Jedle

Jedle(Abies) je rod stálezelených,jednodomých, zpravidla dlouhověkýchjehličnatýchstromůzčelediborovicovitých(Pinaceae), podčeledijedlové(Abietoideae), zahrnující v různých pojetích 40–50 druhů rozšířených na severní polokouli, převážně vSeverní Americe, střední ajihovýchodní Evropě, veStředomořía vevýchodní Asii.
Jedle dorůstají zpravidla výšek 30–60 metrů, některé druhy výjimečně i přes 80 metrů a dožívají se stáří i 700–800 let.Kmenmívá hladkou kůru, měnící se ve stáří v tenkou rozpukanouborku, u některých druhů v mládí s pryskyřičnými puchýřky.Jehlicejsou typicky na vrcholu tupě zaoblené a lehce vykrojené, vespod obvykle se dvěma bělavými proužky; to však neplatí pro všechny druhy (viz níže). Na rozdíl od smrku nevyrůstají na listových polštářcích a větvičky jsou proto hladké. Tvar jehlic a jejich postavení na větvičce jsou významným druhově určovacím znakem.Šiškyna větvích nevisí, ale vyrůstají vzpřímeně a ve zralosti se rozpadají na stromech.Dřevojedlí patří mezi měkká dřeva a neobsahujepryskyřici, v hospodářství je ceněno méně než podobné dřevo smrkové. Řada druhů má značný sadovnický význam, využití mají i aromatickéesenciální olejeapryskyřice. Jedle též patří k nejoblíbenějšímvánočním stromkům.
Dlepaleobotanickýchnálezů jsou jedle známy již z obdobíeocénu, tedy staršíchtřetihor, rod jako takový vznikl patrně na koncidruhohor.Těžiště jejich druhového bohatství leží ve východní Asii a na západě Severní Ameriky, kde patří k důležitým lesotvorným dřevinám, tvořícím smíšené i jednodruhové porosty. V jižních oblastech místy vystupují až k horní hranici lesa. Ve střední Evropě jepůvodnípouze jediný druh –jedle bělokorá(Abies alba).
Vědecký název roduAbiespochází zlatinskéhovýrazu pro jedliabiēsa ten pravděpodobně zprotoitalského*abiets. Možná souvisí se starořeckým označením jedle a jiných vzhledově podobných jehličnanů jakoἄβιν(ábin), ale tato souvislost není jistá, může se jednat i o přejímku z nějakého staršího neindoevropského jazyka.Dříve uváděnými etymologickými možnostmi jsou latinskéabeove smyslu „překračuji, přesahuji“ podle toho, že jedle patří k nejvzrůstnějším evropským dřevinám a výškově často přerůstá okolní stromy. Výšku značí i řecký výraz pro jedli –ελάτη(eláté).
Názory na původ českého slovajedle(dříve ijedlačijedl) se v čase rovněž měnily. Je to všeslovanské slovo (srov. polskyjodła, ruskyjeľ, srbochorvatskyjéla) vzniklé zpraslovanského*edla,*edlьpřidáním protetického „j-“. O tomto základu svědčí i příbuznost sbaltskými jazyky: staropruskyaddle, litevskyēglė, lotyšskyegle. Zatímco však ještěVáclav Machekodvozuje toto slovo ze zmíněného řeckéhoελάτηz jakýchsipraevropských, nikoli všakindoevropskýchkořenů,Jiří Rejzek v etymologickém slovníku z roku 2012 spojuje tento výraz i s latinskýmebulus(„černý bez“) a uvádí, že vychází z indoevropského kořene*edh-lod základu*edh-„ostrý“.
Jedle mají výrazněmonopodiálnívětvení, s jediným, rovným, mohutným, plnodřevnýmkmenem.Větveprvního řádu vyrůstají v pravidelnýchpřeslenech, zprvu téměř kolmo na kmen, v horní části koruny mírně vzhůru; větve nižších řádů jsou horizontálně rozprostřeny.Kůrabývá hladká, tenká, zpravidla šedá, v mládí u některých druhů často s pryskyřičnými puchýřky, ve stáří rozpukaná; některé asijské druhy však mají kůru drsně šupinovitou, např.jedle japonská(Abies firma),jehlicovitá(Abies holophylla) nebonikkoská(Abies homolepis). Malá tloušťka kůry neposkytuje zpravidla dostatečnou ochranu proti ohni či holomrazům.Koruna bývá válcovitého či kuželovitého tvaru, na vrcholu často zaoblená nebo ukončená „čapím hnízdem“ ze zkrácených, deformovaných větviček (u některých druhů však zůstává i ve stáří špičatá). Pokroucené či jinak deformované vzrůstové formy mohou vznikat v extrémních podmínkách nebo u horní hranice lesa, jinak jedle typicky vyniká harmonicky pravidelným růstem s až geometrickou vyvážeností rozestupu přeslenů či délky větví.Při uvolnění ze zápoje vytváří některé druhy (mj.jedle bělokorá) nové boční výhony ze spících pupenů (tzv. „vlky“).
Vytváří obvykle mohutně vyvinutý kůlovitýkořens rozvětvenými postranními kořeny. Jako většina ostatních dřevin bohatě využívámykorhizu, tedy vzájemně prospěšné soužití shoubami(podrobnosti viz níže).
