo to ale bylo každé dítě obdarováno i vánočkou, jablky a ořechy»;v roce 1873 během slavnosti vánočního stromku v malostranské opatrovně, jež se zúčastnil arcibiskupBedřich Schwarzenberg, obdrželo 200 dětí «šatstvo, hračky, pamlsky a vánočku».Paní hraběnkaČernínová z Chudeniczaložila fond pro chudobné děti a o Vánocích vždy šesti nejchudším dětem věnovala «úplný oblek, bohatě okrášlený vánoční stromek, vánočky, chléb, ořechy a jiné dary».Také Spolek sv. Vincence z Pauly naŽižkově, za předsednictví hraběteKarla Ervina Nostice, poděloval chudé o Vánocích vánočkami.
Štědrý večer v 19. století přinášel posvátný klid, od rána držený přísný půst a dodržování lidových obyčejů, při nichž se věnovala pozornost obzvláště pečení štědrovek (vánoček). Kdyby se některá vánočka spálila nebo jen trochu osmahla, věřilo se, že v nastávajícím roce by někdo z rodiny onemocněl. Na nůž se uvazoval kousek vánočky a chleba, načež se zabodl do rámu u svátého obrazu nebo do stolu, na němž stály jesličky, a tam se ponechal až přes koledu. Zrezavěl-li nůž u chleba, znamenalo to neúrodu žita, zrezavěl-li u vánočky, byla to známka neúrody pšenice.
V roce 1877 informoval Emanuel Meliš, sekretář Průmyslové jednoty v Praze, na spolkové schůzi „o četných až dosud učiněných pokrocích v oboru připravování potravin a nejnovějším vynálezu“ firmy „Dr. L. Naumann“ z Plavna uDrážďan, která mimo mnoha dalších koření a extraktů vyráběla pro pekaře a cukráře koření „do vánoček, mazanců, koláčů a dortů vůbec“.Pekařský a cukrářský obchod J. A. Kaisera (založen roku 1829) vKaprové uliciv Praze, který v roce 1881 vedla jeho ovdovělá žena s 12 pražskými filiálkami, nabízel pečení vánoček na objednávku za 10, 20, 30, 40, 50, 60, 70, 80 krejcarů, 1 zlatý, 1,20zlatýa 1,50 zl.
V dubnu 1915 byl zavedenpřídělový systém. Zákaz živnostenské výroby vánoček byl vysloven v § 11., odstavec 2. místodržitelského nařízení ze dne 24. listopadu 1915, č. 67 z. z., které bylo zasláno všem politickým okresním úřadům a které prohlašovalo za nepřípustné pečení vánoček z materiálu, daného pekařům stranami, tedy z pečivového těsta již připraveného nebo z doneseného materiálu třetí osoby.K úplnému zákazu výroby vánoček, bochánků, koláčů a bábovek došlo místodržitelským nařízením ze dne 10. ledna 1916, č. 7420 K, č. 13 z. z., zákaz platil i pro výrobu tohoto pečiva z náhražek, používaných cukrářskými závody či výrobu v kavárnách, hostincích, jídelnách a pod.Místodržitelství také upozorňovalo, že nevyhoví ani žádostem o povolení výjimek, i když třeba půjde pro „dobře míněné dobročinné podniky“.
Potravinové lístky zůstaly v oběhu až do léta 1921. Už toho roku bylo možno před vánocemi objednat ve všech filiálkáchOdkolkovaparního mlýna a továrny na chléb veVysočanechkaždou středu a sobotu „jemné vánočky“, následující rok každý den až do 20. prosince vánočky za 6,– 12,– a 18,– korun.
