davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Palgongsan

Palgongsan, also Palgong Mountain, and previously called Gongsan, also Gong Mountain during the Later Three Kingdoms period, is a mountain in southeastern South Korea, lying on an outlier of the Taebaek range. It stands on the northeastern border between Daegu metropolitan city and North Gyeongsang province (including the districts of Chilgok County, Gunwi County, Yeongcheon, and Gyeongsan). Its peak is 1193 m above sea level.
The mountain is the site of a number of cultural and natural heritage sites. These include Buddhist shrines from the Silla period or later, including the large and active temple of Donghwasa and the Gunwi Triad Budda Grotto (National Treasure 109). In addition, in September 927 the Battle of Gong Mountain or the Battle of Gongsan or Gongsan and Dongsu Battle (ko) was fought between Hubaekje and Goryeo forces on the mountain's southern slope.
Natural treasures include the stone Buddha statue of Gatbawi, so-called due to its stone hat which resembles the traditional Korean horsehair hat, or gat.
The mountain, connected to downtown Daegu by bus, is a popular site for weekend outings from the city.
From 2019 to 2022 and again in 2025, Palgongsan has been selected for the '100 Must-Visit Tourist Spots of Korea,' jointly designated by the Ministry of Culture, Sports and Tourism and the Korea Tourism Organization.
In the 9th year of King Sinmun of Unified Silla (689 AD), when an attempt was made to move the capital from Seorabeol to Dalgubeol, this mountain was worshiped by the people as the central mountain in the region.
In 927, at the time of the Later Three Kingdoms, Kyŏn Hwŏn of Later Baekje led forces into Silla, capturing and executing King Gyeongae, and installed King Gyeongsun as his puppet monarch before he turned his army toward Goryeo. Hearing of the news, Taejo planned a strike with 5,000 cavalrymen to attack Kyŏn's troops on the way back home at this mountain. According to the legend, King Taejo and Sin Sung-gyŏm exchanged their armor so that the king would be able to escape the battlefield. While Taejo escaped the battlefield, Sin and the remaining army fought bravely against the Later Baekje army. But eventually his army was routed and in the woods Sin was shot with arrows and was killed by the enemy. Also Kim Nak who is another general died, and the name of this battle is called the Battle of Gongsan. Taejo escapes from this mountain and flees alone to Apsan Mountain (ko), and he spends a few days hiding in a large cave at the peak of Apsan. While Taejo retreated from the battle and went to Apsan Mountain, he left many place names related to him in Daegu.
Portions of the mountain were designated a provincial park in May 1980.
Portions of the mountain were designated a national park in 23 May 2023.
36°01′01″N 128°41′42″E﻿ / ﻿36.01694°N 128.69500°E﻿ / 36.01694; 128.69500
Korea Minting and Security Printing Corporation

The Korea Minting, Security Printing and ID Card Operating Corporation (KOMSCO; Korean: 한국조폐공사) is a state-owned corporation which is responsible to print and mint the banknotes and coins and other government documents. Its headquarters are located in Daejeon, South Korea.
The Korea Minting and Security Printing Corporation (KOMSCO) is responsible for the production and distribution of various security products in South Korea. Among its primary outputs are banknotes, checks, stamps, securities, bonds, and gift certificates. KOMSCO supplies these items to several key institutions and entities within the country, including the Bank of Korea, the Ministry of Economy and Finance, the Korea Federation of Banks, and the Korea Post. Additionally, it serves major distribution conglomerates such as Shinsegae, NongHyup, KEB Hana Bank, Dong-A Pharmaceutical, Homeplus, and GS latex , ensuring a wide-reaching impact on the nation's financial and security printing industry.
The Korea Minting and Security Printing Corporation (KOMSCO) also plays a significant role in the production and supply of coins and specialized security products. This includes the manufacturing of circulation coins, commemorative coins, medals, various precious metal products, and decorations. These items are supplied to several important institutions such as the Bank of Korea, the Ministry of the Interior and Safety, major corporations, and leading universities.
Medals and decorations are produced at the Currency Headquarters located in Gyeongsan. KOMSCO manufactures and supplies the government with twelve types of decorations, including the prestigious Order of the Mugunghwa. In the field of medals, KOMSCO has produced a variety of commemorative medals for the government, including Olympic medals, as well as promotional medals, art medals, long service medals, and replicas of cultural heritage items.
The main job of KOMSCO is printing and minting the South Korean currency. Currently the 1000, 5000, 10,000, 50,000 KRW banknotes and the 1, 5, 10, 50, 100, 500 KRW coins are minted and printed by the currency plant of KOMSCO. Also, they produce all South Korean cheques, stamps, and passports. KOMSCO currently produces four bullion coin series; Komsco Tiger series, Chiwoo Cheonwang, Zi:Sin, and the K Series.
Gyeongsan

Gyeongsan (Korean: 경산; Korean pronunciation: [kjʌŋ.san]) is a satellite city in North Gyeongsang Province, South Korea. Its western border abuts the metropolitan city of Daegu, and much of Gyeongsan lies within the Daegu metropolitan area.
Numerous universities are located in Gyeongsan, such as Yeungnam University, Daegu University, Daekyeung University, Catholic University of Daegu, Daegu Haany University and Gyeongil University.
Gyeongsan was the host for the 38th International Chemistry Olympiad (2 July 2006 – 11 July 2006).
The city flower is the magnolia which grows well even in poor soil conditions. The city bird is the magpie. Its clear song reflects the bright and hopeful spirits of citizens. The city tree is the ginkgo. It symbolizes the constant prosperity, perseverance and elegant traits of Gyeongsan citizens.
Gyeongsan is twinned with:
Gyeongsan is divided into 3 eup, 5 myeon and 7 dong. Amnyang was promoted to eup status on 1 January 2020.
The climate is mild because of its southern location. However, being landlocked makes its climate continental.
The amount of rainfall is less than the average yearly rainfall of Korea, due to its geographical characteristics.
Gyeongsan is known for its role as an educational and cultural center in North Gyeongsang Province. In addition to several universities, the city offers historical, natural, and recreational attractions.
Daegyeonsa Temple: This Buddhist temple is situated near Gatbawi and is a starting point for many visitors hiking to the statue. It offers a serene atmosphere and is surrounded by forested trails.
35°49′N 128°44′E﻿ / ﻿35.817°N 128.733°E﻿ / 35.817; 128.733
Arirang TV