Velká část druhů jedlí vyniká mohutným vzrůstem. K nejvyšším druhům se řadíjedle vznešená(A. procera),jedle nádherná(A. magnifica) nebojedle líbezná(A. amabilis), které ve své domovině vyrůstají do výšek kolem 70–85 metrů. Dříve uváděný rekordní vzrůstjedle obrovské(A. grandis) až na 100 metrů není v novější literatuře potvrzen, stejně jako údajně až pětimetrový průměr kmene u stejného druhu.Introdukovány do nového prostředí, např. do Evropy, vyrůstají znatelně méně. Mezi nízké jedle se naopak řadíjedle korejská(A. koreana) neboFraserova(A. fraseri), dorůstající pouhých 10–15 metrů. Jedle obecně vytvářejí velký objem dřevní hmoty, největšího průměru kmene dosahují jedle obrovská, vznešená, nádherná ahimálajská(A. spectabilis) (2,5–3 m).
Jehlicevyrůstají víceméně spirálovitě okolo celé větvičky a jejich postavení, zbarvení i tvar jsou důležitými druhově určovacími znaky. U některých druhů jsou podélně zkroucené a „učesané“ do dvou řad (jedle obrovská, jedle bělokorá), jindy zakrývají větvičku i z horní strany, a to buď zcela (jedle kavkazská, vznešená, korejská), nebo s vynecháním užšího či širšího klínu ve tvaru písmene V (jedle jehlicovitá,Veitchovaa další). V některých případech větvičku obrůstají i spirálovitě kolem dokola (jedle španělskáa její blízce příbuzné středomořské druhy). Na rozdíl např. odborovicevyrůstají jehlice vždy jednotlivě, na rozdíl odsmrkunasedají přímo na větvičku malým terčíkem – jedlové větvičky jsou proto na rozdíl od smrkových hladké, po opadaných jehlicích zbývají pouze okrouhlé listové jizvy. Délka jehlic se pohybuje od cca 1,5 cm (jedle španělská a příbuzné středomořské druhy) po 7,5 cm (jedle ojíněnáa její varianty nebo jihoamerickáAbies flinckii), šířka od 1 mm (jedle sibiřská) do 2–2,5 mm (většina druhů);až 4 mm široké jehlice má jedle japonská (Abies firma).Obsahujísilice, při rozemnutí proto příjemně voní po citrusech či terpentýnu; výrazně vonné jehličí má např. jedle obrovská, ojíněná, sibiřská nebo balzámová. Na větvích jehlice obvykle vydrží 5 a více let,nejdéle ujedle líbezné(A. amabilis), která shazuje jehlice v intervalech přesahujících 20 let (zaznamenaný rekord je 53 let).
Jehlice většiny druhů jsou úzké, ploché. Na svrchní straně jsou nejčastěji tmavě zelené, lesklé, s podélnou středovou brázdičkou, na rubu mají kolem vystouplého středního kýlu dva více či méně výrazné bílé proužkyprůduchů, které jsou zanořeny pod úroveňpokožky. Některé druhy mají ale silnější jehlice s průduchy po obou stranách, typické bílé pruhy pak chybí a jehlice jsou ze všech stran ojíněné, matné: např. jedle španělská, vznešená nebo ojíněná. Jehlice jsou nejčastěji zakončeny tupou špičkou (ostře špičaté, pichlavé jehlice má jedle španělská, řecká či jehlicovitá) a lehce vykrojené, u některých druhů jsou na koncích zaoblené či uťaté. Co do tvaru mohou být relativně rovné, což je většina druhů, nebo výrazně zahnuté (jedle ojíněná či vznešená).Jehlice některých druhů jsou křehké, snadno lámavé, u jiných naopak ohebné, pružné.
Pupenyjsou nejčastěji vejčitě podlouhlé, na konci větvičky vyrůstají v souměrné trojici; podle druhu jsou buď smolnaté (většina druhů), nebo nesmolnaté (jedle bělokorá či kavkazská).Letorostyjsou buď lysé (jedle obrovská, řecká, ojíněná), nebo jemně pýřité (tmavě např. jedle bělokorá, rezavě jedle vznešená). Výrazně rýhované větvičky podobné smrkovým májedle nikkoská(A. homolepis).