Moderní doba první poloviny 20. století přinesla nejen velkovýrobu vánoček, ale také nové recepty za použití kypřícího prášku, pudinkového prášku, vanilkového cukru „Dr. A. Oetker“ a umělých živočišných a rostlinných tuků (mléčný živočišnýmargarin„Sana“, rostlinný margarin „Axa“, pokrmový tuk „Polarin“, umělé sádlo „Rega“, mléčný margarin „Visan“, delikatesní margarin „Vitello“),které vládní nařízení ze dne 20. dubna 1934 zakázalo v pekařských živnostech při výrobě vánoček, mazanců, koblih a bábovek, dále při výrobě koláčů (vyjmalistového těsta) používat.S nástupem 40. let 20. století se začaly objevovat stížnosti na vymírání tradic, obzvláště ve městech se vánočky objevovaly na stole i mimo období Vánoc.Německá učebnice vlastivědy pro reformované školy tzv. «Arbeitsschule» (Heimatkunde und Volkskunde Bildende Kunst und Musik in Verbindung mit dem Deutschunterricht) uváděla vánočku s popisem: „Vánočka; pletená, dříve Hollenzopf,dnes předávána se slovy: daruji ti svatého Krista, zobrazeného jakojezulátkozavinuté do plenek (fasciae).“
Také za2. sv. válkyse potravinová omezení a nákup potravin na přídělové lístky dotkly výroby vánoček. Již na konci roku 1939 se v časopisech začaly objevovat recepty na „chutnou vánočku bez vajec“ za použitíamonia(cukrářského droždí),„vánočku z brambor“či později na „chutnou a dobře upečenou vánočku“ s umělým medem a vaječnou náhražkou.Na základě vyhlášky předsedy vlády ze dne 1. února 1940, č. 51 Sb., o úpravě výroby a odběru pečiva, bylodběr potravin na lístkyrozšířen i na jemné bílé pečivo: 1. obyčejné bílé pečivo (rohlíky, housky, hvězdičky, žemle); 2. vánočky a mazance, plněné buchty a záviny z kynutého těsta, plněné rohlíky, koláče a pečivo. Zároveň byla zakázána živnostenská výroba tohoto pečiva.Před Vánocemi v roce 1942 pořádalaNárodní odborová ústředna zaměstnanecká(NOÚZ) obrovskou nadílkovou akci pro děti dělníků a soukromých zaměstnanců v Praze ve velkém sáleLucernya zároveň na 67 místechProtektorátu Čechy a Morava. O přestávce byly děti pohoštěny šálkem čaje s mlékem a kusem vánočky.
Nedostatek potřebných přísad na pečení se nakonec dotkl i droždí, takže v roce 1944 si měly hospodyňky do svého zápisníčku poznamenat, že místokvasnicstačí přidat pár kapekčistého lihua dostaví se překvapující účinek – „takovým způsobem zadělané těsto dobře vykyne a hodí se i na vánočky“.Německo-český slovník (Deutsch-tschechisches Handwörterbuch) z roku 1944 uváděl pod hesly „Striezel“: 1. pletenec m., vánočka f.; 2. podlouhlý pecen chleba, podlouhlá houska, šiška, veka f.; „Stolle“: 1. houska f., 2. nepletená vánočka f.
Vzhledem k tomu, že příděl potravin přetrvával až do června 1953, přišly v prvních poválečných letech na řadu opět válečné recepty. Pečení vánočky v roce 1945 ulehčil potravinový lístek s označením „zvláštní příděl k Vánocům“, který činil pro osobu nad 20 let 1 500 g bílého pečiva nebo 1 125 g pšeničné mouky hrubé, 150 g poživatin, 100 g marmelády nebo 75 g cukru a 250 g cukru.V roce 1946 bylo sice vázané zásobování moukou, cukrem, mlékem i vejci plynulé, ale poslední dva týdny 21. přídělového období (do něhož Vánoce spadaly), nastala vážná situace v zásobování máslem a čekalo se na jeho zásilku z ciziny.Toho roku byly nedostatkové také rozinky a mandle.V tomto ohledu se situace nezlepšila až do konce totalitní vládyKSČ.
Běžným jevem československého socialistického hospodářství byl nedostatek různých komodit, proto také před každými VánocemiRudé právoujišťovalo, že „vánočního zboží bude dost“. Výrobu vánoček (a dalšího vánočního pečiva) sice už neohrožoval nedostatek mouky, másla, cukru, mléka, vajec a droždí, ale zahraniční zboží zadevizy, jichž měl socialistický stát nedostatek. I když se podařilo „mandlezKalifornie, rozinky zŘecka,Turecka,Íránu,lískové oříškyzeŠpanělska“, atd. zajistit, bylo otázkou, zda tuny zboží, které dorazily před Vánocemi, stihnou státní balírny včas připravit pro maloobchod.
Od 1. října 1983 Federální cenový úřad zvýšil ceny arašídů, mandlí, lískových ořechů a jader, vlašských jader, strouhaného kokosu,kešuapara ořechů.Vánočka v době socialistického Československa pozbyla vánočního kouzla a stala se celkem běžným pečivem, které se prodávalo v podstatě po celý rok.
Zaprvní republikyAntonín Šormve věstníku české mládeže pro vzdělání, zábavu a poučení „Dorost“ uvedl, že pravým vzorem »vánoček« i jiného vánočního pečiva bylaarabská číslice8, jež má podobu do sebe svinutéhohada požírající svůj ocas, takže tedy nemá počátku ani konce. Vodorovně položená osmička pak představuje znamení nekonečnosti a tedy podle její podoby se asi o některých svátcích peklo pečivo, jež mělo připomínat věčnost a tím i utvrzovat ve víře Kristově.
