davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Metro y Medio

Metro y Medio fue un programa de radio argentino emitido de lunes a viernes de 17 a 20 hs por Metro 95.1. Fue conducido por Sebastián Wainraich, Julieta Pink y Pablo Fábregas. Actualmente el programa cambio de nombre a Vuelta y Media y es emitido en el mismo horario en la radio Urbana Play
Fue conducido por Sebastian Wainraich, Julieta Luciana Pink y Pablo Fábregas. Este programa contó, además, con las participaciones de columnistas tales como Nacho Girón, Galia Moldavsky, Martín Bachiller, Carolina Sara Duek, Matías Lertora, Gustavo "Peto" Menahem, Tamara Tenenbaum y Diego Iglesias.
Coordinado artísticamente por Leandro Aspis y en la producción inicialmente trabajó Ignacio Montivero, luego lo hizo Malena Guinzburg hasta fines de mayo de 2011, en reemplazo llegó Ezequiel Hara Duck. Más adelante, Denise Skurnik también ingresó en la producción. Opera Nacho Sosa y musicalizan DJ Paul y Festa Bros. En la locución, Adolfo Stambulsky junto a Mark Carballo.
El ciclo se distinguió por su parte artística, tanto por las cortinas musicales que varían según el día de la semana como por "las canciones de Metro y Medio", jingles pop de 30 segundos que hablan sobre el programa y funcionan como separadores. Están compuestos por Leandro Aspis e interpretados por Dan Breitman en voz con excepción de "la canción de las ocho" compuesta por Julio y Agosto.
El programa originalmente duraba dos horas, de 18:00 hasta 20:00, pero debido al buen ráting y éxito en los oyentes, para su tercera temporada recibió el aumento horario a tres horas.
El horario se mantuvo hasta abril del 2017, cuando el programa comenzó a estar de 17:00 a 20:00.
Este ciclo contó con varias secciones que se alternaban durante los distintos días de la semana:
También se destacaron sus sketchs que generalmente se emitían en los primeros minutos del programa:
Además, el programa contaba con juegos los distintos días de la semana:
Luego de participar en alguno de sus juegos había que adivinar La Súper Pregunta, que duraba hasta que sea acertada. Para poder responder primero se debía completar la siguiente afirmación:
"Pelé debutó con un pibe y a Di María no lo querían; el café era veloz, Mancuso es un traidor, la tenés adentro. Si te metés con mi mujer te voy a buscar a tu casa. A Trotta lo eché porque no servía. Si estás vacío, llenate. A mi hijo lo conocí por Skype y me emocionó. Fort que en paz descanse, donde es la fiesta? no hay dirección. Deshonesto Diego Armando Maradona"
Los ocho inmortales

Los ocho inmortales (en chino, 八仙; pinyin, Bāxiān; Wade-Giles, Pa Hsien) son un grupo de deidades de la mitología china, según la cual existieron terrenalmente y nacieron durante las dinastías Tang o Song, practicando las técnicas de la alquimia y los métodos de inmortalidad oriental (entendiéndose como la obtención de una vida extremadamente larga) hasta alcanzar la verdadera inmortalidad final mediante el Tao.
Fueron descritos por primera vez durante la dinastía Yuan y en la literatura occidental anterior a los años 1970 se les conoce a veces como "Los Ocho Genios". Son adorados dentro del taoísmo, pero también en la cultura china popular.​​​
Los miembros del grupo rara vez aparecen por separado y los poderes de cada uno de ellos pueden ser transferidos a sendos utensilios que pueden dar la vida o destruir el mal y que son conocidos como An Baxian (暗八仙, Àn Bāxiān, "Los Ocho Inmortales Escondidos"). En chino dan nombre a la hortensia (八仙花，Bāxiān huā, "Flor de los Ocho Inmortales").​
Los Ocho Inmortales son:​​
Los Ocho Inmortales han servido de base a muchas obras de arte, tanto en el campo de la escultura como en la pintura o en la literatura. Dentro de este último destaca El viaje hacia el este de los Ocho Inmortales (八仙出处东游记, 八仙出處東游記, Bāxiān chū chù dōng yóu jì) de tiempos de la dinastía Ming.​​
También en esa época se escribió, por un autor anónimo, Los Ocho Inmortales cruzan el mar (八仙过海, 八仙過海, Bāxiān guò hǎi), donde se narra su viaje para asistir a la fiesta de aniversario de la diosa Xi Wangmu, llamada Encuentro del melocotonero de la Inmortalidad (蟠桃会, 蟠桃會, pán táo huì). Al llegar al mar, en vez de utilizar sus nubes para cruzar, Lü Dongbin sugiere que unan sus poderes para atravesar las aguas. De aquí proviene el proverbio chino "los Ocho Inmortales cruzan el mar, cada uno revela su poder divino" (八仙過海 各顯神通, 八仙过海 各显神通, Bāxiān guò hǎi gè xiǎn shén tōng), utilizado en las situaciones en que todo el mundo ofrece sus habilidades para conseguir una meta común.​
Cada uno de los inmortales representa una faceta de la sociedad china y por ende la historia de "los ocho inmortales cruzan el mar" representa las tareas que puede cumplir la nación cuando hay armonía entre cada una de sus partes. Los grupos que representan se ven claramente en la biografía de cada uno. Zhongli Quan representa a los militares; Lü Dongbin a los burócratas; Li Tieguai a los enfermos y heridos; Han Xiangzi a los sabios; Cao Guojiu representa a la nobleza; Zhang Guo Lao a los ancianos; Lan Caihe a los pobres y He Xiangu a las doncellas.​
En Xi'an existe un templo de la dinastía Song llamado el Palacio de los Ocho Inmortales (八仙宫, 八仙宮, bāxiān gōng ), llamado antes el Templo de los Ocho Inmortales (八仙庵, Bāxiān ān ), donde se pueden ver sus estatuas en la Sala de los Ocho Inmortales (八仙殿, Bāxiān diàn). En Muzha (木栅, 木柵, Mùzhà), en Taipéi (Taiwán) está el Palacio del Sur (南宫, 南宮, Nángōng), conocido como el Templo de los Ocho Inmortales (八仙廟, Bāxiān miào ).
En la mitología e historia chinas han existido otros grupos de ocho personas denominados como inmortales, como por ejemplo:
Ocho (maniobra aérea)