Jedle se rozmnožují výhradněgenerativně, kořenová ani pařezová výmladnost není vyvinuta. Rozmnožování probíhá obvyklým způsobem unahosemennýchstromů. Všechny druhy jsoujednodomé,anemogamní(větrosnubné). Samčí šištice jsou červené, fialové nebo žluté, co do tvaru kulaté nebo oválné. Objevují se na jaře a jsou buď nahloučeny na koncích letorostů, nebo rozloženy uprostřed loňských větviček.Pylová zrnamají dva vzdušné váčky.Samičí šištice jsou vzpřímené, v mládí zelené, žluté, červené nebo fialové, dlouhé až 6 cm, vyrůstají na horní straně loňských výhonů zhruba v horní třetině koruny. Dobou květu je květen až červen. Koplodněnídochází zpravidla 4–5 týdnů poopylení, šištice dozrávají ještě téhož roku ve válcovité, vzpřímené, hnědéšišky, které se rozpadají přímo na stromě; zbylá vřetena na větvi vytrvávají několik dalších let. Semenné šupiny jsou široce okrouhlé až vějířovité, s úzkou bází a bez vnějšího hrotu („pupku“).Semenajsou trojhranná, pryskyřičná, s velkým, trojúhelníkovým (méně často okrouhlým), pevně přirostlým křídlem sloužícím kanemochornímu(vzdušnému) šíření. Na semenných šupinách jsou umístěna po dvou. Jejich podpůrné šupiny ze šišky obvykle vyčnívají; u jedle kalifornské a Forrestovy jsou protaženy v několik centimetrů dlouhou tenkou osinu. Velikost šišek se pohybuje od 3 cm (jedle Veitchova) až po 39 cm (jedle cilicijská) a jejich tvar od široce soudkovitých po úzké, válcovité.V dobrých podmínkách plodí většina druhů každoročně, při zhoršených v intervalech 2–6 let.
Klíčení semenje jako u jiných jehličnanů epigeické (nadzemní).Semenáčky mají 4–10děložních lístkůa v prvních letech rostou obvykle značně pomalu.
Jedle můžeme najít naseverní polokouliodlesotundryboreální oblasti až posubtropy; kromě několika vysloveně severských druhů (jedle sibiřská, plstnatoplodá, balzámová) se však nejčastěji vyskytují v oblastechmírnéhoaž subtropického pásu na(sub)montánníažsubalpínskéúrovni.Jsou to dřeviny převážně horské, s vyššími nároky na vzdušnou vlhkost. Preferují bohatší, hlubší, středně těžké, dostatečně propustné a přiměřeně vlhképůdy, zpravidla mírněkyselé, některé druhy (např. jedle ojíněná) však snesou i bazičtější substráty.Až na výjimky nesnášejí vysychavá stanoviště, stejně jako přemokření. Většina druhů v mládí dobře snáší, či přímo vyžaduje zastínění, s růstem se nároky na světlo postupně zvyšují. Mladí jedinci mnoha druhů (jedle bělokorá, líbezná aj.) vydrží přežívat v zástinu pod korunami mateřské generace i stovky let, při vzrůstu pouhých několika metrů.Jedle vyžadují vesměs polohy chráněné před větrem a mrazem, nesvědčí jim ani zakouřené městské či průmyslové prostředí; oproti dříve rozšířeným názorům jsou však vůči exhalacím odolnější než kupříkladu smrky.V lesních porostech patří meziklimaxovédřeviny, jakokonkurenční (C-)stratégovédokáží ve stabilníchekosystémecha na klimaticky a živinově optimálníchstanovištíchdlouhodobě dominovat díky své dlouhověkosti a vzrůstu.
Stálezelené větve jedlí využívají k hnízdění některé druhy ptáků, např. severoamerickáhrdlička karolinská. Semena tvoří potravu některýchsýkor,hýlůakřivek, pro jejich relativní velikost je vyhledávají téžveverky. Jedlové jehličí tvoří částečný podíl potravy utetřevů, v zimě je spásá téžspárkatá zvěř.Mexickájedle posvátná(Abies religiosa) je preferovaným stromem pro zimování kolonií motýlamonarchy stěhovavého(Danaus plexippus).
Z parazitů bývají jedle typicky napadányjmelím(ve středoevropských podmínkách hlavněViscum albumsubsp.abietis, v Severní Americe příbuznéArceuthobium abietinum), zdřevokazných hubpak např.korálovcem jedlovým(Hericium flagellum),václavkou(Armillariaspp.) nebo některými druhytroudnatců(Fomitopsisspp.) aohňovců(Phellinusspp.).Značné škody může napáchatmšicekorovnice jedlová. Larvy hmyzu jako jsoukorohlodi(Cryphalus abietis) alýkohubi(Tomicus minor)konzumujíkambium, larvyobalečů(Totrixspp.) a pilatek (Pachynematusspp.,Prostiphoraspp.) se živí uvnitř jehličí, resp. pupenů.
Kořeny jedlí formují vztahyektomykorhizys mnoha různými druhy hub. Jedním z nejrozšířenějších mykorhitických druhů vůbec jevřeckovýtrusnáhoubaCenococcum geophilum, zestopkovýtrusnýchhub preferují jedli napříkladryzce(Lactarius aurantiacus, Lactarius albocarneus, L. salmonicolor, L. intermedius),muchomůrky(Amanita muscaria, Amanita ceciliae),holubinky(Russula cavipes),čirůvky(Tricholoma bufonium)nebolišky(Cantarellaspp.). Výzkumy zároveň ukázaly, že samotné jedle coby klimaxové, konkurenčně zdatné dřeviny nespoléhají pouze na úzký okruh hostitelsky specifických symbiotických hub, ale jsou v tomto směru spíše generalisty s širším výběrem možností.
