davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Gustav (name)

Gustav, also spelled Gustaf (pronounced /ˈɡʊstɑːv/ or /ˈɡʊstɑːf/ in English; Swedish: [ˈɡɵ̂sːtav] for both spellings), is a male given name of Old Swedish origin, used mainly in Scandinavian countries, German-speaking countries, and the Low Countries.
The origin of the name is debated. The name was first recorded in 1225 in Västergötland, Sweden, in the Latin form Gostauus. Other 13th-century variants include Gødstaui, Gøstaf and Gøzstaf . Linguistic Otto von Friesen suggested that it may derive from a byname meaning "staff of the Göta people" or "support of the (Väst)göta people". Another theory speculates that the name is of Medieval Slavic origin, from Gostislav, a compound word meaning "glorious guest", derived from the Slavic words ghosti ("guest") and slava ("glory"), and was adopted by migrating groups north and west into Germany and Scandinavia.
This name has been borne by eight kings of Sweden, starting from Gustav Vasa in the 16th century and including the current king, Carl XVI Gustaf. The name has entered other languages as well. In French it is Gustave; in Italian, Portuguese, and Spanish it is Gustavo. The Latinized form is Gustavus. A side-form of the name in Swedish is Gösta. The name in Finnish is Kustaa, while in Icelandic it is written Gústav or Gústaf.
Gustav (Kustaa) has a name day on June 6 in Swedish and Finnish calendars, in commemoration of Gustav Vasa's election as King of Sweden on June 6, 1523.
Hunnestad Monument

The Hunnestad Monument (Swedish: Hunnestadsmonumentet), listed as DR 282 through 286 in the Rundata catalog, was once located at Hunnestad at Marsvinsholm north-west of Ystad, Sweden. It was the largest and most famous of the Viking Age monuments in Scania, and in Denmark, only comparable to the Jelling stones. The monument was destroyed during the end of the 18th century by Eric Ruuth of Marsvinsholm, probably between 1782 and 1786 when the estate was undergoing sweeping modernization, though the monument survived long enough to be documented and depicted.
When the antiquary Ole Worm (1588–1654) explored the monument, it consisted of eight stones. Five of them were image stones, and two of those image stones also had runic inscriptions. In the eighteenth century, all the stones were relocated or destroyed. Only three of the stones of the monument were recovered during the 19th century, and are today on display at the Kulturen museum in Lund. For a long time they were considered the only stones remaining, but on December 16, 2020 a fourth stone, DR 285 (number 6, in the picture), was discovered during excavations for a sewage line in Ystad municipality. Lying with its image facing up, it had been used in a bridge construction over the Hunnestad stream.
The first runestone (DR 282) was raised by Ásbjörn and Tumi in memory of Tumi's two brothers, whereas the last one (DR 283) was raised by Ásbjörn in memory of Tumi.
The oldest of the two runestones depicts a large man dressed in a long coat and a pointed helmet. The man, who carries an axe on his right shoulder, is possibly a member of the Varangian Guard.
The second runestone is decorated with a cross and was raised by Ásbjörn after Tumi.
The three image stones, without any rune inscription, show three illustrations of a huge animal. One of them, DR 284 (Hunnestad 3), shows an animal ridden by a woman who has two snakes in her hands. She appears to be the wolf-riding giantess Hyrrokkin who helped the Æsir push Balder's ship into the sea during his funeral, and thus she would be an appropriate image for a funerary monument. The wolf has a mane and pointed ears similar to the depiction of the wolf on the Tullstorp Runestone (DR 271) and the two wolves on the Lund 1 Runestone (DR 314). The second image stone (the now lost DR 286), as depicted on Ole Worm's illustration, shows the animal beside a man's mask and the third image stone (the now found DR 285) shows the animal alone.
55°28′20″N 13°43′32″E﻿ / ﻿55.4722°N 13.7256°E﻿ / 55.4722; 13.7256
List of historic sites in Scotland

There are thousands of historic sites and attractions in Scotland. These include Neolithic Standing stones and Stone Circles, Bronze Age settlements, Iron Age Brochs and Crannogs, Pictish stones, Roman forts and camps, Viking settlements, Mediaeval castles, and early Christian settlements. Scotland also played an important role in the development of the modern world, and there are many industrial heritage sites and museums. A few of the best known are listed below:
Landskap i Sverige

Landskap i Sverige er historiske landsdeler som etter den svenske konstitusjonen av 1634 ikke lenger har noen politisk eller administrativ betydning. Landskapene kan på mange måter sammenliknes med de norske distriktene, til tross for at de norske distriktene aldri tidligere har hatt noen administrativ betydning.
I middelalderen fungerte mange landskap (også kalt «land») som selvstendige politiske enheter med egne lover. I Vasa-tiden ble landskapene til hertugdømmer og grevskap for at kongen skulle kunne legge til noen titler til kongetittelen sin. Kongens barn fikk også slike titler. For eksempel er kronprinsesse Victoria hertuginne av Västergötland. Landskapene fikk også egne våpen. På denne måten gav en inntrykk av at de alle var en slags småriker.
De tidligere oppgaver som tilhørte landskapene skjøttes nå av länene. Derimot anvendes termen landskap fortsatt i kulturelle og historiske sammenhenger, og landskapene har kulturelle og geografiske særtrekk som mange fremdeles identifiserer seg med. Sportens distriktsförbund anvender for eksempel oftere landskap enn län for sine inndelninger. (Og i årskurs 4 lærer svenske skolebarn om Sverige ved å studere ca. ett landskap per uke, og må da også lære hvilke län som inngår i landskapene.)
De to største kommunene i Sverige, Stockholm kommune og Gøteborg kommune, tilhører begge to landsdeler samtidig ettersom de har landskapsgrenser som går tvers igjennom kommunen. Stockholm kommune er delt mellom Uppland og Södermanland, og Gøteborg kommune er delt mellom Västergötland og Bohuslän. Størstedelene av befolkningen i disse to kommunene bor derimot i henholdsvis Uppland og Västergötland mens mindretallene bor i henholdsvis Södermanland og Bohuslän.
Det finns 25 landskap i Sverige. De grupperes i tre landsdeler: Götaland, Svealand og Norrland.
(Kilde:SCB 2006)
Karbonavgift til fordeling