Arirang TV (Korean: 아리랑 TV) is a South Korean international broadcaster owned and operated by Korea International Broadcasting Foundation. It broadcasts current news and programs offering political, economic, and cultural content from a Korean perspective to a global audience in 134 countries around the world.
Launched locally by the government in 1996, with the motto "Korea for the World, the World for Korea," the Korea International Broadcasting Foundation, began broadcasting as Arirang TV in 1997. The foundation started broadcasting overseas in 1999 within the Asia region. The name of the broadcast comes from the traditional Korean folk song Arirang.
In January 2010, the network split its programming into two categories, news and non-news, with additional news bulletins and current affairs programs being added to the schedule, as well as more cultural programming. The Vietnamese drama series Chạy án [vi] premiered on 4 January, with subtitles in both Korean and English.
In 2011, after the Korean government was embroiled in an embezzlement scandal, suggestions had emerged for the merger of Arirang TV and KBS World, considering that Arirang, like many other English-language media outlets in South Korea, was suffering from lack of budget, manpower and content. The network recouped from its losses.
In September 2016, Arirang TV began airing 24 hours a day on the United Kingdom television services like Sky UK and Freesat, becoming the first South Korean channel to do so, while also expanding to the United States via DirecTV and the United Nations's In-house Network.
In January 2018, due to budget cuts, Arirang TV sacked 190 staff members and cut its number of programs in half from 36 to 18.
Daegyeong Line

The Daegyeong Line (Korean: 대경선) is a commuter rail service of the Daegu Metropolitan Subway system which connects the cities of Gumi, Daegu, and Gyeongsan. Services are operated by Korail on the existing Gyeongbu Line.
The line opened for service on 14 December 2024. Construction of the line began in 2019 and cost ₩209 billion.
Buksam Station opens in 2025, while there are additional plans to extend the line 22.9 km (14.2 mi) north from Gumi to Gimcheon.
Nine 2-car Korail Class 392000 [ko] EMU trainsets.
Services on the Daegyeong Line will be supplemented by existing Mugunghwa workings between Gumi and Gyeongsan. Trains arrive every 15 minutes during rush hour and every 20 minutes at all other times. The maximum speed on the line is 100 km/h (62 mph). A trip from Gumi to Gyeongsan takes approximately 48 minutes.
The Daegyeong Line utilises a signalling system known as KTCS-2 which was developed by Hyundai Rotem.
The line is 61.8 km (38.4 mi) in length.
Cerro Montevideo

El cerro Montevideo​ es una elevación de 286 m s. n. m. ubicada al noroeste de la isla Soledad del archipiélago de las Malvinas,​ que según la Organización de las Naciones Unidas (ONU), está en litigio de soberanía entre el Reino Unido, quien la administra como parte del territorio británico de ultramar de las Malvinas, y la Argentina, quien reclama su devolución, y la integra en el departamento Islas del Atlántico Sur de la provincia de Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur.
Este cerro constituye un punto conspicuo para los buques que se aproximan al Estrecho de San Carlos y se encuentra al norte de la desembocadura del río San Carlos, al este del asentamiento de Puerto San Carlos y al oeste de Tercer Corral.​ También se ubica próximo a los escenarios de la batalla de San Carlos ocurrida luego del desembarco británico durante la guerra de las Malvinas de 1982.
Instituto Histórico y Geográfico del Uruguay

El Instituto Histórico y Geográfico del Uruguay (IHGU) es una entidad cultural y científica dedicada al estudio e investigación en geografía e historia de la República Oriental del Uruguay.
Fue creado por Andrés Lamas y Teodoro Vilardebó el 25 de mayo de 1843,​ acompañados por otros ciudadanos como Cándido Juanicó. En su segunda época fue refundado por Pablo Blanco Acevedo y Setembrino Pereda (1915).
Integra la Asociación Iberoamericana de Academias de Historia y la Union Académique Internationale.​
Publica una revista que es obra de referencia, pueden ser visualizadas en la página web del Instituto www.ihgu.uy.
Escudo de Espírito Santo

El escudo de armas del estado de Espírito Santo fue instituido por el Decreto-Ley del 24 de julio de 1947, y es obligatoria su impresión en todos los papeles oficiales del Gobierno del Estado. El primer escudo del estado fue oficializado por la Ley N.º 2 del 11 de junio de 1892 y adoptó como emblema la constelación de la cruz del Sur, rodeada por cuatro fechas notables para el estado y alrededor de las palabras "Estado do Espírito Santo" ("Estado de Espírito Santo"). Posteriormente, a través del Decreto N.º 456 del 7 de septiembre de 1909 (revocado por la Constitución brasileña de 1937), el escudo adquirió las características actuales.
Sus componentes principales y sus significados son:
El primer sello del estado fue oficializado por la ley número 2 del 11 de junio de 1892 y adoptaba como emblema del estado la constelación de la Cruz del Sur, rodeada por cuatro fechas notables para el estado y alrededor de las palabras “Estado do Espírito Santo” queienes traducidas al castellano significan "Estado del Espíritu Santo".
El primer escudo de armas del estado fue establecido mediante decreto número 456 del 7 de septiembre de 1909, que lo describe de la siguiente manera en el artículo 2:
Visualmente similar al escudo de armas actualmente en uso, se diferencia únicamente en las fechas registradas en la lista, a saber:
Con la constitución brasileña de 1937 se abolieron los símbolos estatales y municipales, el escudo de armas dejó de utilizarse, hasta que fue reinstituido una década después.
Cerrito, Montevideo

Cerrito, officially Cerrito de la Victoria, is a barrio (neighbourhood or district) of Montevideo, Uruguay. Most of the barrio is on a hill (cerrito is Spanish for "hill") on which is the church named Santuario Nacional del Cerrito. This hill was the seat of the temporary government of General Oribe during his siege of Montevideo.
Cerrito de la Victoria borders Aires Puros to the west, Las Acacias to the north, Pérez Castellanos to the east, Bolívar and Brazo Oriental to the south.
The neighbourhood has two sports clubs, who share a large rivalry; the Clásico del Cerrito is contested between Club Sportivo Cerrito and Rentistas.
List of national capital city name etymologies