V mnoha oblastech svého výskytu jsou jedle potlačovány necitlivým intenzivním lesním hospodařením a z porostů ustupují. Jako klimaxovým C-stratégům jim nesvědčí zejména pasečné způsoby hospodaření, odlesňování a jinédisturbancev hospodářských lesích, klimatické výkyvy (sucho, holomrazy), přezvěření a okus. Značné degradace doznaly jedlové porosty například ve Středomoří, kde byly vlivem intenzivní těžby a pastvy koz prakticky nahrazeny keřovýmimacchiemia přežívají pouze v několika málorefugiích(jedle španělská,jedle sicilská). Stavy středoevropských populacíjedle bělokorése v průběhu 20. století dramaticky snížily v důsledku holosečných metod lesního hospodaření, klimatických změn, znečištění, kalamit škůdců a pravděpodobně i genetických příčin.Kekriticky ohroženým druhůmpatří dle Červeného seznamu ohrožených druhů IUCN středomořskájedle numidskáa sicilskáa asijskéAbies yuanbaoshanensisaAbies beshanzuensis.
Naopak řada druhů jedlí, především těch lesnicky významných, s areálem výskytu v lesích amerického západu a v asijskoamerické tajze, je hodnocena jako málo dotčená.Jedle ojíněnáje dokonce v nižších polohách Kalifornie považována za agresivní druh, jehož potenciálnímu expanznímu šíření zabraňují pouze pravidelné lesní požáry.
V severských oblastech je převládajícím biomem jedle nížinnátajga, v nižších zeměpisných šířkách vystupují až do horských lesů značných nadmořských výšek, místy až k hranici lesa. Oblastí nejvyššího druhového bohatství jedle je oblast odHimálajepo jihovýchodníČínua západní část Severní Ameriky. Areál rozšíření determinují poměrně vyhraněné ekologické nároky většiny druhů.
Evropské jedle zaujímají v současné době v lesích spíše minoritní postavení, výrazněji zastoupena je jedle pouze ve švýcarských lesích. Původním druhem rozšířeným až do střední Evropy jejedle bělokorá, rostoucí typicky ve smíšených lesích středních a vyšších poloh ve společnostibuku lesního, ve vyšších polohách ismrku ztepilého; její největší expanze proběhla v doběsubboreáluaž staršíhosubatlantiku. NaBalkánském poloostrověse vyskytujejedle řecká, vytvářející čisté či smíšené porosty s kaštanovníky,borovicí černoučibukem východním. V prostoru překryvu jejího areálu s jedlí bělokorou vznikala řada kříženců, hodnocených někdy jako varianty, jindy jako samostatné druhy (např.jedle makedonská).
Ve Středomoří je endemitníjedle sicilská, rostoucí aktuálně v jediné populaci v pohoříNebrodinaSicílii, čijedle španělskáv pohořích jižníAndalusiea severníhoMaroka, kde vytváří společenstva se stálezelenýmiduby, borovicemi a keři. Středomořské pobřeží Afriky obývají např.jedle numidskánebo marocká.Vytvářejí zpravidla háje společně sdubem portugalským,cedrem atlaskýmaj. Předpokládá se, že současné středomořské druhy se diferencovaly z původně jediného taxonu vlivem roztrháníareáluklimatickými vlivy, posuny souše a izolovaným vývojem pozůstalýcharelvmiocénuažpleistocénu.Na velikost jejich arel a početnost jedinců mělo značný vliv mj. odlesnění intenzivní těžbou a pastvou již od antických dob.
V pohoříchMalé Asieaž poKavkazs oceaničtějším klimatem rostejedle kavkazskáa její varianty či kříženci (např.Abies×equi-troiani,Abies×bornmuelleriana), vesměs zde vytváří společenstva smíšených lesů s orientálnímibukyasmrky, místy i monokultury. Na jihu Malé Asie rostoucíjedle cilicijskápak tvoří vysokohorské jehličnaté porosty převážně s cedry, borovicemi ajalovci.
V severské tajze má rozsáhlý areál zasahující až do boreální Evropyjedle sibiřská(Abies sibirica, druh s největším areálem rozšíření vůbec). Ve východní Asii jsou významnými regiony výskytu jedlí oblast od severního Afghánistánu přesHimálajpo centrální Čínu s největším počtem druhů vůbec (sekcePseudopiceaaMomi), dáleKorejský poloostrov,Sachalin,Japonské souostrovíaTchaj-wan.Jedle zde spoluformují jehličnaté i smíšené lesy,jedle šupinatá(Abies squamata) v jihozápadní Číně a naTibetské plošinědosahuje nadmořských výšek přes 4000 m, což je nejvíce ze všech druhů jedlí.
VSeverní Americejsou jedle co do druhové pestrosti a ekologického významu výrazně zastoupeny především v západní části kontinentu podél pacifického pobřeží odAljaškypřesBritskou Kolumbii,OregonaKaliforniipoMexikoa rovněž veSkalistých horách(sekceGrandis,Nobilis,Oiamel), a to jednak ve vyšších horských polohách, jednak ve vlhčích, chladnějších údolích. Patří zde k významným lesotvorným dřevinám, vytvářejícím vícedruhové (místy i jednodruhové) porosty mj. sdouglaskami,zeravy,jedlovci,boroviceminebosmrky, v nižších polohách i s listnáči. Nejvíce na sever zasahuje areáljedle plstnatoplodé(Abies lasiocarpa).