Karbonavgift til fordeling (KAF) er en markedsbasert mekanisme for å redusere karbonutslipp som driver de menneskeskapte klimaendringene. Mekanismen begynner med en progressiv avgift på karbonbaser brensel. Deretter blir hele eller deler av avgiften tilbakebetalt utjevnet til alle skatteyterne. Hensikten er å motivere til lavere karbonforbruk, og samtidig skåne forbrukerne fra den økte kostnaden ved karbonbasert brensel.
Mekanismen har vært foreslått som et alternativ til kvotehandel og karbonavgifter som et middel til å påskynde overgang til et bærekraftig energiregime uten å belaste totaløkonomien.
De karakteristiske trekkene ved KAF er følgende:
I 1992 ble det publisert en bok i Tyskland om grønne skattereformer, hvor metoden er diskutert, med Sveits som eksempel. Fordelingsaspektet ble omtatlt som Öko-bonus. Den første implementeringen skjedde i Basel i 1999, der elektrisitetsavgiften ble tilbakebetalt til lokalbefolkning og lokalt næringsliv. Hver konsument fikk et fast beløp. Hvert firma fikk tilbakebetaling per ansatt opp til et maksimalantall.
Mekanismen ble framført av bl.a. James Hansen i 2008 som et alternativ til kvotehandel.
Det europeiske miljøbyrået har i en oversiktstudie fra 2011 påvist at tilbakebetalingsaspektet utgjør den mest progressive formen for miljøskattelegging, men at formen er ikke er allment forstått i befolkning, og at Pigouskattens dobbelte utbytte ikke blir oppnådd.
Hansens forslag fikk oppmerksomhet i Norge etter at han mottok Sofieprisen for 2010. Siden da har Naturvernforbundet og andre fremmet ordningen.
I 2016 fremmet Rasmus Hansson et representantforslag overfor Stortinget om å utrede mekanismen i Norge
Britisk Columbia har implementert en karbonavgift med delvis tilbakefordeling. 73 % av avgiften blir brukt som skattereduksjon for bedrifter og mindre foretak.
Sveits har vedtatt en klimalov for oppfylling av de nasjonale forpliktelsene under Kyoto-avtalen. Loven omfatter avgifter for tilbakebetaling som ett av flere virkemidler i tillegg til kvotehandel. Siden 2010 blir 1/3 av avgiften satt av til å finansiere andre utslippsreduserende tiltak.
Vinmonopol

Et vinmonopol er en offentlig bedrift som har enerett på detaljomsetning av alkoholholdig drikke, oftest brennevin og i mange tilfeller også vin og sterkøl. Vinmonopolene har sin historiske rot i mellomkrigstiden og dens utbredte forbud mot alkoholomsetning. I mange land ble forbudstiden opphevet i 1920-årene mot at staten fikk monopol på den lovlige omsetningen.
Det er et lite mindretall av verdens nasjoner som bruker statlige monopoler for omsetning av alkohol over disk. Det er særlig de nordiske og muslimske landene som har slike omsetningsmonopoler, men de finnes også i enkelte stater i USA og i flere provinser i Canada. I Midtøsten er salget dessuten oftest forbeholdt utlendinger eller ikke-muslimer. Alle de nordiske landene unntatt Danmark har vinmonopol, og da Sverige og Finland ble medlemmer av EU ble det hevdvunnet et eget unntak i EU-retten som tillater et slikt statsmonopol. I Nord-Amerika har bare noen få delstater i USA fortsatt monopol, men alle provinsene i Canada har offentlige monopoler. Verdens største vinmonopol målt i omsetning er LCBO i Ontario, Canada.
Noen vinmonopoler omfatter blant annet:
Alkoholholdig drikke

Alkoholholdig drikke er drikkevarer som inneholder alkoholen etanol og som er fremstilt ved gjæring. I dagligtale kalles det ofte bare alkohol. Alkoholholdig drikke har vært laget siden de tidligste tider av menneskenes historie. Forskning viser at all bruk av alkohol er skadelig. Bruk av alkohol er en av de største risikofaktorene for tidlig død. Av rusmiddellidelser i Norge er alkoholbrukslidelser de vanligste.
Øl, vin og brennevin er ulike typer av alkoholholdig drikke. Alkoholholdige drikker fremstilles vanligvis ved at man lar saft eller andre råvarer stå og gjære (se - Forgjæring). Det kan også være mer kompliserte prosesser som inngår. Brennevin fremstilles ved destillering. Det er forbudt mange steder i verden å fremstille brennevin hjemme; det begrunnes vanligvis med at hjemmelaget sprit kan inneholde skadelige stoffer.
Alkoholholdige drikker vil ha en viss euforiserende påvirkning på dem som drikker dem. I store mengder kan de føre til beruselse. Det å drikke seg beruset på alkohol, kalles i dagligtalen «fyll». På grunn av dette har bruk av alkoholholdige drikker vært årsak til adskillige debatter, og noen steder i verden er det forbud mot inntak av alkohol. Dersom alkoholinntaket blir for høyt er det vanlig å føle seg syk dagen derpå. På folkemunne kalles denne tilstanden gjerne bakrus eller fyllesyke, og den er gjerne forbundet med hodepine og kanskje også kvalme. Offisielt kalles denne hodepinen utsatt alkoholpåført hodepine, men på folkemunne omtales den ofte som kuppelhode.
Forskning viser at all bruk av alkohol, selv i små mengder, er skadelig.
Navn på alkoholholdige drikker etter råvare:
Stevens County (Kansas)

Stevens County (SV) er et fylke i den amerikanske delstaten Kansas. Antall innbyggere var i 2000 5 463. Administrasjonssenteret er Hugoton.
Selv om Kansas' konstitusjon ble endret ved avstemning i 1986 slik at alkohol kunne selges per glass, forble Stevens County tørrlagt (et forbudsfylke).
Ifølge opplysninger fra U.S. Census Bureau, er fylket 1 885 km² stort.
Tyrkisk vin