El ocho es una maniobra acrobática en la cual el avión describe un ocho en el espacio. Puede ser descrito en el mismo plano vertical, siendo entonces un ocho cubano (cuban eight), o descrito a lo largo del espacio, siendo entonces un ocho flojo (lazy eight).
Esta maniobra es un desarrollo del looping normal. El ocho cubano está compuesto de 5/8 de looping normal con un medio tonel descendente, seguido por otros 5/8 de looping y su medio tonel correspondiente.​
También llamada ocho cubano inverso, ocho horizontal. Se debe realizar el ocho cubano invertido directamente sobre una línea recta de referencia en el terreno, paralelo al viento. Se empieza la figura por medio tonel e inversión con una velocidad adecuada. El tirón de salida de la inversión es como la primera mitad de un looping normal y se inicia cuando se alcanza la velocidad de entrada en un looping. Entonces se lleva el avión a una trayectoria de subida con 45° sobre el horizonte. Cuando la velocidad ha bajado a la adecuada para iniciar una inversión, se realiza un medio tonel y se termina con otro medio looping. En esta maniobra no se necesita un sistema inverso de combustible.​
El ocho perezoso es una maniobra que pasa por picados, ascensos y virajes, y requiere una actuación continua de mandos para conseguir su ejecución correcta. Incluye dos virajes de 180° en direcciones opuestas, saliendo de uno y entrando inmediatamente en el otro, con un ascenso y un picado simétricos en cada viraje. Antes de empezar el ocho perezoso se elige una referencia fácil de reconocer en el terreno, junto al horizonte, en el lado de donde sopla el viento. Durante la ejecución de la maniobra se vuela el avión en ángulo recto con esta referencia y cada vez más cerca de ella. Existe la versión militar que enlaza dos wingover.
Ocho Banderas

Las Ocho Banderas u Ocho Estandartes (en manchú: ᠵᠠᡴᡡᠨ ᡤᡡᠰᠠ; jakūn gūsa, en chino: 八旗, baqí) fueron divisiones administrativas y militares bajo la dinastía Jin posterior y la dinastía Qing de China en las que se ubicaron todos los hogares manchúes. Originalmente basadas puramente en afiliaciones tribales, pronto adquirieron importancia militar, ya que cada bandera o estandarte debía aportar un determinado número de tropas. En este sentido, competían con el Ejército del estandarte verde de los chinos han. En la guerra, las Ocho banderas funcionaban como ejércitos, pero el sistema de banderas o estandartes también era el marco organizativo básico de toda la sociedad manchú. Creado a principios del siglo XVII por Nurhaci, los ejércitos de las banderas desempeñaron un papel fundamental en la unificación de Nurhaci del fragmentado pueblo yurchen (que más tarde se llamaría «manchú» bajo el hijo de Nurhaci, Hong Taiji) y en la conquista de la dinastía Ming por parte de la dinastía Qing. Todo manchú, hombre o mujer, pertenecía a una Bandera, y esta pertenencia era hereditaria. Este papel se reforzó aún más tras la conquista de China, cuando la dinastía Qing utilizó el sistema de Banderas para preservar la identidad manchú (en particular mediante el sistema de «matrimonios controlados»), al tiempo que creaba instituciones civiles y militares para controlar China.
Los elementos básicos de las Banderas eran los niru (en manchú: ᠨ᠋ᡳᡵᡠ; en chino: 佐領; pinyin: zuǒlǐng, traducido como compañía). Algunas de estas compañías reflejaban los lazos familiares o tribales que existían originalmente entre sus miembros, mientras que otras se liberaban deliberadamente de tales lazos para crear una fuerza militar más centralizada. En principio, cada compañía debía aportar 300 hombres para servir en la Gran Bandera al que pertenecía. A medida que fuerzas mongolas y chinas han se incorporaron al creciente establecimiento militar Qing, se crearon las Ocho banderas mongolas y las Ocho banderas han junto con las Banderas manchúes originales. Los ejércitos de las banderas eran considerados las fuerzas de élite del ejército Qing, mientras que el resto de las tropas imperiales se incorporaron al vasto Ejército del estandarte verde. La membresía en los estandartes se convirtió en hereditaria, y sus miembros recibieron tierras e ingresos. Después de la derrota de la dinastía Ming, los emperadores Qing continuaron apoyándose en las Ocho banderas en sus campañas militares posteriores. Después de las Diez Grandes Campañas del Emperador Qianlong, la calidad de las tropas de las banderas disminuyó gradualmente. Su fracaso en sofocar la Rebelión Taiping de mediados del siglo XIX arruinó su reputación. Para finales del siglo XIX la tarea de defender el imperio había recaído en gran medida en ejércitos regionales, como el Ejército de Xiang. Con el tiempo, las Ocho banderas se convirtieron en sinónimo de identidad manchú incluso a medida que su fuerza militar desaparecía.​
Ocho Ríos

Ocho Ríos es una ciudad situada en la costa norte de Jamaica, en la parroquia de Saint Ann. Según el censo de 2011, tiene una población de 16 671 habitantes.​
Antiguamente fue un pueblo de pescadores, pero en la actualidad su principal actividad económica es el turismo,​ siendo uno de los principales destinos turísticos de la isla.
La localidad ha experimentado un crecimiento explosivo en las últimas décadas con tiendas libres de impuestos y atracciones turísticas de renombre mundial.
Su puerto que sirve de escala para los cruceros y para barcos cargueros de azúcar y piedra caliza.​
El nombre de Ocho Ríos es posiblemente un término inapropiado, porque no hay ocho ríos en la zona. Lo más probable es que haya sido una mala interpretación inglesa, que deriva del nombre original «Las Chorreras»,​ término que fue utilizado debido a las cataratas del río Dunn que se encuentran en las cercanías.
La carretera de la costa norte, desde Montego Bay a Ocho Ríos ha sido mejorada desde el año 2007 y el viaje es ahora de una hora y cuarenta y cinco minutos en automóvil. El 26 de agosto de 2011 el gobierno de Jamaica anunció un plan donde se invirtió mucho dinero, destinado a la revitalización de la zona turística. La ciudad tiene restaurantes y clubes nocturnos en Margaritaville y Dolphin Cove, donde los turistas pueden nadar e interactuar con los delfines.
La ciudad apareció en Dr. No, primera película de James Bond, que fue estrenada en 1962. Era el hogar de Miss Taro (interpretada por Zena Marshall), quien en la película actuó como enemiga de James Bond (interpretado por Sean Connery) y en alianza con el principal villano Dr. Julios No (interpretado por Joseph Wiseman).​
Ocho Ríos es una canción de la banda de reggae argentino Los Pericos, que integra los discos King Kong y 1000 Vivos, siendo esta última versión grabada en vivo. Contó con la invitación especial del argentino Fito Páez. En esta canción, la banda, pionera en la cultura reggae en Argentina, trata sobre la ciudad de Ocho Ríos, donde el personaje de la canción dice: "Te escribo de Ocho Ríos".
Conocida por sus saltos de agua, es la atracción más reconocida y visitada de Ocho Ríos. La catarata cae por un acantilado de 600 pies sobre el nivel del mar. Los escalones que llevan a la cascada del río Dunn son frescos y salpicados por el agua de la catarata y permiten el acceso de las visitas hacia la parte superior e inferior del acantilado. Los visitantes pueden ver la costa desde la parte superior y participar cada semana en una fiesta con música, baile y natación en el río.
Dip (dance move)