V boreálních lesích od centrální Kanady přes oblastVelkých jezeraž po atlantické pobřeží rostejedle balzámová(největší areál v Severní Americe), typicky ve společenstvech se smrky,břízami,topoly, v jižnější části areálu též sjavory, borovicemi abuky, na bažinatých půdách i jako monokultura. Jižněji, v temperátních lesích východu Spojených států s vlhčím a chladnějším klimatem, se vyskytujejedle Fraserova.
Nejjižněji jedle zasahují veStřední Americe, a to až k horámGuatemaly(Abies guatemalensis).
NázevAbiesbyl poprvé použit vPliniověHistorii Naturalisz roku77 po Kristu.Carl Linnéve svýchSpecies Plantarumz roku 1753 oproti svým předchůdcům, např. Tournefortovi, sloučil tehdy známé jedle,modříny,boroviceasmrkydo jednoho širokého roduPinus. O rok později z něho však skotský botanikPhilip Millerv díleGardener’s Dictionaryopět vydělil samostatné rodyAbiesaLarix.Nejstaršímakrofosilierodu pocházejí z obdobíeocénuze západu Severní Ameriky a východní Asie,palynologickénálezy ze Sibiře a Číny jsou však datovány už do období pozdníkřídy.
V rámci čelediPinaceaepatří jedle do podčelediAbietoideae. Počátek vnitřní diverzifikace čeledi borovicovitých se odhaduje do období středníjuryaž spodníkřídy, větev směřující k podčelediAbietoideaese oddělila od ostatních jako první, zhruba před 200 miliony let.Geneticky nejbližším příbuzným rodem jeKeteleeria, od níž se jedle oddělila v pozdní křídě, zhruba před 100až 80miliony let. Sesterskými rody je párPseudolarixaTsuga. RodCedrus, často považovaný za blízce příbuzný jedlím, byl některými genetickými studiemi označen jako bazální klad celé čeledi borovicovitých, s nímž by podčeleďAbietoideaebylapolyfyletická; o přesné struktuře čeledi a přesném postavení jejích kladů však doposud nepanuje úplná shoda.
Pojetí rodu bylo ve 20. a 21. století několikrát revidováno. Tangrui Liu ve své monografii z roku 1971 vymezuje 54 taxonů, z nichž pouze 39 přičítá status druhu; rod navíc rozděluje na dva podrody:Pseudotorreyaobsahující jediný druh – jedli kalifornskou, aAbieszahrnující všechny ostatní taxony.Nizozemský botanik Aljos Farjon uvádí ve svéHandbook of the World’s Conifersz roku 2010 48 druhů rozdělených do 10 sekcí, z nichž některé se rozpadají ještě na několik podsekcí;tuto klasifikaci viz níže.
Ruští biologové S. A. Semerikova a V. L. Semerikov ve studii z roku 2014 dělí rod na základě molekulární analýzy do šesti fylogenetických skupin, korespondujících zhruba s geografickou distribucí druhů. Do skupiny 1 řadíjedli kalifornskou(A. bracteata), do skupiny 2jedli nádhernou(A. magnifica), přičemž zvolená metoda (zkoumáníchloroplastové DNA) jim nedovolila s určitostí říct, který z obou těchto samostatných kladů označit jako bazální klad celého rodu. Další vývojovou větev a skupinu 3 tvoří západoamerické a středoamerické jedle; diferenciace těchto větví se datuje na rozhraní epocholigocénuamiocénu, zhruba před 19–22 miliony let. Skupina 4 jsou evropské, středomořské a západoasijské jedle (sekceAbiesaPiceaster), k oddělení této vývojové větve od asijsko-americké došlo asi v časném miocénu. V pozdním miocénu dochází rovněž k vydělení větve amerických boreálních jedlí (plstnatoplodá, balzámová, Fraserova,skupina 5). Do 6. skupiny autoři řadí vývojově nejmladší asijské jedle s velkým množstvím druhů, oddělené zhruba ve stejné době jako předchozí. Vnitřní diferenciace jednotlivých recentních druhů v rámci jednotlivých větví se odhadují do obdobípliocénuažpleistocénu.
Za prvotní vývojové centrum jedlí je považována západní část Severní Ameriky, vývojová centra v Eurasii jsou pravděpodobně až druhotná.V oblastech dotyku a překryvu areálů se vyskytují hybridy a přechodné typy vzniklékřížením, u nichž je přesné určení zpravidla obtížné, např. severoamerické jedle balzámová a Fraserova nebo obrovská a ojíněná; rovněž ve Středomoří vznikali introgresanti a hybridi v důsledku posunu areálů druhů a klimatických změna jejich taxonomické postavení není zcela vyjasněno. Existují i uměle vytváření kříženci (jedle portugalská,A. ×insignis,A.×vilmorini). Jednotlivé taxony rodu jsou si geneticky poměrně blízké a jejich speciace je tak pravděpodobně spíše důsledkem geografické izolace než fyziologických a genetických procesů.
Obvykláploidierodu je 2n=24; přirozenápolyploidiese vyskytuje zcela výjimečně. Uměle vytvoření polyploidi se ukázali jako neživotaschopní.
Zde použitá klasifikace vychází z výše zmíněného Farjonova pojetí.Uvedeny jsou i některé významnější varianty a hybridní taxony.