Tyrkisk vin har langt tradisjoner, selv om produksjonen ikke er voldsom stor i dag sammenlignet med andre middelhavsland. Landet produserer omtrent 70 000 liter vin i året, fordelt på 175 vinprodusenter.
Det er funnet spor av vinranker i Anatolia allerede fra det fjerde årtusen før Kristus, og vindruen kalecik karası var i bruk blant hettittene rundt 2000 f.Kr. Denne brukes fortsatt i moderne tyrkisk vinproduksjon.
Islamsk innflytelse fra det åttende århundre e.Kr. minsket vinproduksjonen i området, og under osmanene fra 1300-tallet var det bare kristne minoriteter som grekere og armenere som fikk lov til å lage vin. Under tanzimat-perioden i osmansk historie (fra midten av attenhundretallet) ble forholdene mer liberale, og tidlig på 1900-tallet eksporterte landet rundt 30 millioner liter vin årlig.
Med Lausannetraktaten i 1923 ble store deler av de vinproduserende delene av landet avstått til Hellas, og mange av de vinproduserende grekerne og armenerne forlot Tyrkia. Tyrkias første president Mustafa Kemal Atatürk var kjent som en vinelsker, og sørget for å gjenoppbygge landets vinindustri i årene som fulgte. I andre halvdel av 1920-årene ble de to store vinprodusentene Maison Vinicole (senere Doluca) og Kavaklidere dannet, og disse er fortsatt (sammen med Sevilen i Izmir og Kutman i Istanbul) Tyrkias største private produsenter.
Tyrkia har omtrent 500 tusen hektar med drueproduksjon, men kun en liten andel av dette brukes til vin. I 2012 ble det produsert omtrent 70 000 liter vin, fordelt på 175 vinprodusenter. De ti største av disse står for 80 % av produksjonen. Flesteparten av produsentene bruker lokale vindruer, men internasjonale varianter som cabernet sauvignon, merlot og chardonnay brukes også. Økt etterspørsel har ført til økende kvalitet de senere årene, og tyrkiske viner har også begynt å gjøre det godt i internasjonale vinkonkurranser.
Norges Skaal

«Norges Skaal», bedre kjent under sin førstelinje «For Norge, Kiempers Fødeland», er en drikkevise som ble skrevet i 1771 av senere biskop Johan Nordahl Brun (1745–1816).
Innholdet ble oppfattet som et opprør mot kongemakten i helstaten Danmark-Norge i så stor grad at den ble beslaglagt da den ble forsøkt trykket i 1772. Først i 1782 ble sangen etter mangt å dømme trykket og utgitt første gang, i Trondhjem. Daværende rektor ved katedralskolen oppfattet Nordahl Brun som en rebell, og forsøkte å kjøpe opp alle eksemplarene for å hindre spredning.
Senere diktet Nordahl Brun sangen om og gjorde den til et uttrykk for kongetroskap. Han skrev for eksempel linjer som disse: «Nej den skal ej i Norge boe / Som ej er Ven og Konge troe», men denne omskrevende versjonen har ikke overlevd.
«Norges Skaal» ble tidlig populær, og mange kunne den utenat. Den ble ofte sunget i selskaper. Under nasjonsbyggingsperioden på 1800-tallet fikk den en uoffisiell status som Norges nasjonalsang; Henrik Wergeland kalte sangen «en norsk marseillaise», og brukte versemålet i flere tekster som kunne synges til samme melodi; blant annet fedrelandssangene «Det er min Sjel en frydfuld Trang» og «Vi ere en Nation vi med». Sistnevnte er den første norske fedrelandssang skrevet med tanke på barn. Teksten legges i barnemunn og fører en slags 'dialog' med Bruns vise. Barna synger om fedreland og frihet, og understreker at de slett ikke er kjemper, kun «en Alen lange». Til gjengjeld er de mange, ja, utgjør en egen nasjon som elsker sitt vakre fedreland og vil ta vare på dets frihet.
Som nasjonalsang ble Norges Skaal avløst av Henrik Anker Bjerregaards «Sønner af Norge», også kalt Norges «kronede nasjonalsang», inntil folket selv tok Bjørnsons «Ja, vi elsker» til sitt hjerte og gjorde den til Norges nasjonalsang.
Kaffemik

Kaffemik (av arabisk: kaffe og grønlandsk mik) er et dansk ord for en grønlandsk tradisjonell selskapelighet, et slags åpent hus eller kaffeslabberas, hvor man inviterer alle man kjenner og drikker kaffe og spiser kake.
Kaffemik finner ofte sted i helgene, der fødselsdager, konfirmasjoner og andre begivenheter blir feiret i opptil 4–5 timer om gangen. Gjestene kommer og går når de vil, så det er som regel alltid plass til nye.
I Grønlands større byer kan man som turist reservere en kaffemik hos de lokale turistbyråene.
Dennis Nilsen

Dennis Andrew Nilsen (født 23. november 1945 i Fraserburgh i Skottland, død 12. mai 2018 i Full Sutton-fengselet i Yorkshire) var en britisk seriemorder som i en periode på fem år, fra 1978 til 1983, drepte minst 15 gutter og menn.
Dennis Nilsen var sønn av Olav og Betty Whyte Nilsen. Olav Nilsen (en norsk soldat) var alkoholiker og ekteskapet tok slutt etter syv år. Dennis Nilsen bodde sammen med sin mor hos hennes foreldre. Nilsen var svært knyttet til sin bestefar Andrew Whyte, som døde da Nilsen var seks år. Uten å fortelle Nilsen hva som egentlig var skjedd (bestefaren hadde druknet) tok moren gutten med for at han skulle se liket av bestefaren. Etter at Nilsen var blitt arrestert, hevdet han at denne hendelsen forårsaket en slags emosjonell død hos ham.
I barndommen viste han ingen tendenser til raseri, dyremishandling eller andre trekk som vanligvis forbindes med seriemorderes barndom.
I 1961 gikk han inn i hæren og ble kokk i Army Catering Corps. Han begynte å drikke ganske mye. Han ble sterkt knyttet til menn og innså antagelig på denne tiden at han var homoseksuell. I 1972 var han en kort periode ansatt i politiet.
I 1975 flyttet han til Melrose Place 195 i Nord-London og bodde der sammen med David Gallichan, som siden benektet at hans og Nilsens forhold hadde vært seksuelt. To år senere flyttet Gallichan ut og Nilsen slet mer og mer med ensomhet. Ett og et halvt år senere begikk han det første drapet.
Mennene som Nilsen drepte, hadde blitt med ham hjem frivillig. De ble kvalt, deretter gjemt under gulvplankene. Nilsen tok dem frem av og til, onanerte på dem, vasket og stelte dem. Når likene begynte å råtne, parterte han dem, kokte kjøttet av knoklene og spylte det ned i toalettet. Mange kroppsdeler ble også brent i hagen hans. Drapene skjedde først i Melrose Place, og fortsatte deretter i Cranley Gardens da han flyttet dit i 1981.
I 1983 ble Nilsens aktivitet oppdaget av en rørlegger. Menneskekjøttet Nilsen hadde spylt ned i toalettet hadde blokkert rørene. Da politiet kom, tilsto Nilsen alt. Da dommeren i den etterfølgende rettssaken spurte hvorfor han gjorde det svarte Nilsen: «Jeg hadde håpet du kunnet fortelle meg det.» Nilsen ble i november 1983 dømt til en straff på minimum 25 år, og ville da komme til å bli løslatt i 2008. Men dommen ble senere omgjort til livsvarig fengsel. I 2006 fikk han avslag på prøveløslatelse og kunne ikke søke igjen. Han ble sittende bak murene resten av sitt liv.
Alkoholloven