Dips are common to many partner dance styles (Tango, Lindy Hop, Salsa, Ballroom dances), as well as couple's Disco.
Characteristics of a dip include:
Some dance styles distinguish between sits, dips, and drops; as a general rule, the difference is the degree to which the base (usually the leader) ends up responsible for the mass and balance of the flyer (usually the follower). Where a distinction is made, it's usually a continuum from least to most responsibility, with sits being the least, drops the most, and dips in between.
Difficulty of the dip moves varies, with some dips being easy, and some requiring "considerable strength and flexibility".
Super Bowl XXXIII halftime show

The Super Bowl XXXIII halftime show was a performance that took place at the halftime of Super Bowl XXXIII.
The show was titled "A Celebration of Soul, Salsa and Swing" and featured Big Bad Voodoo Daddy, Stevie Wonder, and Gloria Estefan.
A native to the Super Bowl host city of Miami, Estefan had previously performed at the halftime show for Super Bowl XXVI.
The halftime show was sponsored by Progressive Auto Insurance. Progressive, in doing so, was the first auto insurer to be the title sponsor of a Super Bowl halftime show. The show was produced by Radio City Productions. The show featured 1,000 performers. Effects included large lighted balloon balls, lasers, pyrotechnics.
The show took place around the time of the end of commercial success of the swing revival. Music journalist Rob Sheffield has likened it to marking an end of 1990s music culture in the same that many regard the Altamont Free Concert as marking an end of the 1960s youth culture, remarking, "in a way, this halftime show did for the '90s what Altamont did for the '60s".
The show was preceded with a brief skit featuring Estefan and Wonder with the character E.T. the Extra-Terrestrial, who had appeared in Super Bowl advertisements run that night for the show's title sponsor Progressive Auto Insurance.
The performance began with Big Bad Voodoo Daddy performing "Go Daddy-O".
Wonder then entered the field in a vintage automobile, while performing "Sir Duke". He sat at a keyboard and performed "You Are the Sunshine of My Life". During this song, dancers unrolled large swaths of cloth to form an image of a sun on the field. He then performed "I Wish", during which he was joined on stage by tap dancer Savion Glover. Wonder briefly joined Savion in tap dancing.
The performance then saw Miami native Estefan make her entrance. She sang "Oye!" followed by "Turn the Beat Around". During "Turn the Beat Around", dancers on the field swung long lighted ropes.
The performance ended with Wonder and Estefan both performing "You'll Be Mine (Party Time)". During this final song, Wonder wore a jacket with the word "African" on one sleeve and the word "American" on the other.
Bukayo

Bukayo is a Filipino dessert made from sweetened coconut strips. It is traditionally made by simmering strips or shredded bits of young, gelatinous coconut (buko) in water and sinuklob, which is sugarcane muscovado melted into a chewy caramel-like consistency. Dryer versions of bukayo with a crumbly texture are known as bocarillo. Bukayo can be eaten on its own, usually rolled into little balls. It can also be used as a garnish and filling for other desserts, most notably for pan de coco, moche, and sinudlan empanada.
Bukayo is also spelled as bucaio, bucayo, bokayo, bukhayo, or bukayu in other regions. During the Spanish rule of the Philippines, it was known as conserva de coco ("coconut preserve") in Spanish. It is also known as hinti in Tausug.
Peanut brittle in the Philippines is also sometimes locally known as bukayo mani.
Barriga de freira

Barriga de freira (lit. 'nun's belly') is a traditional Portuguese sweet egg yolk-based pudding. The name is an idiom on the ingredients typically found in conventual sweets made by the religious sisters at convents historically―egg yolks, sugar, and almonds. Another variation of barriga de freira is served as a turnover or empanada using the same pudding for a filling.
Barriga de Freira was created as early as the 15th or 16th century in the monasteries and convents in Lisbon. The dish was first created by the nuns in the province of Beira Litoral in the 17th century.
A syrup is typically made by boiling water and sugar. It can be flavored with lemon peel or cinnamon. The syrup is poured over pieces or crumbs of bread (or pão de ló or ground almonds). Egg yolks are incorporated into the bread mixture. The pudding is cooked until the pudding is slightly thickened then garnished with multiple toppings such as butter, cinnamon, slivered or chopped almonds, silver pearls, caramel or fios de ovos, or used as a filling for a pastel.
Instead of pastry, it is sometimes encased in wafer known as lérias.
In Coimbra, from the Mosteiro de Sta. Maria de Celas, the pudding is made with arrufada, a type of sweet bread from the region.
In the North Region from the Convento de Santa Mafalda contains almonds.
In Borba, it does not contain almonds and is typically topped with caramel.
In Monção, a variation of sopa dourada (lit. 'golden soup'), is known as doce de Chavo or barriga de Freira do Vaticano. Instead of bread, pão de ló is used and is garnished with candied cherries. A version from Monte do Camparrão, Portalegre is made with papo seco (or carcaças) and contains a generous amount of butter and whole eggs.
The Ursuline nuns of Vale da Mó in Anadia has a version reminiscent of encharcada that does not contain bread or almonds.
Lampredotto

Lampredotto (Italian: [lampreˈdɔtto]) is a typical Florentine dish, made from the fourth and final stomach of cattle, the abomasum.
Lampredotto is derived from the Italian word for lamprey eels, lampreda, as the tripe resembles a lamprey in shape and color.
A sandwich with lampredotto—panino co i' lampredotto—has been described as a "classic Florentine" sandwich and is a traditional regional street food in Florence. Lampredotto is typically slow-cooked in a vegetable broth, seasoned with herbs, chopped, and served in a bread roll. It is often topped with a spicy sauce or a green sauce (salsa verde).
The Daily Meal has called lampredotto "a tripe-lover's dream".
Media related to Lampredotto at Wikimedia Commons
የቶራ አስተኔ