This list covers English language national capital city names with their etymologies. Some of these include notes on indigenous names and their etymologies. Some of these etymologies are uncertain. The former capitals also have their etymologies listed in this article.
Afghanistan:
Albania:
Algeria:
Andorra
Angola:
Antigua and Barbuda:
Argentina:
Armenia:
Australia:
Austria:
Azerbaijan:
Bahamas:
Bahrain:
Bangladesh:
Barbados:
Belarus:
Belgium:
Belize:
Benin:
Bhutan:
Bolivia:
Bosnia and Herzegovina:
Botswana:
Brazil:
Brunei:
Bulgaria:
Burkina Faso:
Burundi:
Cambodia:
Cameroon:
Canada:
Cape Verde:
Central African Republic:
Chad:
Chile:
China:
Colombia:
Comoros:
Republic of the Congo:
Democratic Republic of the Congo:
Costa Rica:
Côte d'Ivoire:
Croatia:
Cuba:
Cyprus:
Czech Republic:
Denmark:
Djibouti:
Dominica:
Dominican Republic:
East Timor:
Ecuador:
Egypt:
For older capitals and their etymologies, see List of historical capitals of Egypt.
El Salvador:
Equatorial Guinea:
Eritrea:
Estonia:
Eswatini (Swaziland):
Ethiopia:
Fiji:
Finland:
France:
Gabon:
Gambia:
Georgia:
Germany:
Ghana:
Greece:
Grenada:
Guatemala:
Guinea:
Guinea-Bissau:
Guyana:
Haiti:
Honduras:
Hungary:
Iceland:
India:
Indonesia:
Iran:
Iraq:
Ireland:
Israel:
Italy:
Jamaica:
Japan:
Jordan:
Kazakhstan:
Kenya:
Kiribati:
North Korea:
South Korea:
Kosovo:
Kuwait:
Kyrgyzstan:
Laos:
Latvia:
Lebanon:
Lesotho:
Liberia:
Libya:
Liechtenstein:
Lithuania:
Luxembourg:
Madagascar:
Malawi:
Malaysia:
Maldives:
Mali:
Malta:
Marshall Islands:
Mauritania:
Mauritius:
Mexico:
Federated States of Micronesia:
Moldova:
Monaco:
Mongolia:
Montenegro:
Morocco:
Mozambique:
Myanmar:
Namibia:
Nauru: Yaren
Nepal:
Netherlands:
New Zealand:
Nicaragua: (1821–1857 alternating between Conservative govts.: Granada and Liberal govts.: León)
Niger:
Nigeria:
North Macedonia:
Norway:
Oman:
Palestine:
Pakistan:
Palau:
Panama:
Papua New Guinea:
Paraguay:
Peru:
Philippines:
Poland:
Portugal:
Qatar:
Romania:
Russia:
Rwanda:
Saint Kitts and Nevis:
Saint Lucia:
Saint Vincent and the Grenadines:
Samoa:
San Marino:
São Tomé and Príncipe:
Saudi Arabia:
Senegal:
Serbia:
Seychelles:
Sierra Leone:
Singapore:
Slovakia:
Slovenia:
Solomon Islands:
Somalia:
South Africa:
South Korea: see K on this page
South Sudan:
Spain:
Sri Lanka:
Sudan:
Suriname:
Sweden:
Switzerland:
Syria:
Taiwan (Republic of China):
Tajikistan:
Tanzania:
Thailand:
Togo:
Tonga:
Trinidad and Tobago:
Tunisia:
Turkey:
Turkmenistan:
Tuvalu:
Uganda:
Ukraine:
United Arab Emirates:
United Kingdom:
United States of America:
Uruguay:
Uzbekistan:
Vanuatu:
Venezuela:
Vietnam:
Yemen
Zambia
Zimbabwe
Escultura monumental Ballena Vallarta (Puerto Vallarta)

La estatua Ballena Vallarta también conocida como la Ballena Bailarina es una escultura de bronce ubicada en la entrada de la Marina Vallarta, en la ciudad de Puerto Vallarta, Jalisco. Fue inaugurada el 14 de marzo de 2001, y es obra del escultor mexicano Octavio González Gutiérrez.​​
La estatua fue encargada por el Ayuntamiento de Puerto Vallarta a Octavio González Gutiérrez, un escultor mexicano reconocido por sus obras monumentales. El diseño de la estatua fue inspirado en una ballena jorobada, una especie que habita en las aguas del Pacífico mexicano.​
El artista creó versiones en miniatura de esta obra de arte que se encuentran en las ciudades hermanas de Mission Texas y Highland Park III.​
La estatua mide 8 metros de alto y 13 metros de largo. Está hecha de bronce y representa a una ballena jorobada nadando. La ballena tiene la cabeza levantada y la boca abierta. Su cuerpo es de color blanco y negro.​
La estatua Ballena Vallarta es un homenaje a las ballenas y a su importancia en el ecosistema. La ballena jorobada es una especie migratoria que viaja miles de kilómetros para reproducirse y alimentarse. Su presencia en las aguas del Pacífico mexicano es un símbolo de la riqueza natural de la región.​
Museo Acatushun

El Museo Acatushun de aves y mamíferos marinos australes es un museo de historia natural de Ushuaia, provincia de Tierra del Fuego, en Argentina.
Está ubicado en la estancia Harberton a 85 km de Ushuaia, en la margen oeste del canal Beagle. Fue construido entre 1999 y 2000 e inaugurado el 10 de marzo de 2001.
El vocablo acatushun es de origen yámana; es la palabra que utilizaban los aborígenes para designar a la zona donde está emplazado el museo.
Su objetivo es promover la investigación de la biología y patología de aves marinas y mamíferos marinos. Los especímenes fueron colectados mediante relevamientos periódicos de las playas y otras zonas de Tierra del Fuego.
La exhibición principal consiste en esqueletos de especies de cetáceos, pinnípedos y aves, colgados en las paredes en las que hay pinturas de los animales en tamaño natural realizadas por el artista Gustavo Farrel. Además hay muestras de deformidades óseas, dientes, barbas, aletas y cráneos. Se exhibe la colección del proyecto AMMA (Aves y Mamíferos Marinos Australes) con más de 2800 especímenes de mamíferos marinos y 2300 especímenes de aves. El museo tiene un laboratorio de investigación que es utilizado por naturalistas y estudiantes graduados de las carreras de Biología y Veterinaria que llegan al lugar desde otras localidades. En el exterior hay una dependencia llamada «la casa de los huesos» en la que se realiza la limpieza y preparación de los restos óseos de los especímenes para luego clasificarlos y exhibirlos.
En 2013 se incorporó a la colección de esqueletos un ejemplar de ballena jorobada que fuera encontrada en la península Ushuaia a mediados de 2012; es el único completo de esa especie de los tres que se exhiben en el museo.
Hasta 2015, su directora fue Rae Natalie Prosser de Goodall, bióloga especializada en flora y fauna de la región, que fue quien inició la recolección de especímenes en 1976.​​​​
Parque nacional marino Ballena