Alkoholloven (formelt lov om omsetning av alkoholholdig drikk m.v.) av 2. juni 1989, regulerer innførsel og omsetning av alkoholholdige drikker.
Alkoholloven skal være et hjelpemiddel til å begrense skadevirkningene som overdreven alkoholdrikking ofte fører til.
Også for å beskytte mindreårige i å få tak i alkoholholdige drikker som kan ødelegge ens helse da dens hjerne ikke er fullstendig utviklet.
Her er et utdrag av § 1–5 i alkoholloven, som omhandler aldersgrense:
Forbud mot alkoholreklame dekkes i Norge av alkoholloven (Lov om omsetning av alkoholholdig drikk m.v) § 9-2 første ledd
I Norge er det forbudt å:
Hovedformålet med forbudet er å hindre påvirkning som fører til økt etterspørsel av alkoholholdig drikk. Videre er det et formål å opprettholde befolkningens forståelse for at alkoholholdige drikkevarer skiller seg fra andre handelsvarer og at det derfor er behov for regulering som begrenser alkoholforbruket i Norge. Forbudet er utformet som et generelt forbud mot alle former for markedsføring av alkohol.
Southern Comfort (drikk)

Southern Comfort er en alkoholholdig drikke klassifisert som whisky eller whiskylikør avhengig av hvilken variant av drikken det er snakk om. I Norge selges bare Southern Comfort 70 US proof med 35 % alkoholinnhold. I blant annet USA, Canada og Storbritannia finnes Southern Comfort i ytterligere tre varianter: 100 US proof med 50 % alkoholinnhold, 80 US proof med 40 % alkoholinnhold og 42 US proof med 21 % alkoholinnhold. I tillegg finnes det en variant med 80 US proof med 40 % alkoholinnhold som er en blanding av Southern Comfort og Bourbon. Foruten USA, produseres også brennevinet i Irland.
Southern Comfort ble første gang produsert av den irske bartenderen Martin Wilkes Heron (1850 – 1920). Det antas at den ble produsert og solgt hos kjøpmann så tidlig som 1874, i New Orleans i den amerikanske delstaten Louisiana. Men dette er ikke bekreftet til dags dato. Heron flyttet så til Memphis, Tennessee der han i 1889 tok patent på produktet sitt og solgte det under slagordet "None Genuine But Mine". I 1904 vant han en gullmedalje for produktet under Louisiana Purchase Exposition, også kalt the Saint Louis World's Fair. I en episode av det kanadiske tv-programmet The Thirsty Traveler som het A River Of Whiskey presenterer historikeren Chris Morris den originale oppskriften for Herons Southern Comfort. ”Heron tok den beste bourbonen han kunne finne, deretter la han til noen vaniljestenger, en kvart sitron, en halv kanelstang, fire kryddernelliker, noen kirsebær, og en appelsinbåt eller to. Han lot det så trekke i noen dager før han la til noe søtningsmiddel, som regel honning”.
Plantasjen som har vært på flaskeetiketten siden 1930 er Woodland Plantation, en sørstatsplantasje fra før den amerikanske borgerkrigen i West Pointe a la Hache, en liten by i Plaquemines Parish, Louisiana.
En av de aller tidligste kjente cocktailer er «Scarlett O'Hara», som ble skapt som hyllest til filmen Tatt av vinden fra 1939.
Drinken består av Southern Comfort, tranebær og fersk limefrukt.
Drikke

Drikke, eller en drikk, er vannbasert væske tilberedt for å inntas gjennom munnen (drikkes). I tillegg til å fylle det fysiologiske behovet for vann, har drikker kulturell betydning.
De aller fleste drikker inneholder vann, men i mange sammenhenger blir drikkevann i seg selv ikke regnet som en drikk. Alle dyr trenger vann for å overleve og vann har historisk vært livsviktig drikke for mennesker. Sett bort fra fett utgjør vann ca. 70 % av menneskekroppen vekt. Det er en nødvendig bestanddel i stoffskiftets prosesser og fungerer som løsemiddel for mange kroppslige løsningsstoffer.
Destillert (rent) vann er sjeldent i naturen. Kildevann er vanligvis rikt på mineraler (se naturlig mineralvann). Springvann leveres av vannverk i utviklede land. Alle disse typene vann er vanlige å drikke, ofte renset gjennom filtrering.
En alkoholholdig drikk er en drikk som inneholder etanol, mest kjent som «alkohol» selv om alkoholer per definisjon innbefatter mange andre stoffer. Alkoholholdige drikker som vin og øl har vært del av menneskelig kultur og utvikling i 8 000 år.
Med alkoholfrie eller «ikke-alkoholholdige» drikker menes som regel leskedrikker, squash eller andre tørstedrikker uten etanol, med eller uten kullsyre, som drikkes kalde. Tørstedrikker som inneholder kullsyre kalles brus, utenom mineralvann.
Iste, jus, limonade og saftdrikker er ikke tilsatt kullsyre. Mange leskedrikker inneholder sukker, men noen er i stedet tilsatt kunstige søtningsstoffer.
Mange steder er det nødvendig å koke vannet for å unngå å bli syk av mikroorganismer som vannet er forurenset med. Varme drikker er også et vanlig resultat av at man koker eller trekker aromatiske plantedeler i varmt vann for å få frem lukt og smak. Kaffe tilberedes ved å koke eller trakte oppmalte «kaffebønner» (egentlig frø), mens te er blader som trekkes i varmt vann. Kakao lages ved å koke oppmalte «kakaobønner» (også frø).
Saft