የቶራ አስተኔ በሙሉ ጣት ሸሆኔ ክፍለመደብ ውስጥ የሆነ የጡት አጥቢ ሰፊ አስተኔ ነው።
በአስተኔው ውስጥ ያሉት ወገኖች እነዚህ ናቸው፦
ምእራብ ጎንደር

¤ የዞኑ ዋና ከተማ፡- ማክሳኝት
¤ የወረዳዎች ብዛት፡- 7
¤ የከተማ አስተዳደሮች ብዛት፡- 1
o ማክሳኝት
¤ የቀበሌዎች ብዛት፡- __
¤ በዞኑ ውስጥ የሚገኝ ህዝብ ብዛት፡- 1,277,380
የሕዝብ ብዛት በዲሴምበር 2007 እ.ኤ.አ. ይሠጣል።
¤ የወረዳው ስም የወረዳው ዋና ከተማ
Ethiopia national football team

የኢትዮጵያ ብሔራዊ እግር ኳስ ቡድን ፣ በቅፅል ስሙ ዋሊያ ፣ ከዋልያ በኋላ፣ በወንዶች ዓለም አቀፍ እግር ኳስ ውድድር ኢትዮጵያን የሚወክል ሲሆን የሚቆጣጠረው በኢትዮጵያ እግር ኳስ ፌዴሬሽን የበላይ አካል ነው። ቡድኑ ከተመሰረተ ከ1943 ጀምሮ ኢትዮጵያን በመወከል በአህጉራዊ፣ አህጉራዊ እና አለም አቀፍ ውድድሮች ላይ ሲሳተፍ ቆይቷል። ዋሊያዎቹ የሜዳቸውን ጨዋታ በአዲስ አበባ ስታዲየም ያደርጋሉ። መለጠፊያ:As of ከዓለም 150ኛ ደረጃ ላይ ይገኛሉ እና በ .
በ 1957 በተጀመረው የአፍሪካ ዋንጫ ላይ ከተሳተፉት ሶስት ቡድኖች ( ከግብፅ እና ሱዳን ጋር) ኢትዮጵያ አንዷ ነበረች። ውድድሩን በ 1962 አሸንፏል, አስተናጋጁም ነበር. ይሁን እንጂ ስኬት ከ 1960 ዎቹ መጨረሻ ጀምሮ በጣም አስቸጋሪ ነበር. በአሰልጣኝ ሰውነት ቢሻው መሪነት ቡድኑ ከ31 አመታት ቆይታ በኋላ ለ 2013 የአፍሪካ ዋንጫ ማለፍ ችሏል።
የኢትዮጵያ ብሔራዊ እግር ኳስ ቡድን ፣ በቅፅል ስሙ ዋሊያ ፣ ከዋልያ በኋላ፣ በወንዶች ዓለም አቀፍ እግር ኳስ ውድድር ኢትዮጵያን የሚወክል ሲሆን የሚቆጣጠረው በኢትዮጵያ እግር ኳስ ፌዴሬሽን የበላይ አካል ነው። ቡድኑ ከተመሰረተ ከ1943 ጀምሮ ኢትዮጵያን በመወከል በአህጉራዊ፣ አህጉራዊ እና አለም አቀፍ ውድድሮች ላይ ሲሳተፍ ቆይቷል። ዋሊያዎቹ የሜዳቸውን ጨዋታ በአዲስ አበባ ስታዲየም ያደርጋሉ። መለጠፊያ:As of ከዓለም 150ኛ ደረጃ ላይ ይገኛሉ እና በ .
በ 1957 በተጀመረው የአፍሪካ ዋንጫ ላይ ከተሳተፉት ሶስት ቡድኖች ( ከግብፅ እና ሱዳን ጋር) ኢትዮጵያ አንዷ ነበረች። ውድድሩን በ 1962 አሸንፏል, አስተናጋጁም ነበር. ይሁን እንጂ ስኬት ከ 1960 ዎቹ መጨረሻ ጀምሮ በጣም አስቸጋሪ ነበር. በአሰልጣኝ ሰውነት ቢሻው መሪነት ቡድኑ ከ31 አመታት ቆይታ በኋላ ለ 2013 የአፍሪካ ዋንጫ ማለፍ ችሏል።
የኢትዮጵያ ብሔራዊ እግር ኳስ ቡድን፣ በቅፅል ስሙ ዋሊያ ፣ ከዋልያ በኋላ፣ በወንዶች ዓለም አቀፍ እግር ኳስ ውድድር ኢትዮጵያን የሚወክል ሲሆን የሚቆጣጠረው በኢትዮጵያ እግር ኳስ ፌዴሬሽን የበላይ አካል ነው። ቡድኑ ከተመሰረተ ከ1943 ጀምሮ ኢትዮጵያን በመወከል በአህጉራዊ፣ አህጉራዊ እና አለም አቀፍ ውድድሮች ላይ ሲሳተፍ ቆይቷል። ዋሊያዎቹ የሜዳቸውን ጨዋታ በአዲስ አበባ ስታዲየም ያደርጋሉ። ከዓለም 150ኛ ደረጃ ላይ ይገኛሉ እና በ .
በ 1957 በተጀመረው የአፍሪካ ዋንጫ ላይ ከተሳተፉት ሶስት ቡድኖች ( ከግብፅ እና ሱዳን ጋር) ኢትዮጵያ አንዷ ነበረች። ውድድሩን በ 1962 አሸንፏል, አስተናጋጁም ነበር. ይሁን እንጂ ስኬት ከ 1960 ዎቹ መጨረሻ ጀምሮ በጣም አስቸጋሪ ነበር. በአሰልጣኝ ሰውነት ቢሻው መሪነት ቡድኑ ከ31 አመታት ቆይታ በኋላ ለ 2013 የአፍሪካ ዋንጫ ማለፍ ችሏል።
Ciney (beer)

The Ciney is a Belgian beer native to town of Ciney.
In 2000, the Alken-Maes brewery bought the trademark rights to Ciney. A few months later, the brewery was acquired by the English group Scottish & Newcastle. From 2000 until 2007, Ciney was brewed in an Alken-Maes brewery in Jumet, (the Jumet brewery also produced Grimbergen, Hapkin, Judas, Scotch Watneys, and Red Barrel beers). After that, Ciney has been brewed at the Alken-Maes brewery in Alken.
Sonu Walia