El Parque Nacional Marino Ballena se ubica en el distrito de Bahía Ballena, cantón de Osa, provincia de Puntarenas, en la costa pacífica de Costa Rica.
Este parque nacional tiene una extensión de 110 ha terrestres y 5.375 ha marinas. Fue creado por Decreto Ejecutivo n.º 19441-MIRENEM(Ministerio de Recursos Naturales, Energía y Minas), del 14 de diciembre de 1989. Representa el primer parque marino de Centro America.[1] ​
Se extiende a lo largo de 13 km de costas de arena y rocas y abarca el tómbolo de Uvita, las playas Bahía, Pedregosa, Ballena, de Arco y Piñuela, y 4.500 ha de mar en los alrededores de la isla Ballena (2.5 ha) y de las rocas Las Tres Hermanas. ​
El parque es reconocido porque recibe la visita de las ballenas jorobadas durante su travesía para reproducción desde los mares fríos del hemisferio norte a Costa Rica ​(diciembre a abril) y viceversa, y desde los mares fríos del hemisferio sur a Costa Rica (julio a noviembre) y viceversa, también para reproducirse.
Además recibe la visitas de especies cómo: Delfín manchado, Delfín nariz de botella, Mantarraya, Tiburón martillo, Pez loro, Macarela. ​
Aunque el parque principalmente se extiende en el área marítima, también cuenta dentro de sus áreas protegidas con una serie de playas de especial belleza, entre ellas se pueden mencionar, Playa Ballena, Playa Bahía Uvita, y Playa Piñuela.
Posee un reglamento de Uso Público del Parque con leyes nacionales con el objetivo de establecer la normativa sobre las actividades de uso público que consecuentemente permita apoyar los objetivos de manejo del área protegida, hasta que se pueda contar con el plan de manejo debidamente oficializado.​
Parque nacional marino de Abrojos

El Parque Nacional Marino de Abrojos (en portugués: Parque Nacional Marinho dos Abrolhos) es un parque nacional de Brasil que se encuentra en el sur de la costa del estado de Bahía, en el archipiélago de Abrojos, entre las coordenadas geográficas 17º25 'a 18º09' S y 38º33 'a 39º05' W . Fue el primer parque de Brasil en recibir el título de "Parque Nacional Marino", por Decreto Nº 88.218 del 6 de abril de 1983.​ Es administrado por el Instituto Chico Mendes para la Conservación de la Biodiversidad (ICMBio). El parque es de vital importancia, ya que alberga la mayor biodiversidad marina en todo el océano Atlántico Sur.​
En esta región, tiene lugar la famosa temporada de ballenas jorobadas, que eligen el agua caliente del mar de Bahía para la cría y cuidado de los crías, y proporciona la práctica de la observación de ballenas o de turismo de avistamiento de ballenas, siendo un importante destino turístico de su tipo en el país. Y por lo que se considera el mayor vivero de especies de cría a través del Atlántico sudoccidental.​
San Julian Bay

San Julian Bay is a curved bay, located next to the city of San Julián in Santa Cruz Province, Argentina. The bay is located in Patagonia. On the eastern side of the bay, approximately 25 kilometers from the city is the Natural Reserve of San Julián Peninsula. It contains 10,000 hectares of land and water. In the reserve you can see steppe, rhea, red and grey fox, Commerson's dolphins, Magellanic penguins and many more species of marine life as well.
Magellan spent a few months here during his voyage.
49°20′S 67°45′W﻿ / ﻿49.333°S 67.750°W﻿ / -49.333; -67.750
Patagonian Shelf

46°S 63°W﻿ / ﻿46°S 63°W﻿ / -46; -63 The Patagonian (sometimes referred to as Argentine) Shelf is part of the South American continental shelf belonging to the Argentine Sea on the Atlantic seaboard, south of about 35°S. It adjoins the coasts of Uruguay, Argentina and the Falkland Islands. Various authorities quote different dimensions of the shelf, depending on how they define its limits. Quoted statistics cites its area as being from 1.2 to 2.7 million square kilometres and its maximum width as being between 760 and 850 kilometres (470 and 530 mi). The shelf itself can be divided into a 100 km (62 mi) band where the seabed slopes at about 1 m/km then a wide plain (250 to 450 km (160 to 280 mi) wide) where the seabed slopes gently to 200 m (660 ft) isobath. Apart from the Falklands Plateau (which lies to the east of the Falkland Islands), the seabed then falls by up to 10 m/km to 2,000 m (6,600 ft) and more.
The Falklands Trough separates the Patagonian Shelf from the Scotia Arc.
North Patagonian Gulfs marine ecoregion

The North Patagonian Gulfs marine ecoregion covers the gulfs and continental shelf of the middle Patagonian coast of Argentina. As the name suggests, the coast is indented with large gulfs - San Matías Gulf (north), Golfo Nuevo (middle) and San Jorge Gulf (south). The broad, protected areas and rocky reefs support abundant fisheries. The abundance of rocks, promontories and islands support breeding sites for marine mammals and colonies of seabirds. The area is, however, under pressure from over-harvesting of mollusk and crustacean beds, and from development and tourism. The entire ecoregion is on the Patagonian Shelf. The ecoregion is part of the Magellanic marine province. It is thus part of the Temperate South America realm. .
The northern border of the ecoregion, at 41°S, reaches out for 260 miles into the Atlantic Ocean from the mouth of Río Negro (Argentina). The ecoregion is bounded on the south at 47°S at the southern point of San Jorge Gulf. In between are 1,890 miles of highly indented coastline. The bordering coast is generally low, dry scrub and grassland, characterized by the Argentine Monte ecoregion along the northern coast and Patagonian Desert along the southern. Few rivers feed the ecoregion; exceptions are the Rio Negro in the north and Chubut River in the south.
The entire ecoregion sits on the continental shelf (the Patagonian Shelf). The deepest point in the ecoregion overall is −216 metres (−709 ft), and the average is −78 metres (−256 ft).
The cold, nutrient-rich Malvinas Current (MC) (also called the Falkland Current) is a north-flowing offshoot of the Antarctic Circumpolar Current that flows along the continental slope just offshore of the ecoregion. The cross-shelf flow (perpendicular to the coast) varies in rate in an annual cycle.
Surface water temperatures in the gulfs range from 8 °C in August–September to 18 °C in February–March.
Marine productivity is very high in the region. The shallow waters of the shelf provide light and protection, the varied seabed (rocks, gravel, limestone) support a rich benthic community, and the marine fronts provide mixing of nutrients and sea life. In the San Matias Gulf, the most important commercial fisheries are for Argentine hake (Merluccius hubbsi) and the Choicy ruff (Seriolella porosa).
The ecoregion includes the waters around Valdés Peninsula, a World Heritage site famous breeding sites for sea lions, elephant seals and fur seals. The area also supports the most important breeding ground for Southern right whales in the world.
Whale and Dolphin Conservation