Jedlové dřevo je obecně podobné dřevusmrku, je ale světlejší a méně lesklé, předčí jej ovšem co do pravidelnosti růstu.Nachází i podobné využití jako smrk, je nicméně vesměs hůře oceňované.Jádrové dřevo není (minimálně po vyschnutí) odlišeno od světlejšího bělového. Na rozdíl od smrku či borovice neobsahuje pryskyřici vzhledem k tomu, že nemápryskyřičné kanálky.Jeho suky též méně vypadávají.Má poměrně nízkouhustotu, která v rámci rodu osciluje kolem 450 kg/m³; americká Wood Database uvádí nejméně u jedle balzámové (Abies balsamea, 400 kg/m³), nejvíce u jedle plstnatoplodé (Abies lasiocarpa, 530 kg/m³); konkrétní čísla se ale u různých zdrojů liší. Jedlové dřevo je každopádně poměrně lehké, ohebné a pružné, ovšem méně odolné v tahu i tlaku (dosahuje v porovnání o něco horších hodnot než srovnatelné dřevo smrkové). Patří mezi měkká až velmi měkká dřeva.Je snadno opracovatelné i štípatelné, není však příliš trvanlivé (pod vodou více než na vzduchu) a špatně odolává hmyzím rozkladačům.Časem šediví až černá.Poskytuje kvalitnícelulózu. Mezi druhy hojně využívané v dřevařském apapírenském průmyslupatří jedle bělokorá, jedle sibiřská nebo americké jedle obrovská a vznešená; dřevo nejkvalitnějších parametrů poskytuje právějedle vznešená(Abies procera).
Využívá se především na rámy, překližky, obaly a dýhy, ale i jako stavební dřevo.V hornictví se jedlové dřevo používalo v dolech jako výztuže pro jeho schopnost „varovat“ svým zvukem před závaly.Bylo též materiálem pro výrobušindelůa ve středověku se využívalo v řezbářství, před masovým rozšířením smrku též na stavby krovů.Horské jedle bělokoré s úzkými letokruhy jsou někdy těženy pro rezonanční dřevo na výrobu hudebních nástrojů, oproti smrku však mají horší vlastnosti (nerovnoměrné vysychání, slabší estetická kvalita daná tendencemi dřeva časem tmavnout); využitelné jsou na rezonanční desky s nižší zvukovou frekvencí. Vhodnější než jedle bělokorá je pro tento účel jedle kavkazská (Abies nordmanniana).Z vysokých rovných kmenů jedlí se od antických dob dělaly lodní stěžně.
Z pryskyřicejedle balzámové(A. balsamea), bohaté naterpeny, se sběrem z pryskyřičných puchýřků na kůře mladých stromů získává takzvaný Kanadský balzám (zvaný též Štrasburskýterpentýn).Do nástupu syntetických materiálů se výrazně uplatňoval v optice jako fixační látka do mikroskopických preparátů a čočeki jako přísada do laků a barev. Využívá se též při výrobě léčiv jako součást mastí protirevmatuaartróze; má vynikající hojivé účinky, v minulosti se užíval k ošetřování pohmožděnin a výronů.
Pryskyřicijedle obrovské(A. grandis) využíval indiánský kmen Sališů na západě Kanady na vymazávání a impregnaci lodí, pádel a jiných dřevěných výrobků. Smísena s dalšími přísadami byla součástí léčivých mastí při kožních problémech, poraněních a pohmožděninách. Jako tradiční léčivý prostředek pro zmírňováníneuralgickýchpotíží je v asijské medicíně využívána pryskyřicejedle himálajské(A. spectabilis)smísená srůžovým olejem.
Jedlové jehličí bylo odedávna využíváno jako zdroj aromatických esenciálních olejů. Z účinných látek obsahujesilicea různéterpeny(pineny,limonen,kamfena další). Pro své dezinfekční, antiseptické účinky a příjemnou vůni je využíváno na výrobu prostředků karomaterapii, při nemocech dýchacích cest, jakoexpektoranspři kašli a zahlenění, jako hojivý přípravek při revmatismu a poruchách prokrvení,jako přísada do koupelí, stejně jako k celkovému zklidnění při stresu a nervozitě. Jedlové jehličí bylo některými indiánskými kmeny páleno jako vonné rituální vykuřovadlo. Jehličím jedle balzámové se vycpávaly polštáře pro lepší spánek; vNové Angliijsou takto vycpávané polštáře stále ještě prodávány jako turistický artikl;silice stejného druhu se užívají k výroběosvěžovačů vzduchua přírodních dezinfekčních prostředků.
Z čerstvých výhonkůjedle sibiřskése vyrábějí přípravky proti kašli a bronchitidě, destilovaný olej byl používán též k ošetřování ran. Její výhonky obsahují vedle silic avoskůivitamíny A,BaCa jsou hojně sbírány, konzumovány a prodávány. Esence z jehličíjedle bělokorése v Evropě přidávaly dokolínských vod, esence asijské jedleAbies pindrowzase do aromatických mýdel, deodorantů a inhalačních prostředků.