Sonu Walia is an Indian former actress, model and beauty pageant titleholder who won the Femina Miss India Universe 1985. Her birth name is Sanjeet Kaur Walia. She is best known for her role in the film Khoon Bhari Maang (1988) for which she won a Filmfare Award for Best Supporting Actress.
A psychology graduate and a student of journalism, Walia took up modelling and she entered the Femina Miss India contest winning the title and represented India at Miss Universe 1985.
Walia won the Miss India contest in 1985 and went to compete in Miss Universe 1985.
Walia was married to Surya Pratap Singh, an NRI based in the US who was a hotelier and Indian film producer. He died in 2009.
Bunty Walia

Guneet "Bunty" Walia is an Indian film producer and sport entrepreneur. He has produced films like Lamhaa, Hello Brother, Ek Ajnabee and Pyaar Kiya To Darna Kya starring actors like Arbaaz Khan, Dharmendra and Salman Khan. He is the COO for the Jaipur Pink Panthers, (a professional kabaddi team), the PKL team is officially managed by Walia's sports management firm, GS Sports. He has been with the team since its inception and is an active voice in the base strategies of the Jaipur Pink Panthers.
Bunty Walia was married to Suman Ranganath in 2006 but they split in May 2007. later Walia is married to Vanessa Parmar born 1 August 1980 Mumbai. and the couple share two children. He is brother of Juspreet Singh Walia.
Bunty is the chairman of GS Worldwide Entertainment. It is an entertainment company that produces movies. Some of the biggest Bollywood actors have worked alongside them to produce big named movies in India.
Bunty has contributed to the Maigic Bus charity created by the NGO for raising funds for underprivileged children.[1] He as also aimed to raise funds for varied charities and one of the causes they are supporting is that of self-defense for women. Another portion of the will be to fund the state-of-the-art-gym at Andheri Sports Complex.[2] He has organized charity football match with actors and athletes to raise more funds for the Magic Bus charity. [3]
Bunty Walia at IMDb
Балчишка солница

Балчишка солница (до 29 юни 1942 г. Балчишка тузла, Балчишко блато, известно и като Тузлата или Кара гьол) е крайморско езеро и калолечебен курорт със същото име, който използва калта от езерото.
Езерото е лиман и е образувано върху свлачище. Намира се в северната част на българското Черноморие на около 5 km източно от Балчик. Водата му е много солена и по солна концентрация е близка до водата на Мъртво море: солеността му е от 28‰ в източната до 160‰ в западната част. Дъното му е покрито с радиоактивна тиня, с тъмнокафяв до черен цвят, с голяма пластичност, мирис на сероводород, със зърнест и фин еднороден строеж. Запасите от лечебна тиня са около 38 000 тона. Калта е с лечебни физико-химични качества и се черпи от съществуващите две лиманни езера – плитко и дълбоко. Запасите в калонаходището в плиткото езеро са около 26 000 тона. Всяка година калният пласт се увеличава с около 5 – 6 mm. По такъв начин годишно се образуват около 200 тона нова кал.
Лечебните свойства на Тузленската кал са били известни и ползвани още през XVIII век. Лечебната кал от езерото Балчишка тузла спада към високо минерализираните (над 35 г/кг), средно сулфидни, със значимо съдържание на хлориди, сулфати и магнезий в разтворим вид. Калта е сива до сивочерна, мазна, с едрозърнести частици. Течната кал е натриево-магнезиево-хлоридна с минерализация, която зависи от оводняването на езерото. Съдържанието на разтворените соли в течната кал достига до 83 г/кг, а средната минерализация е различна при различните изследвания и варира от 37 до 66 г/кг. Значителната концентрация на сулфатни йони – около 8 г/кг, е причина за пресищане на разтвора и образуване на кристали. Това е най-силно през летните месеци, когато образуването на гипсови кристали крие опасност от изгаряния.
Лечебната кал без пречистване е със задоволителни физични и физико-механични показатели. Физичните показатели на лечебната кал като влага, водозадържаща способност, обем на утайка, степен на набъбване и топлопредаване са невинаги пълноценни за използване в балнеолечението. Замърсеността с миди, пясъчни частички и кристали с големина до 0,25 мм достигат 8 – 9%. След пречистване тези показатели се подобряват. Запасите от лечебна кал като балнеолечебен ресурс се изчисляват на 11 332 тона.
На 18 юли 1929 година започва поредния активен сезон на Тузленските бани, чиито гости имат на разположение кабини с достъп до топли кални, студени кални и морски бани. От 1955 г. функционира санаториум с калолечебен център – специализирана болница за рехабилитация, разположена на около 6 km източно от града. Специализирана е за лечение на заболявания на опорно-двигателния апарат, периферна и централна нервна система, кожни заболявания и заболявания на обмяната на веществата. От чешмите и душовете на болницата тече сулфидна минерална вода с лечебно въздействие. Водата е хипотермална (с температура 33 °С) и слабо минерализирана. Секторът „Открито калолечение“ в Тузлата представлява две зони, разделени помежду си от стена. Едната зона се ползва от жени, а другата – от мъже.
Окна Сибиулуй

Окна Сибиулуй (на румънски: Ocna Sibiului) е малък град в окръг Сибиу, Трансилвания, Румъния. Немското име на града е Залцбург.
Градът е известен със солените си езера, които се използват за калолечение и къпане. Някои от езерата са толкова солени, че потъването в тях е почти невъзможно. Преди това градът е използван за добиване на сол, като последната солна мина е затворена през 1931 година.
Първата баня е открита през 1845 година, а трансформацията в балнеолечебен курорт се случва през първата половина на 19 век. До 90-те година на 20 век курортът работи половин годишно, а през 2002 година започва целогодишна работа. През 2006 година е открит почивен комплекс около самите езера. Езерата са разположени на обща площ от 357 хектара, а най-дълбокото езеро е 126 метра.
Шабленска тузла

Шабленска тузла (Тузла) е солено езеро – лагуна, разположено на 3,7 km на изток-североизток от град Шабла.
Отделено е от морето посредством пясъчна коса, широка 140 – 170 m. Подхранва се от морски и изворни води. Площта му е около 20 – 24 ha. Дълбоко е 0,4 – 0,6 m, със средна соленост 40 ‰. През лятото почти пресъхва. Дъното на езерото е покрито с лечебна кал (сероводородна тиня) със запаси повече от 200 000 тона, която се използва за калолечение.
Айрян