Whale and Dolphin Conservation (WDC), formerly Whale and Dolphin Conservation Society in the UK, is a wildlife charity that is dedicated solely to the worldwide conservation and welfare of all whales, dolphins and porpoises (cetaceans). It has offices in the UK, North America, Germany and Australia.
WDC was established in the UK in 1987. Its headquarters are in Chippenham in Wiltshire, UK. Until late 2012, it was known as the Whale and Dolphin Conservation Society.
Mike Bossley established the Australian Dolphin Research Foundation, which was the precursor to the Adelaide branch of WDC Australasia. He was WDC's Manager of Science and Education in Australasia until his retirement in June 2015, after 12 years of working with the organisation. After retirement, he stayed on as a part-time consultant, devoting his time to the New Zealand dolphin campaign.
Today it is a leading NGO solely dedicated to the protection of cetaceans and their living environments. WDC operates worldwide with offices in Munich, Germany; Adelaide, South Australia; Wiltshire, UK; and Massachusetts, United States.
WDC is a founding partner of the Convention on Migratory Species (CMS, also known as the Bonn Convention), which is part of the United Nations Environment Programme. The organisation also develops regional protection agreements and conventions and closely cooperates with the orca (killer whale) research station OrcaLab in British Columbia, Canada.
The flagship Scottish Dolphin Centre is based at the mouth of the River Spey on the southern shore of the Moray Firth on the east coast of Scotland. On the north side of the Firth lies Chanonry Point which is reputed to be one of the best spots in the UK to view bottlenose dolphin (Tursiops truncatus) from the land.
Patagonia Bay

Patagonia Bay (64°27′S 63°12′W﻿ / ﻿64.450°S 63.200°W﻿ / -64.450; -63.200) is a bay between Gourdon Peninsula and Thompson Peninsula on the northeast coast of Anvers Island, Palmer Archipelago in Antarctica. It is entered north of Dralfa Point. The bay's head is fed by Lipen Glacier.
Named "Bahia Patagonia" by the Argentine Antarctic Expedition, 1947, after the expedition ship Patagonia.
This article incorporates public domain material from "Patagonia Bay". Geographic Names Information System. United States Geological Survey.
Topplue

En topplue er en enkel lue som ender i en spiss. Toppluer brukes først og fremst for å beskytte mot kulde, vær og vind. De er ofte strikket av ullgarn, som holder på varmen også når det blir vått. Toppluer kan være ensfargede eller ha mønster. Mange har dusk i toppen.
Enkle, praktiske toppluer er av gammel opprinnelse og har blitt forbundet med ulike yrkesgrupper og regioner opp gjennom historien. I Europa ble toppluer særlig brukt av fattige bønder, fiskere og arbeidere. I Norge er luetypen kjent siden middelalderen, og den har vært del av folkedraktene, og siden de formaliserte bundene, mange steder i Norden. Røde toppluer har også blitt uløselig knyttet til folkelige forestillinger om nissen. Under andre verdenskrig i Norge ble røde «nisseluer» tatt i bruk som norsk nasjonalsymbol for å markere politisk motstand mot den tyske okkupasjonsmakten.
Strikkelue kan kalles tuque på engelsk, og bobble hat eller bobble cap hvis den har dusk.
Toppluer finnes i mange varianter, flere med egne navn, for eksempel enkle, duskløse typer som spisse «djevelluer» fra 1960-tallet, strikkede «rulleluer» fra 1980-tallet og seinere tiders «skaterluer». Andre varianter er blant annet:
I tillegg er det flere slags spisse hatter der toppen er mer eller mindre konisk, enten den står opp eller henger ned, for eksempel middelalderens capiroter (spansk «Ku Klux Klan-hette»), henniner, bispeluer, visse typer narreluer, avvikende jødehatter og struthetter med snabelliknende spiss. Det samme gjelder skolens spisse dumrianhatter, populærkulturens trollmann- og heksehatter og ikke minst ulike varianter av den meget utbredte østasiatiske rishatten.
Ola og Kari Nordmann

Ola Nordmann er både kallenavn på gjennomsnittsnordmannen og en personifikasjon av det norske folk. Det kvinnelige motstykket er Kari Nordmann, som oftest brukes i uttrykket Ola og Kari Nordmann for å beskrive en typisk norsk mann og kvinne.
Allerede i 1844 finner en boken Skåltaler, 474 samlede og utgivene av Ola Nordmann. Henrik Wergeland er mannen bak boken, men ikke før 1915 dukker navnet opp som begrep på hvermannsen og i 1926 for å beskrive nordmenn.
Navnene Ola og Kari Nordmann blir brukt både i media og som standard navn og eksempel ved innfylling av skjemaer og annet. I juridiske sammenhenger brukes oftere eksempelnavnet Peder Ås.
Fornavnet «Ola» er et vanlig guttenavn i Norge og Sverige som opprinnelig betyr «stamfar». «Kari» er populær norsk kortform av kvinnenavnet Katarina. «Nordmann» er demonym (innbyggernavn) for nordmenn.
I karikaturer blir Ola Nordmann ofte framstilt med nisselue, gjerne også lusekofte, knebukser, bunad eller andre tradisjonelle plagg. I nasjonalromantikken på 1800-tallet ble norsk bondekultur og dølabonden gjerne brukt som symbol og representant for landet og innbyggerne. «Døl» («dalbeboer») var da vanlig betegnelse for nordmenn. På tilsvarende måte var «Ola» kallenavn for en gjennomsnittsnordmann fra landet. Ola forekommer også i sammensetninger som olabukser og olasoldater, et populært navn på de norske soldatene i Tysklandsbrigaden etter andre verdenskrig.
Ola Nordmann er også tittelen på en av låtene til bandet Plumbo, som deltok i Melodi Grand Prix 2012.
På engelsk brukes blant andre navnene John Doe og Jane Doe for å beskrive en liknende gjennomsnittsperson, på svensk Medel-Svensson.
Normann og Norman kan være etternavn og fornavn i blant annet tysk og engelsk.
Kravlenisse