Saft, eller jus, er de flytende bestanddelene i planter, bær og frukt. Saft i kommersiell sammenheng har en snevrere betydning, og for å skille det kommersielle produktet saft fra den generelle betydningen av ordet omtales saft ofte som råsaft. Ugjæret råsaft av noen frukter og bær, slik som druer, epler og pærer, kan omtales som most. Most kommer fra latin og benyttes spesielt om nypresset saft som kan gjæres for å fremstille alkoholholdig drikk. I videre forstand kan saft også sikte til væsken i andre organismer, eller til og med om livskraft, i overført betydning.
Saft, råsaft og juice, eller jus, brukes ofte om hverandre og kan gi opphav til forvirring. Regulering av kommersielle produkter kan forme bruken av ordene i dagligtale, uten at det blir mer eller mindre riktig å bruke ordene på den ene eller andre måten. De flytende bestanddelene i frukt bær og grønnsaker kan omtales ved alle disse navnene. Råsaft kan brukes i en snevrere betydning, og bety saft som er konservert uten oppvarming. Som nevnt tidligere kan også saft brukes mer begrenset om konsentrert saft ment for utvanning. Noen ganger brukes jus om ferskpresset saft for å skille det fra saft tilberedt ved koking. Juice er et engelsk fremmedord som er registrert for første gang på norsk i 1961. Det kommer fra indoeuropeisk, via fransk til engelsk og deretter til norsk. Felles betydning av de forskjellige ordene er «kraften av noe». Det er beslektet med ost, sjy og sevje. Saft favner altså vidt, og omfatter væsken i planter, frukt og bær, men også i sin videste forstand væsken i andre organismer, slik som i uttrykket «kjøttsaft». Ordet jus på norsk brukes nå ganske enkelt i betydningen «fruktsaft», slik saft ble brukt før jus kom inn i språket.
Fremstilling av saft, eller safting, er utvinning og konservering av råsaft fra frukt, bær og grønnsaker. Gjærsopp kan ødelegge saft ved at den fermenteres og blir ubrukelig på grunn av dårlig lukt og smak. Saft, jus og andre kommersielle produkter som inneholder råsaft er derfor vanligvis pasteurisert. Saft pasteuriseres ved at den varmes opp før den fylles på beholdere i varm tilstand og forsegles.
Saft er blant de viktigste industrielle produktene som fremstilles av frukt og bær. I kommersiell sammenheng brukes saft ofte i en begrenset betydning, og sikter vanligvis til et produkt som er beregnet for uttynning med vann før det drikkes. Saft som selges kommersielt er altså ofte konsentrert og har lang holdbarhetstid, men det finnes også «drikkeklar» saft i butikkhyllene. I forskrift om særavgifter er saft definert som «en vare med råsaftinnhold på minst 50 gram i 100 gram» som ikke er tilsatt vann. Juiceforskriften inneholder definisjoner og betegnelser på kommersielle produkter framstilt av råsaft. I forskriften skilles det mellom fruktjuice, fruktjuice fra konsentrat, konsentrert fruktjuice, vannekstrahert fruktjuice, dehydrert fruktjuice, fruktnektar og eplemost. Det stilles dessuten krav til råvarenes kvalitet, behandling av dem og hvilke tilsetningsstoffer som kan tilsettes.
Restaurant Aquavit

Aquavit is a Scandinavian restaurant located at 65 East 55th Street in Midtown Manhattan, New York City. In November 2016, an outpost was launched in London by Philip Hamilton.
Aquavit was created and opened by Håkan Swahn in 1987. and was a pioneer in New York in creating two distinct dining rooms, a casual café with modern but rustic fare as well as a cutting-edge modern dining room. This was conceptually based on the Stockholm restaurant, Operakällaren, whose owner, Tore Wretman, was one of Aquavit’s original partners. With the arrival of Chef Marcus Samuelsson in 1995, Aquavit garnered greater culinary recognition.
After 17 years in one location (13 West 54th Street), Aquavit relocated in 2005 to new premises, giving the restaurant an entirely new look. Aquavit opened a second restaurant in Minneapolis, Minnesota in 1999, but it failed to take hold and ultimately closed in mid-2003.
Aquavit enjoyed a three-star rating from The New York Times from 1995 until 2010, and 2015 onward. and was ranked by New York Magazine in 2006 as the 9th-best restaurant in New York.
In 2002 the cook book “Aquavit and the new Scandinavian Cuisine” was written by Marcus Samuelsson based on the food of the restaurant.
The Michelin-starred Aquavit outpost in Greater London, United Kingdom closed in 2023.
The restaurant has received a number of awards and accolades over the years, including:
In 2013, Zagat gave it a food rating of 25.
40°45′38.86″N 73°58′19.99″W﻿ / ﻿40.7607944°N 73.9722194°W﻿ / 40.7607944; -73.9722194
African immigrants to Sweden