Řada druhů jedlí patří mezi atraktivníokrasné dřeviny. Uplatňují se zejména jako výrazné solitéry v rozsáhlejších parkových a krajinářských úpravách (jedle vznešená,jedle kavkazská,jedle korejská,jedle ojíněná,jedle obrovská) díky impozantnímu vzrůstu, elegantnímu vzhledu a hustému zavětvení, které je ovšem zpravidla řidší než u podobně využitelného smrku. Lze je využít i pro vytváření tmavších kulis pro předsadby jiných, např. kvetoucích rostlin, nebo v řidších, rozvolněných skupinách. Méně se pro sadovnickou výsadbu hodí např. jedle bělokorá z důvodu zpravidla řidšího zavětvení a do plochy uspořádaného, a tím opticky méně výrazného olistění.
Kromě typicky temně zelené barvy může jehličí variovat v odstínech od leskle světle zelené (jedle sachalinská) přes nasivělou a stříbřitou (jedle ojíněná,jedle španělská, kultivary různých druhů typu 'Glauca' či 'Argentea') až po žlutozelenou (kultivary 'Aurea' mnoha druhů) a bělavě zelenou (varianty 'Variegata', resp. 'Albicans'). Pro menší prostory byly vyšlechtěny i kultivary keřovitého či přímo plazivého vzrůstu (u mnoha druhů kultivary typu 'Prostrata', 'Compacta', 'Tortuosa' nebo 'Nana'), pro smuteční výsadbu pak kultivary převislé ('Pendula', několik druhů).
Mladé jedle jsou oblíbené jakovánoční stromkydíky atraktivnímu vzhledu, pravidelnému vzrůstu, pevnějším větvím a aromatickému jehličí, které vydrží bez opadání déle než u jiných stromů. Vzhledem k pomalému růstu jsou však vánoční jedličky zpravidla dražší než srovnatelně veliké borovice či smrky. Sbírá a prodává se též zelené chvojí na vánoční výzdobu aadventní věnce. Právě jedle bělokorá byla podle historických pramenů prvním stromem, který byl v souvislosti s Vánocemi zdoben, a to v 16. století ve francouzskémŠtrasburku.
Na největším trhu s vánočními stromky na světě, v USA, je ročně vyprodukováno v průměru okolo 30 milionů živých vánočních stromků,většinou pěstovaných naplantážícha speciálně pro tento účel tvarovaných, např. vyštipováním pupenů. Největším producentem je státOregon: k nejpopulárnějším druhům patří jedle balzámová a vznešená, následoványdouglaskou, jedlí Fraserovou aborovicí lesní.Ve Velké Británii tvoří jedle kavkazská kolem 80 % prodaných vánočních stromků, podobně jako v Německu.V ČR tvoří jedle (též nejčastěji kavkazská) 65 % prodeje, zhruba polovina prodaných stromků přitom pochází z dovozu.Jedle (obvykle ojíněné či kavkazské) též spolu se smrky (pichlavý,ztepilý) bývají pravidelně umísťovány jako vánoční stromy na hlavních náměstích českých měst.
Kromě řezaných stromků roste zájem i o vánoční jedličky v květináči. Zde se na rozdíl od řezaných stromků (alespoň v ČR) jedná výhradně o sazenicejedle bělokoréa jejich prodej si klade za symbolický cíl podpořit tímto způsobem návrat tohoto druhu do českých lesů.Výhodou jedle v květináči je, že vydrží mnohem déle než klasický stromek ve stojanu. Aby se jedli dařilo, je vhodné květináč umístit co nejdále od topení a na místo, kam nedopadá přímé sluneční světlo. Jedle totiž obecně dávají přednost chladu. Důležité je rovněž zajištění pravidelné zálivky, zemina v květináči by měla být stále lehce vlhká.
V mnohých kulturách se jedle objevuje jako posvátný strom, často společně ve dvojici s habituálně podobnýmsmrkem. Ve starověkém Řecku byla jedle zasvěcena bohyniArtemidě, oba stromy téžDionýsovi.Pro starégermánskékmeny byly oba stálezelené jehličnany symbolem síly, houževnatosti, naděje a odolnosti vůči silám zimy, zasvěceny slunečnímu bohuBaldurovia jako takové uctívány zejména ozimním slunovratu(svátekYule), kdy byly zdobeny a jejich větvičky slavnostně nošeny; odsud pravděpodobně pramení zvyk zdobení jehličnanů o Vánocích. Bylo též zvykem o slunovratu v ohništi obřadně zapálit jedlové nebo smrkové poleno jako symbol navracejícího se Slunce a oběť ochranným silám lesa.UKeltůbývalo zvykem dávat zemřelému při pohřbu pod jazyk jedlové semínko; jedle bělokorá byla též jednou z dvaceti rostlin, podle kterých byla pojmenována písmena tzv. stromové abecedy –Oghamu.U starýchSlovanůbyly jedle sídlem lesních bohyň Dzivice a Boruty.VMexikuzdobí vesničané své domy a kostely během náboženských svátků větvičkamijedle posvátné(Abies religiosa), přičemž se pravděpodobně jedná o christianizovanou formu dávných indiánských tradic.