Kravlenissene er en dansk juletradisjon. Allerede på begynnelsen av 1900-tallet hadde noen tegnere laget nisse-utklippsark og i 1920-årene tegnet Alfred Schmidt en slags kravlenisser til glede for barna på Krebs' skole, hvor sønnen hans var bestyrer.
Det var imidlertid den danske julenissetegneren Frederik Bramming som i 1947 fant på å kalle utklippsark med små pappnisser for kravlenisser. Han tegnet de to første arkene med kravlenisser som kom ut i 80 000 eksemplarer. Nissene skulle klippes ut i kartong og kunne settes på hyller og ved bilder på veggene til jul. Det ble en stor suksess og allerede året etter fantes det mange forskjellige utgaver av kravlenissene.
Young Neils

Young Neils er et norsk hyllestband som spiller låter av Neil Young. Bandet har holdt på siden 1989 og består av:
Bandet har holdt mange konserter rundt om i Norge. Siden 1991 har de etablert en juletradisjon for mange musikktilhengere ved å holde konsert på Rockefeller Music Hall i Oslo 22. og 23. desember med mer enn 1000 tilskuere. Musikerne lever seg inn i musikken ved å gi lange, tildels mediterende improvisasjoner.
Alle medlemmene i bandet samt Geir Lynnismann Sundstøl og Jørun Bøgeberg deltok også i gruppen Leieboerne, som i 2007 gav ut albumet Følg oss hjem, Ole Paus.. Bandmedlemmene har uttalt at Young Neils kun er et hobbyprosjekt og at de ikke har planer om å utgi plate.
Putti Plutti Pott og Julenissens skjegg

Putti Plutti Pott og Julenissens skjegg er en norsk barnemusikal skrevet og komponert av artisten Per Asplin i 1969. Musikalen forteller eventyret om nissegutten Putti Plutti Pott som reiser til Onkel Per, Petter og Caroline med Julenissens trylleskjegg.
Eventyret ble opprinnelig utgitt i bokform i 1969 under tittelen Putti Plutti Pott og julenissens skjegg – en barnemusical med tekst, noter og illustrasjoner av forfatteren. Samme år kom også en LP-plate og lydkassett der blant andre Per Asplin og de fire barna hans framfører historien og sangene.
Til jul 1970 kom en fjernsynsversjon med Per Asplin og barna, Kari Diesen i rollen som nissemor og Harald Heide-Steen jr. og Jon Skolmen som Kalle og Palle. Programmet gikk i reprise på NRK hver jul i flere år.
I 1987 lagde Per Asplin en musikkdramatisk versjon av historien med nye sanger og dansenumre, i alt 17 innslag, samt en utvidet handling. Han hadde selv regiansvaret for oppsetningen av sceneversjonen i Konserthuset i Oslo der både profesjonelle og barn hadde roller. Asplin spilte fortsatt hovedrollen som Onkel Per. Musikalen ble siden vist hver jul, også på turné i større byer rundt om i Norge. Blant kjente skuespillere kan nevnes Pers datter Caroline Rose Waters, Nora Brockstedt og Siw Anita Andersen, som har spilt nissemor i ulike oppsetninger, og Carsten Byhring, Arve Opsahl, Sverre Holm, Sverre Hansen, Dag Vågsås og Audun Meling som blant annet har spilt Glupe Gløgg. Etter at Per Asplin døde i 1996, har familien, ledet av den eldste sønnen Geir Even Asplin, fortsatt den årlige juleturneen som flere steder har blitt en fast juletradisjon.
Fram mot julen 2008 ble musikalen satt opp mange steder rundt om i Norge.
Putti Plutti Pott og Julenissens skjegg kom som musikkalbum på Polydor i 1969. Sangene og fortellingen er fra familiemusikalen og blir framført av Per Asplin og de fire barna hans.
Eirik Andreas Vik

Eirik Andreas Vik (født 1989) er en norsk tegneserieskaper fra Vågstranda i Rauma kommune. Vik er best kjent for tegneserien Arild, som blant annet er trykt i avisen Romsdals Budstikke og tegneserieantologien FLEIP. Tegneserien er også utgitt i fire album og to julehefter. Vik står også bak stripeserien Ida Gylff, som var semifinalist i Dagbladets tegneseriekonkurranse i 2011. I 2007 var Vik invitert som gjest på tegneseriefestivalene Vossastreken og Raptus, mens han i 2010 var «artist in residence» på Raptus. Eirik Andreas Vik ble i mars 2008 tildelt Latterstipendet, mens han i juni 2009 fikk GNIST-stipendet.
Viks serie «Arild» har også vært med i «Nettserier.no: unplugged», «Godt Nytt» og tegneserieantologien «Fleip»
Hans Aaseth

Hans Aaseth (født 1976) er en norsk gitarist, kapellmester og arrangør. Aaseth kommer fra Moelv.
Aaseth har hatt en rekke oppdrag som kapellmester og gitarist på ulike norske TV-kanaler. Han har også medvirket som studiomusiker på plateinnspillinger med en rekke norske artister.
Han startet sitt eget band i 2008 med navnet Hans Orkester, som blant annet medvirket fast i TV-programmene Torsdag kveld fra Nydalen og Allsang på Grensen. I 2010 spilte bandet på Ole Paus' veldedighetssingel Den stilleste timen.
From All of Us to All of You

From All of Us to All of You er en amerikansk animert TV-spesial lagd av Walt Disney Productions i forbindelse med julehøytiden. Den ble første gang vist på amerikansk TV i 1958. Produksjonen er opplagt som en kavalkade der det vises klipp av både klassiske Disney-filmer, samt ferske produksjoner. Den inneholder også et par klassiske julerelaterte kortfilmer med Donald Duck og Mikke Mus (Donald's Snow Fight, fra 1942 og Pluto's Christmas Tree, fra 1952). Programmet har utviklet seg til å bli en juletradisjon i flere land, deriblant Norge.
Programmet har en lengde på ca. 60 min og avsluttes alltid med sangen «When You Wish Upon a Star».
Programmet ble første gang vist på NRK julaften 1979 og har (med noen opphold) blitt vist nesten hver julaften siden. Fra 1989 til 1996 ble den også vist på TV3. Den har gått på NRK under tittelen Donald Duck og vennene hans, eller Donald Duck og vennene hans ønsker god jul.
Den har også blitt en juletradisjon i Sverige, der den ble sendt første gang allerede i 1960. Der har den gått under tittelen Kalle Anka och hans vänner önskar god jul (tidligere titler har vært God jul önskar Kalle Anka, Musse Pigg, Piff och Puff og God jul önskar Kalle Anka och hans vänner).
Grýla