Айрян (старо изписване айран) е безалкохолна напитка, направена от кисело мляко, разредено с вода.
Може да се подправи допълнително със сол, черен пипер, маточина, мента или босилек. Може да се използва резливо и мазно кисело мляко с масленост над 4% или обикновено кисело мляко, смесено със сметана и лимонов сок.
Напитката е популярна на Балканите, в Иран, Турция, Азербайджан, Кюрдистан, Казахстан, Киргизстан, Афганистан и Ливан.
Според стандарта за производители, изготвен от Министерство на земеделието и храните: „наименованието „айран“ се използва за течен млечен продукт, претърпял млечнокисела ферментация, с добавка на вода под 50% и с добавена сол и съдържание на сол около 0,8%“.
Основната рецепта е от: кисело мляко и вода в пропорция 1:1 и сол на вкус. Айрянът се произвежда и в заводи от хранителната промишленост, като се продава готов в търговската мрежа. Напитката се сервира студена и е подходяща за горещите летни дни, както и за хора с ниско кръвно налягане.
Съгласно технологията на производство в предприятия за млекопреработка айрянът се приготвя от обезмаслено краве мляко с масленост 0,1% и киселинност 19 °T. След пастьоризация млякото се охлажда до 42 – 43 °C и се прибавя закваска. След получаване на плътен коагулум млякото се хомогенизира добре до течна консистенция.
В индийската кухня Аюрведа разделът с кисело мляко има напитка ласи, която е в сладък и солен вариант, също с различни подправки.
Според някои кулинари айрянът е популярна напитка в древна Персия. Описана е през 1886 г. като студена напитка със заквасено мляко и мента. Според турските кулинари айрянът е традиционна турска напитка, консумирана от номадските турци към 1000 г. Те приписват произхода на напитката на гьоктюрките, които разтваряли горчиво кисело мляко във вода, за да подобрят вкуса му.
Турски речник от около 1000 г. определя айряна като „млечна напитка“.
Реджеп Ердоган, консервативен турски президент, популяризира айряна като национална напитка на Турция. Въпреки това айрянът съвсем не е най-консумираната безалкохолна напитка в Турция.
Синт Мартен

Синт Мартен (на нидерландски: Sint Maarten) е южната част на едноименния остров в Карибско море от групата Малки Антили. Територията е владение на Нидерландия, автономна част на Кралство Нидерландия. Тя граничи с френското владение Сен Мартен. Столица на Синт Мартен е Филипсбург. Населението на острова възлиза на 41 486 души към 2019 г.
Площта на територията е около 34 квадратни километра. Островът е туристически център, известен с красивата си природа. Северната част на острова принадлежи на Франция. Това е единственото място, където Франция и Нидерландия имат обща сухоземна граница. Граничи с френския Сен-Мартен (дължина на границата 10,5 km), на изток има морска граница със Сен Бартелми с площ 34 km².
Суровият бряг на Синт Мартен се простира на дълга ивица на северозапад, отделяща лагуната на залива Симпсън от морето – един от най-големите вътрешни водни тела на Карибско море. Южната част на острова е почти на 20 процента заета от обширната солена зона на Голямото солено езеро, а на север се простират ниски хълмисти райони, прилежащи към границата на френската част на острова, спускащи се по две ниски хребети на Сенсъти Хил (344 m) и Уилямс Хил (264 m) до леко полегатия южен бряг, вдлъбнат от обширни лагуни и тесни дълбоки заливи. Най-голямата забележителност на Синт Мартен е изчезналият вулкан Маунт Флагстаф (386 m). Налични са многобройни солени лагуни и много малки острови: Пеликан Ки (Гуана Ки), Малки Ключ, Моли Беди, Кокошка и Пиле, ограждат бреговата линия на Синт Мартен. За разлика от другите острови от групата, има много дълги пясъчни брегове, особено в южните и западните части на острова, а в лагуните плажовете се простират по цялата ширина на пясъчните брегове, разделящи ги от морето.
Климатът на острова е тропически морски, пасатен. Средната температура през лятото (юни – септември) е около + 27° С, през зимата (декември – февруари) – + 25° С, докато дневните температурни спадове са изключително незначителни – температурите рядко падат под +20° С. Времето е топло и комфортно през по-голямата част от годината с минимални температурни разлики между сезоните.
Валежите варират от 280 mm по западните брегове до 1000 mm по североизточните склонове на крайбрежните възвишения. Средногодишните валежи са до 700 mm (максимумът е в периода от май до октомври-ноември). Североизточните пасати, духащи от Атлантическия океан, носят чести и обилни валежи.
Островът е открит от Христофор Колумб през 1493 г.
До 10 октомври 2010 г. територията е част от Нидерландските Антили.
В северната част на лагуната Салт Понд се намира малката зоологическа градина и ботаническа градина Синт Мартен, в която има над 35 вида влечуги, птици и бозайници, включително редките маймуни от Сейнт Китс.
Дължината на пътищата е 53 km. На острова има едно единственото летище, разположено близо до плажа Махо, поради което самолетите често летят буквално над главите на туристите.
Славянск

Славянск (произношение Славя́нск или Сла́вянск;на украински: Слов'я́нськ) е град от областно значение в Донецка област, Украйна. Административен център е на Славянски район, но не влиза в неговия състав. Част е от Краматорската агломерация. Населението му през 2021 г. е 106 972 души.
Разположен е в карстов район със солени езера, най-големите от които са Слепное, Рапное, Вейсово. На дъното на някои от тях има отлагания от лечебна кал, предимно от сулфиди. На ез. Рапное се намира известният калолечебен Славянски курорт, открит през 1832 година.
Градът е транспортен възел на Донбас и е сред най-старите калолечебни курортни центрове на Украйна. От 19 април 2011 година е курорт от държавно значение.
Основан е по указ на цар Алексей като гранично укрепление против кримски набези на южните покрайнини на Русия през 1645 година. Първоначално крепостта носи името Тор, а сегашното си наименование Славянск и статут на град получава през 1794 година.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2001 г. (над 30 души):
Сланкамен