African immigrants to Sweden include naturalized citizens and residents of Sweden who were born in Africa. As of 2020, there are 236,975 people in Sweden who were born in Africa. By 2022, this number rose to 250,881 residents of Sweden who were born in Africa, or approximately 2.3% of the total population.
African immigrants have been living in Sweden since the 17th century, but in very few numbers. In 1900, there were 79 Africans in Sweden, of which 5, all South Africans, were citizens. One of the early documented Africans in Sweden was Gustav Badin, (1747 or 1750 to 1822), a black court-servant and diarist, originally a slave, butler of Queen of Sweden, Louisa Ulrika and later Princess Sophia Albertine of Sweden. Badin was not the only African swede during the 18th century. There were black people in the royal regiments, one of them was the trumpeter Richard Abramsson who was born in the US. Most of the descendants to the African servants faced poverty in Sweden.
The 1970s, 1980s and 1990s saw increasing immigration from Africa, often as a consequence of civil wars. Swedish statistical data show that the African-born population has grown from 596 in 1960 to 4,149 in 1970, to 10,025 in 1980, 27,343 in 1990, 55,138 in 2000 and 103,077 in 2009. Abeba Aregawi become the first Swedish-Ethiopian Woman to win Gold in 1500m Athletics World Championship in Moscow 2013 and Bronze in 2012 Olympics in London
Swedish national statistics collect data on country of birth, citizenship and parents' citizenship, but not on ethnicity or parents' country of birth. According to Statistics Sweden, as of 2016, there are 110,758 citizens of African nations residing in Sweden. Of these immigrants, the largest groups were born in Somalia (63,853), Eritrea (35,142), Ethiopia (17,944), Morocco (9,945), Egypt (6,807), Gambia (5,055), and Nigeria (5,027). Of these individuals, the largest groups were those holding citizenship from Somalia (41,335), Eritrea (32,099), Ethiopia (6,225), Nigeria (3,440), Egypt (3,359), Morocco (3,099), and Gambia (1,971).
Swedish families have been adopting children from Ethiopia since 1969. Between 1969 and 2005, 1,015 Ethiopian children found new parents in Sweden. The interest in adopting children from Africa has been increasing, with increases in the numbers of children adopted from South Africa, Kenya, Nigeria and Madagascar. News anchor Katarina Sandström, TV-comedian Marika Carlsson and restaurateur and celebrity chef Marcus Samuelsson are three well-known Swedes adopted from Ethiopia. Television sports journalist David Fjäll is another well-known Swedish person adopted from Africa.
The following list includes notable people in Sweden with recent ancestry from Africa, defined as those who:
This list does not include people of African descent who immigrated from a non-African country, or those whose only African ancestry stems from such immigration. For example, Swedes of African-American descent are not listed unless they also have at least one ancestor who directly immigrated from Africa to Sweden.
Glögg

Glögg, gløgg or glögi is a spiced, often alcoholic, mulled wine, or spirit of Swedish origin. It is a traditional Swedish drink during winter, especially around Christmas.
In the Nordic countries, hot wine has been a common drink since at least the 16th century. The original form of glögg, a spiced liquor, was consumed by messengers and postmen who travelled on horseback or skis in cold weather. Since the early 19th century, glögg has been a common winter drink, mixed and warmed with juice, syrup, and sometimes with a smaller quantity of harder spirits or punsch.
Glögg came to Finland from Sweden. The Finnish word glögi comes from the Swedish word glögg, which in turn comes from the words glödgat vin or hot wine. At the end of the 19th century, glögg mixed with wine was drunk, but due to prohibition, consumption of glögg almost stopped completely. When prohibition was lifted in the 1930s glögg was advertised in Fenno-Swedish magazines, and in the 1950s and 60s, the drinking of glögg was a Fenno-Swedish tradition. At the end of the 1960s and beginning of the 1970s, glögg recipes began to also appear in Finnish-language magazines, after which glögg became a Christmas tradition in the whole of Finland.
While mulled wine (hõõgvein) was long known and popular in Estonia, Swedish-style glögg (glögi in Estonian) spread into Estonia only in the 1980s and 1990s, mostly via Finland, and local commercial production of glögi started in Estonia in 1995.
Glögg is a traditional Swedish drink during winter, especially around Christmas.
Glögg recipes vary widely; variations commonly start with white or sweet wine or spirits such as brandy or cognac. The production of glögg begins by boiling water and adding spices to it. After a few minutes of simmering, the mixture is sieved and fruit juice, wine or clear spirits are added. Other versions begin by warming up the wine, alcohol, and sugar (not boiling it) and letting the spices steep in it overnight. The most common spices in glögg are cloves, cinnamon, cardamom and ginger. Other common ingredients can include citrus peel from oranges or lemons, raisins, or almonds.
Glögg can also be made without alcohol by replacing the wine with fruit or berry juices. Ready-made glögg is usually based on grape juice, sometimes also blackcurrant juice, mixed fruit juice, apple juice or wine. There are also stronger, rum-based types of glögg. All glögg is warmed up before use, but if it is wine-based or high in alcohol content, it should not be heated to boiling point. It is common to add whole almonds or raisins to glögg while it is being warmed up or just before drinking.
Roberts (syrup company)

Roberts is a company that makes syrup for the traditional Swedish drink julmust. The company was founded in 1910 by Harry Roberts and his father Robert Roberts (1866–1932). The company is located in Örebro, Sweden and currently has 15 employees. The current owner is Göran Roberts, a grandson of Harry. The company does not produce its own soft drinks, only the syrup for other suppliers. Apart from julmust they also make syrup for cola, various fruit drinks, and Champis.
Central Skåne Volcanic Province

The Central Skåne Volcanic Province was a site of volcanic activity in the Scania region of Sweden during the Mesozoic Era of the Earth's geological history. The volcanism began with a first and main phase in late Sinemurian to Toarcian times around 191 to 178 Ma. Then volcanism continued sporadically for another 80 million years. More than one hundred volcanic necks of basaltic composition exist in Scania evidencing this volcanism. In central Scania, volcanism was in the form of a volcanic field of cinder cones that had Strombolian eruption styles. These cones produced tuffite deposits made largely of lapilli with rare volcanic bombs. Pyroclastic materials were subsequently palagonitized or largely altered to clay minerals. While eruptions occurred on land the sea was likely very close to the area. Besides purely pyroclastic sediments, lahar deposits have also been identified around the remnants of the volcanoes.
Beneath a lahar deposit at Korsaröd (Djupadal Formation), Early Jurassic plant fossils including wood, pollen and spores have been exceptionally well preserved. The degree of preservation is such that cell-scale features like organelles and chromosomes have been identified in the fossils. At this location plants grew in a substrate with extensive hydrothermal alteration.
The volcanism is possibly the result of decompression melting of the lithospheric mantle beneath. The volcanism is linked to a rift flank fault along the Sorgenfrei–Tornquist Zone, which is a failed rift associated with extension in the North Sea and the opening of the North Atlantic. The background to the volcanism is the break-up of Pangea, and thus it is analogous to the much more voluminous Karoo-Ferrar flood basalts of Southern Africa.
55°59′35″N 13°31′15″E﻿ / ﻿55.992928°N 13.520970°E﻿ / 55.992928; 13.520970
MS Skåne