Gryla er en trollkjerring fra norrøn folketro. At hun forbindes med noe truende, fremgår av det islandske uttrykket að gera grýla («vise seg fiendtlig»), og «istapp» heter på islandsk grýlukerti dvs. «Gryla-lys». I norrøne tekster står ordet vanligvis i flertall, som når Orm Torsteinsson i Soga om Tord den trugande sier til Sigrid Tordsdatter: Ekki hirði ek um grýlur yðrar («Ikke bryr jeg meg om grylene», som her viser til Sigrids brødre som han står på dårlig fot med).
Gryla er en av de eldste skikkelsene i islandsk folketro og omtales i skrift allerede på 1100-tallet, men det er noe usikkert hvilken rolle hun spilte da. På 1200-tallet skildres hun som en skapning med 15 haler, og på 1500-tallet er det hundre sekker knyttet til hver av disse 15 halene, og i hver sekk er det plass til 20 slemme barn. Fra 1600-tallet knyttes Gryla til islandsk julefeiring.
Hun er gift med Leppaludi og har en stor, svart, menneskeetende «julekatt» (jólaköttur). Viktigere er at hun er mor til 13 skremselsvetter eller jólasveinar («julesveiner»). Hver jul kommer Gryla ned fra fjellene for å fange uskikkelige småbarn i sekkene sin, men samtidig kommer julesveinene med små førjulsgaver til dem som oppfører seg pent de tretten dagene før jul.
Fremdeles er historiene om Gryla, og ikke minst skikken med førjulsgaver, som begynte for alvor rundt år 1900, en populær juletradisjon på Island. Islandske barn får i tillegg også gaver på selve julaften. En mildere variant av Gryla opptrer på Færøyene.
Første del av Sverres saga om kong Sverre (død 1202) har fått navnet Gryla, noe som forklares i innledningen av 1390-versjonen av Flatøybok: «Kölluðu men þui enn fyrra lut bokarinnar grylu at margir menn tolodu at þa efnadiz nockurr otti edr hræðzla sakir mikils strids ok bardaga enn mundi skiott nidrfalla ok allz eingu verda.»
Sverres saga ble skrevet av den islandske abbeden Karl Jónsson, og ettersom vi vet når Jónsson oppholdt seg i Norge, vet vi at Gryla ble skrevet i årene 1185-88, dvs. i kong Sverres levetid. Derimot vet vi ikke hvor langt frem i tid Gryla går, men trolig tok den med slaget på Kalvskinnet i 1179. De første delene av sagaen fremstår som propaganda for Sverres versjon av hendelsene, mens de senere delene i større grad lar motstanderne fremme sitt synspunkt. Iblant fremstår kongen også i et mindre heldig lys. I starten av 1200-tallet ble hele sagaen redigert til et hele.
Guaytacama

Guaytacama es una parroquia perteneciente al cantón Latacunga, en la Provincia de Cotopaxi, Ecuador. Se encuentra enclavada en los andes ecuatorianos cerca del volcán Cotopaxi.​
Este pueblo tiene gente muy hábil que tejen con totora esteras, tazas, y varias artesanías de uso doméstico. Esta parroquia cuenta con varios lugares que pueden ser de interés como visitar lugares donde cultivan la totora, existen ojos de agua en su hábitat natural, otro lugar que es importante visitarlo es la parroquia eclesiástica de Cuicuno, ahí pueden admirar al Sr. del Árbol que se encuentra en una iglesia que tiene una construcción bastante admirable, ya que fue construida por habitantes de la parroquia. En Cuicuno también existen pobladores que realizan artesanías con lana, pueden encontrar bolsos, ponchos, chales, etc.
La festividad principal se desarrolla el 24 de junio (San Juan Bautista). En la mayoría de pueblos andinos se festeja en estas fechas la cosecha, sin embargo, luego del proceso de invasión y colonización de los españoles y el irrumpimiento de la religión se forzó a los pueblos andinos a festejar a los santos.
Las tortillas de maíz son propias del sector ya que su gente es eminentemente agrícola, siembran y cosechan maíz, frejol, papas, morocho, etc. Los habitantes se dedican a la ganadería por lo que existen varias queseras artesanales.
Existe una cooperativa de transportes públicos "Guaytacama" que tiene turnos cada 15 minutos a la ciudad de Latacunga, también una cooperativa de transportes livianos que presta el servicio desde las 6 a. m. a las 8 p. m., Usualmente el jueves existen turnos al cantón Saquisilí, ya que la mayoría de habitantes sacan sus productos agrícolas y animales a las ferias populares. En las cercanías de la parroquia Guaytacama pasa la ruta del tren que viene desde la ciudad de Quito.
Entre las principales instituciones educativas tenemos: la Unidad Educativa "San José" y la Unidad Educativa "Riobamba" ubicada en el barrio Pilacoto.
Katya Guerra Buitrón

Katya Guerra Buitrón, nombre artístico Katya Buitrón, (Otavalo), provincia de Imbabura, 1972) es una artista plástica y muralista ecuatoriana.​
Su abuelo materno, Benjamín Buitrón que trabajaba como tallador, y su madre, María Buitrón que era costurera y bordadora, fueron sus inspiraciones para involucrarse en el mundo del arte. Asistió al Colegio Daniel Reyes en Ibarra, donde estudió dos años para mejorar su técnica en grabado y se especializó en pintura. Se licenció en la Universidad Central del Ecuador donde afianzó sus conocimientos en Historia del arte.​
Forma parte del colectivo “Los artistas del centro de la Tierra”, una organización creada en 1979 con el objetivo de gestionar y difundir el arte y la cultura.​ Ha realizado varias exposiciones entre ella; la exposición de pintura y escultura en la Vitrina del Yamor (2018) en la Galería Bambú, que se realizó con el auspicio del Municipio de Otavalo.​
En 2015, Buitrón fue parte del AQ Arte Feria Quito. También fue parte de la exposición de Pintura Latinoamericana Contemporáneo (2002) en la Sala de imagen y arte SISA junto a José Bastidas, Jaime Calderón y Jaime Paredes y a los mexicanos Isaac Acosta y Nacho Alfonso.​​
కోనసీమ