Сланкамен (на сръбски: Сланкамен; на латински: Acumincum; на унгарски: Szalánkemén) е името на 2 съседни села в Сремски окръг, Войводина, Сърбия: Стари Сланкамен и Нови Сланкамен, с общо население от 4125 души (2002).
Околностите на Сланкамен са подходящи за излети и пикник, като редом с това мястото е известен спа-курорт, в който посетителите могат да се наслаждават на вкусни рибни ястия, вино и красиви плажове по Дунава. Разположени са на десния бряг на реката на км 1215,5 от влива ѝ в Черно море.
Името Слан Камен се е получило от топлите, солени бани (Сланкаменско купатило), т.е. буквално топли солни бани.
Селищата се намират в подножието на Фрушка гора, на кръстопътя между историческите области Срем, Банат и Бачка. По римско време в древността там се е намирал каструмът Акуминкум.
През 1072 г. по времето на въстанието на Георги Войтех се споменава като Каструм Зланкамен.
Унгарският крал Сигизмунд, по-сетне император на Свещената Римска империя, през 1425 г. го преотстъпва на деспот Стефан Лазаревич, след което е последователно владяно от деспот Георги Бранкович, Янош Хунияди и сина му и бъдещ крал на Унгария Матияш Корвин до завладяването му от османските турци през 1521 г. с цел успех в обсадата на Белград.
Описание на крепостта прави пътешественикът Антон Вранчич през 1553 г. Според документ от 1702 година крепостта е вече разрушена и около нея е израснал град Сланкамен. През 1892 г. е издигнат паметник, висок 15 м. в памет на загиналите там 10 000 южнославянски бойци, водени от Лудвиг Баденски срещу турците през 1691 г. по време на т.нар. Голяма турска война, когато избухват 3-те български въстания срещу османското владичество в българските земи през 17 век (Второ търновско въстание, Чипровско въстание, Карпошово въстание). По предания църквата „Свети Никола“ е издигната от Вук Тругович, внук на граф Джордже Бранкович.
Лековитите Сланкаменски минерални бани са използвани за пръв път от турците през 1702 г. Модерни бани са построени в 1906 г. Там се лекуват ревматизъм, ишиас, парализа, рахит и други заболявания.
В околностите на Сланкамен се отглежда хубаво грозде от местния сорт „Сланкаменка“. Чистият въздух, обширните пясъчни плажове по Дунава, изобилието на риба и създадените удобства за бързо пътуване и настаняване, привличат на краткотраен отдих и за лечение много жители на сръбската столица Белград. В двете вилни зони – Желегиш и Бановци, в района на близките градове Инджия (18 000 ж.) и Стара Пазова (14 000 ж.) са уредени речни плажове за около 12 000 души. Край Нови Бановци от корабите се виждат виличките на белградчани. Тук е така наречената „Белградска дунавска Ривиера“.
Текиргьол

Текиргьол (на румънски: Тechirɡhiol, историческо име: Tekirgöl) е курортен град в окръг Констанца, регион Северна Добруджа, Румъния. Възникнал е на брега на едноименния соленоводен лиман.
Градът се намира в Югоизточната част на Румъния, като е разположен на северозападния бряг на езерото Текиргьол (11.6 m), височина 15-20 м, на 18 км южно от община Констанца и много близо до Черно море (3 км). В Текиргьол зимата е мека, а лятото е топло и ясно, като слънцето грее по 2400 часа в годината.
Името идва от турското Tekirgöl, което означава „езерото на Текир“. Според легендата, сляп и сакат старец на име Текир попада с магарето си на брега на езерото погрешка. Опитвайки се да извади упоритото животно от калта, Текир по чудо бил изцелен- прогледнал и проходил отново. Оттогава езерото става известно със своите лечебни свойства, а Текир и магарето са увековечени със статуята в центъра на града. Името на езерото на турски език може да означава и „шарено езеро“. Това се дължи на солеността му – когато вятърът духа, бели солни ивици се появяват на повърхността на лимана.
Текиргьол за първи път е отбелязан на картата на страната през 1893 г., но като курортен град се развива след 1912 г. Първи през 1891 предприемчивият Хаджи Панделе отваря врати на хотел и създава на студени бани в града. През 1900 г. добивът на лечебна кал инициира изграждането на много плажове и хотели. След Първата световна война Текиргьол се превръща в много популярна туристическа дестинация благодарение на прочутата лечебна кал.
Gasterosteus crenobiontus е ендемичен вид риба, срещан предимно в Текиргьол.
Сапропелната кал от езерото получава златен медал през 1924 г. на Световното изложение в Париж. Алфонс Салиньи е бил първият, който е изследвал лечебно ѝ прилагане; по-късно румънският Институт по балнеология одобрява неговите резултати и започва да ги прилага за терапевтично въздействие и методи на лечение. Използването на сапропелната кал се препоръчва за подобряване на еластичността на кожата чрез хидратация при псориазис и екзема, успокояване на болковия синдром при ревматизъм в рамките на процедури в уюта на собствения си дом, в специализиран салон или на самия бряг на морето.
Прираст на населението:
Според преброяването от 2011 г., в Текиргьол живеят 5646 румънци (82,48%), 8 унгарци (0,12%), 27 роми (0,39%), 336 турци (4,91%), 615 татари (8,98%), 6 липовани (0,09%), 17 арумъни (0,25%), 190 други (2,78%).
Голям Австралийски залив

Големият Австралийски залив (на английски: Great Australian Bight) е широк открит залив, простиращ се по протежение на централната и западната част на южната брегова линия на континентална Австралия.
Международната хидрографска организация определя залива като част от югоизточния Индийския океан, със следните граници:
По-общоприетите [1] граници са от нос Пасли, Западна Австралия, до нос Карно, Южна Австралия – разстояние от около 1160 km. Доста по-общоприето наименование в Австралия за прилежащите към континента водни площи на юг, е Южен океан, а не Индийски океан. По-голямата част от залива е разположена южно от просторната равнина Наларбор, която се разпростира в два австралийски щата – Южна и Западна Австралия.
Големият Австралийски залив за първи път е открит от европейските изследователи през 1627 г., когато холандския мореплавател Тисен плава край приблизителните му западни граници. Брегът по-късно е прецизно картографиран от английския изследовател Матю Флиндърс през 1802 г., по време на обиколката му на австралийския континент. След това и Едуард Еър прави изследване на залива, водено от база от сушата.
Бреговата линия на Големия Австралийски залив е характерна със стръмните си скали (до 60 m височина); плажове, подходящи за сърф и скални платформи, подходящи за наблюдение на китове. Водите на залива, въпреки че са сравнително плитки, не изобилстват с живот. Докато повечето континентални шелфове са богати на морски живот и са подходящи риболовни зони, безплодните пустини северно от залива имат много малко валежи, и водните потоци във вътрешността на континента шзчезват под земята или се превръщат в солни езера. В резултат на това, Големият Австралийски залив получава много малко плодоносна тиня, която обогатява континенталните шелфове и всъщност е морска пустиня. Той може би е най-известен с големия брой акули, които често се срещат в крайбрежните води, както и увеличаването на броя на вид китове, които мигрират в региона.
Едно място на залива, което е специално насочено към изследването на естествената история на крайбрежието, е птичата обсерватория Еър.
От икономическа гледна точка, заливът е експлоатиран от много години, като тук се развиват риболов, китолов и индустрии, свързани с ракообразни. Предпочитаната риболовна цел е вид бодлоперка.
Селища като Кедуна и Еукла, намиращи се на крайбрежието, имат благоприятни условия за достъп до залива. Други селища по магистралата Еър, или намиращи се на платото Нъларбър, съответно нямат такава нямат възможност.
www.britannica.com
Малко Търново (община)