MS Skane as Swedish Skåne is a Swedish passenger ferry in operation between Trelleborg in Scania, Sweden and Rostock in Mecklenburg, Germany. The world's largest multi-purpose ro-ro/train ferry, it is owned by the Stena Line, and operated by Scandlines. The ship was built in 1997-98 by Astilleros Españoles of Spain. It is named for the southern Swedish province of Skåne, called "Scania" in English.
Skane was built at the Astilleros Españoles shipyard in Puerto Real, Spain, and launched on 9 August 1997. The 42,800 gross ton ship is 200.2 m (656 ft 10 in) long, 29 m (95 ft 2 in) abeam, and has a draught of 6.2 m (20 ft 4 in). She is powered by four MAN B&W 8L48/60 diesel engines, providing a total of 28,960 kW (38,840 hp), giving a service speed of 21 knots (39 km/h; 24 mph). The ship has 3,295 lane meters for road vehicles and another 1,110 lane meters for rolling stock, which give it a capacity of up to 2,630 tonnes of road vehicles and 3,330 tonnes of railway stock. It has accommodation for up to 600 passengers in 150 cabins. Delivered on 22 June 1998, she currently sails between Sweden and Germany. MS Skåne is designed by Naval Architect Knud E. Hansen A/S in Denmark.
Media related to IMO 9133915 at Wikimedia Commons
Hamiltonstövare

The Hamiltonstövare (or Hamilton Hound) is a breed of scenthound originally developed by the founder of the Swedish Kennel Club, Count Adolf Hamilton. Its ancestors include several German hounds as well as English Foxhounds and Harriers. The breed is recognized by the Swedish Kennel Club, Federation Cynologique Internationale (FCI) and the American Kennel Club's Foundational Stock Service.
The Hamiltonstövare is a medium-sized dog with a well-balanced and muscular frame. It has a short, dense coat that is tri-colored, typically featuring a combination of black, tan, and white markings. The breed's distinctive appearance, coupled with its elegant gait, reflects both its functional capabilities and aesthetic appeal. Male dogs should be between 53–61 centimetres (21–24 in) and females between 49–57 centimetres (19–22 in) tall. Generally they weigh between 23–27 kilograms (51–60 lb).
Known for its keen sense of smell and hunting skills, the Hamiltonstövare is bred for hunting hare and fox, especially in tracking scents alone over the varied Swedish terrains, including dense forests, open fields, or rugged mountains. The Hamiltonstövare's acute sense of smell allows it to excel in most hunting tasks; however, they have been bred to refuse to track deer.
The Hamiltonstövare is friendly and has a sociable nature. While it possesses a strong hunting instinct, it is also a loyal and affectionate companion. The breed tends to form strong bonds with its family members and is generally good with children. However, the breed can be stubborn and early socialization and training are crucial to ensure that the dog's hunting instincts are appropriately channeled.
The use of scenthounds in Sweden dates back at least to the 1500s when it is thought that Eastern European hounds were brought to Scandinavia. There is some disagreement as to the ancestors of the Hamiltonstövare, and various authorities have proposed native Swedish hounds, Swiss and German hounds such as the Holstein hound or the Hanover hound, Latvia's now extinct Curland hound, the English foxhound and harrier. In the late 19th century, Count Adolf Patrick Hamilton, a Swedish cavalry officer and the Swedish Kennel Club's first president, dedicated his efforts to developing a breed that would excel in hunting and tracking and at an 1886 dog show, he presented two dogs which would be considered the first Hamiltonstövare. The result was a dog with a robust build, well-suited for navigating the diverse terrains of the Swedish countryside. While a popular hound in Sweden, the breed is rare outside of Scandinavia. Originally simply called the Swedish hound, like the Schillerstövare and the Hygen hund, the breed was later renamed Hamiltonstövare after its creator in 1921 when it was recognized by the Swedish Kennel Club in 1921. The Federation Cynologique Internationale (FCI) recognized the Hamiltonstövare in 1955, and the breed is currently part of the American Kennel Club's Foundational Stock Service.
According to Swedish folklore, the elf Tomten is assisted by a Hamiltonstövare named Karo.
Bittermens

Bittermens is an American producer of cocktail bitters and flavoring extracts.
The history of Bittermens dates back to 2007 when Avery and Janet Glasser, while living in San Francisco, were invited to a bitters-making event at the 209 Distillery. After receiving positive feedback from bartenders in San Francisco, New York and Boston, the Glassers started the process of registering as a Manufacturer of Nonbeverage (Alcohol) Products with the Bureau of Alcohol and Tobacco Tax and Trade Bureau. In 2010, after obtaining all of the necessary federal and state permits, Bittermens started production in a shared commercial kitchen in Somerville, MA. In 2011, Bittermens relocated to Brooklyn, NY. In 2013, Bittermens moved their operations down to Greater New Orleans, LA. In 2016, Bittermens relocated to Portland, Oregon.
As of January, 2013, Bittermens currently produces over 5000 bottles each month in the following flavors:
In 2011, Bittermens formed a new company, Bittermens Spirits, Inc. to launch a line of domestically produced bitter liqueurs. Later in 2012, Bittermens created and launched Bäska Snaps, a traditional Swedish-style bitter schnapps made with distilled wormwood, which started their foray into producing New Nordic Spirits. In 2015, Bittermens branched out into syrups with its new Speed Craft Syrups line, and in 2016, Bittermens launched its first six new bitters since 2011.
On March 3, 2017, Sazerac Company announced that it had purchased a "significant interest" in Bittermens.
Kue rangi