కోనసీమ, ఇది తూర్పు గోదావరి జిల్లాలోని గోదావరి పాయలు, బంగాళాఖాతం మధ్య వున్న ద్వీపాల సమూహం. కోనసీమ ప్రకృతి రమణీయకతకు ప్రసిద్ధి చెందింది.
గోదావరి డెల్టా చుట్టూ గోదావరి పాయలైన వృద్ధ గోదావరి, వశిష్ట గోదావరి, గౌతమి, నీలరేవు వున్నాయి. రాజమండ్రి నగరాన్ని దాటిన తరువాత గోదావరి వృద్ధ గోదావరి, వశిష్ట గోదావరి పాయలుగా చీలుతుంది. వృద్ధ గోదావరి గౌతమి, నీలరేవుగా, వశిష్ట గోదావరి వశిష్ట, వైనతేయగా చీలుతుంది. ఈ పాయలు బంగాళాఖాతం తీరంలో 170 కి.మీ పొడవైన పరివాహక ప్రదేశాన్ని ఏర్పరుస్తాయి. దీనినే కోనసీమ ప్రాంతం అంటారు..
కోనసీమలో అమలాపురం అతి పెద్ద పట్టణం. దీని తరువాత స్థాయిలో రాజోలు, రావులపాలెం, కొత్తపేట, ముమ్మిడివరం వున్నాయి.
కోనసీమ పదం మూల (కోన), ప్రదేశం (సీమ) నుండి వచ్చింది. 1996 సంవత్సరంలో కోనసీమలో తుఫాను వచ్చి పెను నస్టాన్ని కలిగించింది.
ఈ ప్రాంతం పురాతన ఆంధ్ర సంస్కృతీ సంప్రదాయాల నిలయం. ఇక్కడ ఇంకా అంతరించని కొన్ని ఆంధ్ర సంప్రదాయాలు చూడవచ్చు. అతిథి, అభ్యాగతులను ఆదరించడం, పండుగలను, పబ్బాలను సంప్రదాయానుసారంగా నిర్వహించడం ఇక్కడ గమనించవచ్చు. అలాగే ఇక్కడి వారు కొత్తవారిని అండీ, ఆయ్ " అంటూ ఒక ప్రత్యేక శైలిలో ఆప్యాయంగా పలకరించడం చూడవచ్చు.
కోరమాండల్ తీరంలో ఆత్యంత సారవంతమైన ప్రదేశం. కోనసీమలో పండించని పంట కానరాదు. పలురకలైన కొబ్బరి మొదలు, అరటి, మామిడి, పనస, సపోటా, బత్తాయి బొప్పాయి ఇలా పలురకాలు కానవస్తాయి. ఇవేకాక అన్ని రకాల కూరగయలు, పూలమొక్కలు, లంక గ్రామప్రాంతాలలో విస్తారంగా పండిస్తారు.
కొబ్బరి, పీచు, కూరగాయలు, పూలు, పండ్లు, కోడి గుడ్లు.
కోళ్ళ పారమ్స్, కొబ్బరి ఉత్పత్తులు, చేతి బొమ్మల తయారీ.
నేను ముందే సెప్పేను (చెప్పాను). సంతకెళ్ళి సేపలట్రమ్మంటే (చేపలు) సింతసిగురట్టుకొచ్చి పులుసెట్టమన్నాడు. కాలవాతల (కాలువ అవతల) పుంతలో పాములున్నయంట. అటేపు ఎల్లొద్దంటే అటేపేఎల్తానంటాడు. తేన్లో నిమ్మరసం పిండి పొద్దేల పరగడుపునే ఏణ్ణీళ్ళతో తాగితే మంచిదంట. ఆడ్ని గోకితే ఊరుకుంటాడా మద్దిలోకెల్లిన ఆడ్ని నిన్ను ఇద్దర్నీ ఇరగతన్నేడు. కొత్తపెల్లికొడుకు పొద్దెరగడు.
కోనసీమలో ఉన్న ప్రధాన ప్రదేశాలు
హైదరాబాద్ నుండి కోనసీమలోని ప్రతి నగరానికీ హైటెక్ బస్సు సర్వీసులు ఉన్నాయి. రాజమహేంద్రవరం కోనసీమకు ప్రక్కనే ఉన్న పెద్ద నగరం. పశ్చిమ గోదావరి జిల్లా పాలకొల్లు, నరసాపురం మధ్య ఉన్న చించినాడ వంతెన మీదుగా రాజోలు పట్టాణానికి ప్రవేశించవచ్చు.
Imam Pasand

Hamam (हमाम) Mango, Imam Pasand or Himayat or Himam Pasand is a lesser known and exclusive mango cultivar, grown in Andhra Pradesh, Telangana and Tamil Nadu states in India. The names suggest regal origins and it is said to have been the fruit of choice for India's royalty.
It is available only during the months of May and June and each mango could grow up to 800 grams in weight.
It is prized by connoisseurs for its unique taste and it has been considered as the 'King among Mangoes'.
Hamam have a notably soft skin, easy to bite through or even eat, and this also makes it hard to transport. Modern retail systems seem to be cracking how to acquire and distribute them carefully enough and this combined with a wider cultivation area has resulted in increased availability at retail stores
The origin of the prized variety's Hindi name is lost in the mists of time. Some say it was originally grown in Kerala and beloved of Mughal emperor Humayun (and was locally called Humayun Pasand). This fruit known as Himayat in Andhra was supposedly introduced in Tamil Nadu by the family that owns the Thathachariar gardens, a sprawling estate at Srirangam, Tiruchirappalli.
Cherlapally Central Jail

Cherlapally Central Jail is a correctional facility in Cherlapally, Hyderabad, Telangana, India. The facility is located 28 kilometres (17 mi) away from Hyderabad city centre.
Cherlapally Central Jail is located in an area spread across 120 acres (49 ha). It employs prisoners in agricultural, dairy activities etc. The jail also houses a 15-20 acre vegetable farm, dairy farm and a 20 acres mango orchard. The produce from these facilities not just serves the requirements of the prison, but also is used for other prisons in the city.