V roce 2010 uveřejnil spisovatelPetr Hora Hořejšv internetové verzi časopisu pro seniory „Vital“ fiktivnírozhovorsMagdalenou Dobromilou Rettigovou, kde jí vložil do úst:
Časopis „Mittheilungen desNordböhmischen Excursions-Clubs“ v roce 1893 uveřejnil, že pekař Constantin Wenzel zKrásné Lípyupekl v roce 1867 obrovskou vánočku (německy „Riesenstriezel“), na kterou spotřeboval: 4centymouky, 10 liber droždí, 75 liberrozinek, 70 liber másla, 70 liber cukru, 5 kop vajec a k tomu potřebné koření. Byla dlouhá 8¾ lokte a vážila 8 centů 25 liber. Po dobu osmi dní vánočku vystavoval a po kouscích prodával v hostinci „Zur Stadt Prag“. Na výrobě se podíleli: Gustav Richter, mistr pekařský, Anton Münzel, mistr kovářský (úprava pece) a Anton Wenzel, zednický polír (úprava pece) z Krásné Lípy.
Na Jubilejní výstavě Obchodní a živnostenské komory 1908 v Praze obdržel miliontý návštěvník 40letý dělník p. Václav Šťastný z Podolí mimo mnoha jiných dárků i 1 m dlouhou vánočku z výstavních Pekařských dílen.
Prvorepublikový vánoční „Strom republiky“ v Praze zdobily obrovské dřevěné vánočky.Velké vánočky i mimo vánoční období obdrželi v roce 1933 skauti. Třímetrovou vánočku na4. světové skautské jamboreevJedlové(Gödöllő) v Maďarsku v létě 1933 přivezl závodníkBohumil Turekz Prahy.JičínskýmVlčatůmdo tábora podSemínemvčeském rájipřivezl MUDr. A. Kraus zRovenskavánočku 2 m dlouhou, té pak jejich vůdce požehnal, aby jí neubývalo.
Z obdobíČSSRje známá fotografieViléma Kroppachlapce nesoucího velkou vánočku naVáclavském náměstív Praze.
Kolektiv pekařů pekárnyPenamvČeských Budějovicíchupekl v prosinci 2013 vánočku dlouhou 8 metrů dlouhou, širokou 28 centimetrů, o váze 61 kg. Byla upletena z devíti pramenů o délce zhruba dvacet metrů. Pekaři a pekařky ji pletli 35 minut. Veřejnost ji mohla spatřit na Staroměstském náměstí v Praze.
Tato oblíbená pochoutka se může připravovat různými způsoby. Nejrozšířenějšími ingrediencemi jsou však hlavně hladká mouka, máslo, krystalový cukr, mléko, čerstvé droždí, žloutky, vanilkový cukr, vejce, rozinky a mandlové lupínky na posypání. Základním prvkem přípravy vánočky je kvásek.
Tradice pečení vánoček je živá i ve 21. století. Vánočky se pečou v pekárnách i v domácnostech (není všeobecným pravidlem), ale jejich prodej během celého roku jim tak ubírá na výlučnosti vánočního pečiva. Vánočka vyráběná podomácku, často podle starých a zděděných receptů, je mnohem více oceňována. Zatímco ještě před druhou světovou válkou byla součástí štědrovečerní večeře, stala se postupně běžným pečivem, konzumovaným převážně ksnídani.
Průmyslově vyráběná vánočka se označuje jako jemné pečivo.Základním typem pšeničné mouky pro pekárenskou výrobu v ČR jehladká moukaT 530. Za pekárenské droždí jsou považoványkvasinkyroduSaccharomyces cerevisiaeHansen, rasy drožďárenské. Pod pojmem cukr se v pekařských recepturách rozumí krystalická sacharosa, známá jakořepný cukr. Vejce jsou z hlediska rizika kontaminacesalmonelounebezpečnou surovinou, proto se používá sušených nebo zmražených vajec a vaječných složek (melanže).
Dělení, tvarování a plnění těsta se již neprovádí ručně, ve většině provozovnách je tento výrobní úsek vybaven mechanizovanými tvarovacími linkami. Strojová vánočka se vyrábí na lince a vzhledově připomíná skládanou vánočku – má širší základnu a užší horní část. Jedná se o nepřetržitý pás těsta (tzv. lemu), tato lema je sekána tzv. gilotinou (součást linky) na těstové kusy vánoček o požadované hmotnosti. Mašluje (potírá) se rozšlehaným vejcem nebo náhražkou Novoleskem (bílkovinný koncentrát).
Vyrábí se i vánočky dietní tzv. Dia. Vánočky se rozdělují také podle použitého tuku do těsta (tukové nebo máslové). Těsto na máslovou vánočku je „těžší“ a je proto třeba použít při pečení více droždí. Taková vánočka je obvykle nižší, má hutnější střídku a je méně nadýchaná než vánočka tuková, chuťově je však výrazně lepší. Kombinací másla a margarínu můžeme dosáhnout rozumného kompromisu v nadýchanosti a chuti.