Vysoké duchovní vážnosti požívala jedle ve venkovských oblastechBalkánského poloostrova, kde patřila k nejuctívanějším stromům. Byla považována za posvátnou „osu světa“ a kosmický strom, který svou štíhlou korunou roste „až do nebe“ a mohutným kůlovým kořenem sahá do hlubin k „Matce Zemi“. Imponující byla jistě též odolnost proti vývratům a nepřízni živlů, silný, masivní kmen vzrostlých jedinců a v neposlední řadě i lesklé stálezelené jehličí vytrvávající přes zimu. V lidových kulturáchRumunska,VojvodinyaSrbskaje jedle symbolem znovuzrození a stromem ukazujícím duši po smrti cestu do jiného světa a jako taková je opěvována v lidových písních; žalozpěvy za mrtvé byly na vesnicích často prováděny lidmi shromážděnými v kruhu okolo jedle.
Své místo má jedle jako léčivý strom též v různých soudobýchnew ageaezoterickýchsměrech i v populárních „stromových horoskopech“, kde jsou jí připisovány schopnosti jako „regenerovat vitalitu a sexuální problémy, zahánět pesimismus a dodávat životní vyrovnanost“.
Jedle (v některých podobách zaměnitelně se smrkem) je oblíbenou heraldickoufiguroupoužívanou na erbech, praporech a jiných symbolech. Zobrazována je obvykle jako vzrostlý strom v přirozených barvách, někdy též stylizovaně (stříbrně, zlatě, koruna i kmen stejnou barvou apod.), jako vyrůstající z povrchu nebo s kořeny, v počtu jedné nebo vícera, se šiškami nebo bez nich. Jindy je v erbech použit pouze motiv jedlové větvičky s typickým trojitým rozvětvením. Ve znaku symbolizuje naději, stálost, věrnost, sílu a odvahu, ale i mladost a svěžest.
Jako heraldický symbol stojí jedle v erbech mnoha evropských měst a regionů, např. francouzského departementuVosges(Vogézy). V českém prostředí mají jedli ve znaku mj.Mariánské Lázně,VolaryneboTanvald(jehož německý názevTannwaldostatně v překladu znamená „jedlový les“).Vyvrácená jedle ve znaku městaVejprtyupomíná na událost, při níž došlo k objevení stříbrné žíly pod městem.
Ve Spojených státech amerických je jedle Fraserova oficiálním vánočním stromemSeverní Karolíny; oficiálně prohlášena byla roku 2005.Jedle balzámová je státním stromem kanadské provincieNew Brunswick,jedle plstnatoplodá pak teritoriaYukon.
Jediným druhem přirozeně se vyskytujícím v českých a moravských lesích jejedle bělokorá(Abies alba). Po razantním ústupu ve 20. století se její stavy díky zlepšenému hospodaření a cílené lesnické obnově začínají opět zvyšovat, stále však zůstávají hluboko pod přirozeným i žádoucím zastoupením, přibližně na úrovni 1 %.Jako lesnicky perspektivní dřevina s velkým produkčním potenciálem se jeví introdukovanájedle obrovská(Abies grandis), s jejímiž výsadbami se experimentuje již od začátku 20. století např. na územíŠkolního lesního podniku Masarykův les Křtinyči v kosteleckémarboretu České zemědělské univerzity; v 70.–80. letech se o ní uvažovalo i jako o náhradě za ustupující jedli bělokorou. Většímu rozvoji jejího pěstování však brání dosavadní nezájem českého dřevozpracujícího průmyslu o její dřevo, a tedy i vlastníků lesů o její výsadbu.
Ojediněle je lesnicky pěstována ijedle ojíněná(Abies concolor), příp. její varianta jedle Lowova; hlavní uplatnění však nalézá jako parková dřevina ve městech. Na vánoční stromky a místy i v parcích je pěstovánajedle kavkazská(Abies nordmanniana); v českých podmínkách je však poškozována mrazy, proto se pro lesnické využití příliš nehodí.
Další druhy jedlí se v českém prostředí vyskytují především coby sbírkové exempláře botanických zahrad aarboret. Tak např.arboretum Křtinybrněnské Mendelovy univerzity uvádí ve svémPrůvodcicelkem 11 taxonů jedlí, jmenovitě bělokorou, ojíněnou, vznešenou, líbeznou,plstnatoplodou(A. lasiocarpa), obrovskou, balzámovou, Lowovu (A. concolorsubsp. lowiana),Veitchovu, kavkazskou anikkoskou(Abies homolepis).Vzrostlý exemplář vzácnéjedle španělské(Abies pinsapo) se nalézá vbotanické zahradě Přírodovědecké fakulty MUv Brně, mohutně vzrostlé jedle řecké a řada asijských jedlí varboretu Mendelovy univerzityv Brně-Černých Polích.Dendrologická zahrada Průhoniceuvádí ve svém katalogu na 26 taxonů jedlí, pěstovaných v mnoha různých kultivarech, mezi nimi např. africké jedle numidskou a marockou;méně obvyklé jedle posvátnou aKawakamiovunalezneme vBotanické zahradě hlavního města Prahy.
Mnoho jedlí je v České republice památkově chráněno. Nejčastěji se jedná o jedle bělokoré (jejich seznam viz v příslušném článku), veŠluknověvšak najdeme chráněnou jedli nikkoskou, v nedalekémJiříkovějedli vznešenou, ve Starém Harcově na Liberecku pak jedli ojíněnou.