Община Малко Търново се намира в Югоизточна България и е една от съставните общини на Област Бургас.
Общината заема най-южната част на Област Бургас. С площта си от 783,672 km заема 4-то място сред 13-те общини на областта, което съставлява 10,11% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
Релефът на общината е преобладаващо ниско- и средно планински. Заема части от северните разклонения на планината Странджа. Между долината на река Велека на север и граничната Резовска река на юг се простира от запад на изток Граничния рид на планината с най-висока точка връх Голямо Градище (709 m). Северно от долината на Велека в пределите на общината попадат голяма част от южните и малка част от северните склонове на северния странджански рид Босна, като надморската височина тук-таме надхвърля 400 m. В най-източната точка на общината, в коритото на Резовска река, на границата с Турция се намира най-ниската кота на общината – 30 m н.в.
Цялата територия на общината попада в Черноморския водосборен басейн. Главната река е Велека, която с част от горното и цялото си средно течение протича през средата на общината от запад на изток и я разделя на две половини. Тук тя получава два основни притока Младежка река (ляв) и Айдере (десен) и множество по-малки. В най-южната и югоизточна част, по границата с Турция преминава средното течение на Резовска река. Най-североизточната част на общината, част от землището на село Визица се отводнява от горното течение на Китенска река (Караагач, Орляшка река).
Население на община Малко Търново през годините, според данни на НСИ:
Раждаемост, смъртност и естествен прираст през годините, според данни на НСИ:
Коефициент на раждаемост, смъртност и естествен прираст през годините, според данни на НСИ (средно на 1000 души, в ‰):
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Общината има 13 населени места с общо население 2628 души към 7 септември 2021. Общината е един от най-рядко населените райони на България.
Приоритет на общината са културният, селският и ловният туризъм. В общината няма работещи предприятия.
Община Малко Търново е изцяло се включва в природен парк „Странджа“. Горите представляват 80% от нея.
В чертите на природния парк попадат следните природни забележителности:
На територията на общината се намира местността Петрова нива, където е свикан исторически конгрес, който изработва план за действията и избира главен щаб на Илинденско-Пребраженското въстание в Одринска Тракия.
През общината преминават частично или изцяло 4 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 118.6 km:
Streltsi, Plovdiv Province

Streltsi is a village in Southern Bulgaria. It's located in municipality Brezovo, Plovdiv Province. Until the year 1934 the village bore the name Kadurshikli or Kadurshik. As of 2020, the village has a population of 389 people.
The village is located 39 kilometers away from the center of Plovdiv and lies on an altitude of 250 meters above sea level. The air in the village is saturated with negatively charged electrons, making the air insusceptible to fog and air pollution. For this reason, in 1969 a children's hospital for treatment of pulmonary diseases and asthma was founded. In 2006 the hospital was closed due to financial issues.
There is an oak tree with an age of over 400 years near the village, which was announced as a protected specimen in February 2009. The oak is located on the coast of Suho dere river. It is tall, around 25 meters and has a circumference of more than 4 meters.
There are large carps and crucian fish in the rivers near the village.
During 2019, in Streltsi village, the inhabitants complain that there is an issue with the drinking water. There have been complaints that mud was coming out of the tap along with the water, polluting it, rendering it undrinkable. The problem was resolved.
There are two working enterprises in the village, grocery stores and cafeterias. There is also a functioning school.
Momin Prohod

42°20′N 023°52′E﻿ / ﻿42.333°N 23.867°E﻿ / 42.333; 23.867
Momin Prohod (Bulgarian: Момин проход [ˈmɔmin ˈprɔxot]) is a health resort and spa located in western Bulgaria. It is part of the Kostenets Municipality in the Sofia Province, about 70 km (43 mi) from the city of Sofia. Geographically, it is located in the Kostenets–Dolna Banya Valley in the southwestern part of the Sredna Gora mountain range. In 2006, it obtained administrative autonomy and the status of town (град).
The resort is an important therapeutic and rehabilitation center. The water of Momin Prohod is second to that of the Narechenski Bani spa in its radioactivity, third in Europe, and 25th in the world.
Balneotherapy

Balneotherapy (Latin: balneum "bath") is a method of treating diseases by bathing, a traditional medicine technique usually practiced at spas. Since ancient times, humans have used hot springs, public baths and thermal medicine for therapeutic effects. While it is considered distinct from hydrotherapy, there are some overlaps in practice and in underlying principles. Balneotherapy may involve hot or cold water, massage through moving water, relaxation, or stimulation. Many mineral waters at spas are rich in particular minerals such as silica, sulfur, selenium, and radium. Medicinal clays are also widely used, a practice known as 'fangotherapy'.
"Balneotherapy" is the practice of immersing a subject in mineral water or mineral-laden mud; it is part of the traditional medicine of many cultures and originated in hot springs, cold water springs, or other sources of such water, like the Dead Sea.
Balneotherapy may be recommended for various illnesses, including arthritis, skin conditions and fibromyalgia. Balneotherapy should be discussed in advance with a physician before beginning treatment since several conditions, like heart disease and pregnancy, can result in a serious adverse effect.
Scientific studies into the effectiveness of balneotherapy do not show that balneotherapy is effective for treating rheumatoid arthritis. There is also no evidence indicating a more effective type of bath, or that bathing is more effective than exercise, relaxation therapy, or mudpacks. Most of the studies on balneotherapy have methodological flaws and are not reliable. A 2009 review of all published clinical evidence concluded that existing research is not sufficiently strong to draw firm conclusions about the efficacy of balneotherapy.
"Balneophototherapy" combines salt bathing (balneotherapy) and exposure to ultraviolet B-light (UVB) as a potential treatment for severe, chronic plaque psoriasis. A Cochrane review found low-quality evidence that salt bathing combined with UVB may relieve psoriasis severity compared to UVB treatment only.
A 2018 systematic review concluded that "balneotherapy and spa therapy may be considered useful interventions for managing stress conditions".