Kue rangi or also called sagu rangi is an Indonesian coconut kue or traditional snack made of a coconut and starch-based batter and cooked in a special molded pan. It is one of the traditional Betawi snack of Jakarta. Kue rangi often described as Indonesian coconut waffle.
The mold pan is similar to muffin tin but has rectangular basins instead of rounded. It took form of a row of rectangular basins of small tubs with a rounded half-moon bottom, thus create a half-moon or boat-shaped cake. The special grill-like metal mold used in making kue rangi is also used in other Indonesian traditional kue; including kue pancong (also known as bandros in West Java) and kue pukis (which is made with wheat flour batter instead). However, compared to kue pukis, kue rangi's mold pan has a smaller basin tubs holes, and the cake is left stuck together, thus made its shape akin to waffle.
This cake is made from a mixture of tapioca starch, which is called by Betawi people as sago flour, with grated coconut flesh, salt, mixed with water as a batter and poured upon a special metal mold and baked on a small stove. Compared to similarly shaped coconut kue pancong, kue rangi has a more drier texture.
Kue rangi is served with a spread of liquid brown sugar or coconut sugar sauce thickened with a little starch, thus it has a thick, slightly runny, gelatinized sweet brown sauce. In order to add a pleasant fruity fragrance, this thick liquid sugar is sometimes mixed with pieces of jackfruit, pineapple or a knot of pandan leaf. Traditionally, freshly baked kue rangi usually has a pleasant smoky aroma because it is cooked using wood-fueled stove.
Kue rangi, kue pancong and kue pukis are quite similar, thus the three hot cakes are often mistakenly identified. The general differences between those three hot cakes are as follows:
Рэй Аллен

Бага Уолтер Рэй Аллен (Англи: Walter Ray Allen, Jr., 1975 оны 7 сарын 20-нд төрсөн) нь Америкийн Нэгдсэн Улсын мэргэжлийн сагсан бөмбөгч, өдгөө Үндэсний Сагсан Бөмбөгийн Холбоо (НБА)-ны Майами Хийт багт тоглодог тамирчин юм. Тэрээр өмнө нь НБА-гийн Милуоки Бакс, Сиатл Суперсоникс, Бостон Селтикс багуудад тоглож байсан. Харин их сургуулиудын лигт Коннектикатын их сургуулийн Хаскиз багт харьяалагдаж байв. НБА-гийн түүхэн дэх хамгийн амжилттай 3-онооны болон чөлөөт шидэгч тэрээр 10 удаа бүх оддын тоглолтод шалгарч, 2008 онд НБА-гийн аварга цол хүртсэнээс гадна 2000 оны АНУ-ын сагсан бөмбөгийн шигшээ багийн гишүүний хувиар олимпын аварга цол хүртжээ. Аллен 2 кинонд тоглосноос 1998 онд Спайк Лигийн бүтээсэн He Got Game кинонд гол дүр бүтээсэн юм. Аллен гурвын шидэлт хийсэн оролдлого, амжилттай болсон гурвын шидэлтийн тоогоороо НБА-гийн бүх цаг үеийн лидер билээ.
sgf
Монголын Спорт Аялалын Холбоо

Монголын адал явдалт спорт аяллын холбоо нь 1993 онд үүсгэн байгуулагдсан төрийн бус спортын аяллын байгууллага юм.
Анх "Монголын спорт аяллын холбоо" нэртэй байж байгаад явганаар, мориор, тэмээгээр, дугуйгаар, усаар гэх мэт аялж байсан уламжлалуудыг шинэ нөхцөлд сэргээхийн сацуу орчин цагийн дэлхийн чиг хандлагын дагууд нэрээ "Монголын адал явдалт спорт аяллын холбоо" болгон өөрчилж байжээ. МАЯСАХ-ны англи нэрийг Mongolian adventure travel & outdoor sports federation гэж нэрлэдэг.
МАЯСАХ-ны ерөнхий нарийн бичгийн дарга Б.Жияандорж
МАЯСАХ
МОНГОЛЫН АДАЛ ЯВДАЛТ СПОРТ АЯЛАЛЫН ХОЛБОО
Yang Shuyu

Yang Shuyu (Chinese: 杨舒予; pinyin: Yáng Shūyǔ; born 6 March 2002) is a Chinese basketball player for Inner Mongolia women's basketball team. She is the sister of the basketball player Yang Liwei.
At age 19, she competed in the 2020 Summer Olympics, reaching a bronze in 3x3 basketball. In July 2023, Shuyu and the China women's national basketball team won the 2023 Women's Basketball Asia Cup championship.
In 2023, she was selected as Prada Brand Ambassador.
On 6 March 2002, Yang Shuyu was born in Kunming, Yunnan, China.
In 2014, Yang Shuyu became a national second-level athlete.
In 2016, Yang Shuyu became a national first-level athlete.
In 2019, Shuyu was admitted to Beijing Sport University.
On 16 October 2018, Yang Shuyu, as a player for the Guangdong Dongguan Xintongsheng Women's Basketball Club, completed her first WCBA registration. On 23 March 2019, in the WCBA Finals, Shuyu helped Guangdong won the 2018-19 season WCBA championship by defeating Bayi Women's Basketball Club with a score of 97-81. This victory marked the first-ever WCBA championship in Guangdong's history.
In the 2018-19 season, Yang represented Guangdong in 10 regular-season games, averaging 11.5 minutes per game and contributing 4.2 points and 1.6 assists per game.
In the 2019-20 season, Yang represented Guangdong in 12 regular-season games, averaging 13.9 minutes per game and contributing 6.1 points, 2.1 rebounds, and 2.3 assists per game.
In the 2020-21 season, Shuyu represented Guangdong in 16 regular-season games, averaging 23.6 minutes per game and contributing 11.1 points, 3.9 rebounds, and 1.6 assists per game. She also played in 1 playoff game, averaging 26.7 minutes, with 8 points, 8 rebounds, and 2 assists. In
the 2021-22 season, Shuyu represented Guangdong in 17 regular-season games, averaging 29.6 minutes per game and contributing 15.6 points, 5.1 rebounds, and 3.1 assists per game. She also played in 1 playoff game, averaging 24.3 minutes, with 7 points, 6 rebounds, and 4 assists.
In November 2022, Yang Shuyu joined the WCBA Inner Mongolia Nongxin Basketball Club. On 12 March 2023, she won the WCBA runner-up with the Inner Mongolia Women's Basketball Team.
On 4 November 2019, Yang Shuyu was qualified to participate in the women's 3x3 basketball event at the Tokyo Olympics, and the team reaching a bronze medal. From then on, her attractiveness and boyishness went viral among mainly Chinese internet users, and also became the focus of attention of Chinese Internet communities, which was reported by local news outlets.
On 2 July 2023, in the final of the Women's Basketball Asian Cup, Yang Shuyu and the Chinese women's basketball team defeated the Japanese women's basketball team 73-71 and won the Asian Cup championship.