davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
مسرور ائیر بیس

پی اے ایف بیس مسرور پاکستان ایئر فورس کے ذریعہ چلنے والا سب سے بڑا ایئر بیس ہے۔ یہ کراچی کے علاقے ماری پور میں واقع ہے۔ یہ اصل میں آر پی اے ایف اسٹیشن ماری پور اور 1956ء کے بعد پی اے ایف اسٹیشن ماری پور کے نام سے جانا جاتا تھا۔ اس کا قیام برطانیہ (برطانوی ہندوستانی فضائیہ) نے دوسری جنگ عظیم کے دوران 1940-1941 میں قائم کیا تھا۔
اب پی اے ایف اسٹیشن ماری پور کو پی اے ایف مسرور بیس کے نام سے کس طرح جانا جاتا ہے؟ یہ مسرور کون تھا؟
اس بیس کا نام مسرور ائیر بیس کا نام 1967ء میں اس وقت کے بیس کمانڈر ایئر کموڈور مسرور حسین کا نام پر رکھا گیا تھا جو مئی 1967ء میں بی 57 لائٹ جیٹ طیارے میں پرندے کے ٹکرا کر جہاز گرنے سے فوری طور پر شہید ہو گئے تھے۔ یہ B-57 رن وے 27 کے قریب پہنچ رہا تھا جب ایک گدھ جہاز سے ٹکرایا اور اس نے ونڈ اسکرین کو متاثر کیا۔ کم رفتار سے اڑنے والا بمبار تیز رفتاری سے زمین پر آیا اور ائیر کموڈور مسرور حسین نے آتشزدگی اور گرتے ہوئے ہوائی جہاز کو آبادی والے زمینی علاقے سے دور لے جانا چاہا اور اس میں کامیاب بھی ہوئے جس کے نتیجے میں کوئی اور جان نہیں ضائع ہوئی۔مگر پی اے ایف نے ایک انتہائی معزز پائلٹ کھو دیا ان کی بہادری جرآت اور حوصلہ مندی کے اعتراف میں ماری پور کے ہوائی اڈے کا نام ان کے شہید ہونے والے پائلٹ مسرور حسین کے نام سے تبدیل کرکے اس کو ان سے موسوم کر دیا۔
ایر سی ڈی آر مسرور حسین کی اہلیہ ، مہر نگار عزیز ، اردو کے ایک بہت ہی مشہور ادیب ، عبد العزیز فلک پیما کی بیٹی تھیں۔ وہ خود ایک مصنفہ تھیں۔ انھوں نے بچوں کے لیے بھی بہت سی کہانیاں لکھیں۔ مہر نگار شاید ہندوستان کی تقسیم پر مبنی ایک انتہائی ساکھ والا ناول "ایک شیڈو آف ٹائم" کے لیے مشہور ہے۔ مہر نگار ایک ماہر مضمون ہونے کے علاوہ تھیٹر اور ناچ کے ایک ماہر مشیر تھیں اور وہ تھیٹر اور ناچ کے ساتھ بطور ایک آرٹسٹ اور ہدایتکار بھی رہیں۔ وہ پی آئی اے آرٹس اکیڈمی کی پہلی ڈائریکٹر اور کوریوگرافر تھیں جو 1966ء میں کراچی میں قائم کی گئی تھی۔
وادی کشمیر

وادی کشمیر جموں و کشمیر میں ایک وادی ہے۔ اس کے جنوب مغرب میں پیر پنجال اور شمال مشرق میں سلسلہ کوہ ہمالیہ واقع ہے۔ یہ تقریبا 135 کلومیٹر طویل اور 32 کلومیٹر چوڑی ہے جسے دریائے جہلم سیراب کرتا ہے۔
وادی کشمیر کا بڑا نسلی گروہ کشمیری ہیں جو کشمیری زبان بولتے ہیں۔ وادی ایک مسلم اکثریتی آبادی ہے جس میں 97،16 فیصد مسلمان ہیں۔ بقایا آبادی میں ہندو (1.84٪)، سکھ (0.88٪)اور بدھ (0.11 فیصد) ہیں۔ وادی کی اہم زبانیں اردو اور کشمیری ہیں جبکہ اردو دفتری زبان ہے۔ جبکہ ایک کثیر تعداد انگریزی بھی جانتی ہے۔
34°02′00″N 74°40′00″E﻿ / ﻿34.0333°N 74.6667°E﻿ / 34.0333; 74.6667
Kashmiri rug

A Kashmir rug is a hand-knotted oriental rug from Kashmir valley in India, which is associated with Kashmiri handicrafts. Kashmir rugs or carpets have intricate designs that are primarily oriental, floral style in a range of colors, sizes and quality.
The Kashmiri( /kaʃˈmɪəri/ ) word denotes a native or inhabitant of Kashmir. It also refers to the language of Kashmir. Rug ( /rʌɡ/ ) word is recognised with the floor covering of thick woven material ("an oriental rug").
Kashmir carpets are handmade, hand-knotted, and are primarily made using pure wool, pure silk and occasionally wool and silk blends. These are available in wide-ranging colors, designs and sizes.
Kashmir rugs are primarily made in the vicinity of Srinagar, Kashmir in North India and neighboring villages in rural parts of Kashmir. Kashmir rugs are one of the most sought-after artworks by connoisseurs around the world owing to their exceptional workmanship.
Kashmir rugs are available in a range of standard sizes, such as 3'x2', 4'x2'6", 5'x3', 6'x4', 7'x5', 10'x8', 12'x9', 14'x10', 15'x12' and 18'x12'. Larger sizes than these dimensions are mostly custom-made.
Kashmir rugs are renowned to have bright, jewel-like color tones such as sapphire blue, ruby red, emerald green, aquamarine, amethyst, and ivory. Rugs from Kashmir are traditionally made in oriental, floral designs that typically involve significant and culturally important motifs such as the paisley, chinar tree, (the oriental plane) and tree-of-life. Most of these designs are rooted in the Kashmiri way of life and are a symbolic representation of the age-old Kashmir tradition of hospitality, warmth, and love.
It is often said in Kashmir that a home is incomplete without a soul - a Kashmir carpet. The ethos of Kashmir culture is often represented in the motifs of a Kashmir rug.
Rugs of Kashmir have always found more appeal due to their quaint designs and an interesting blend of classic colors inspired by the cultural microcosm of Kashmir and at times the colors were contemporary in nature that made carpets of Kashmir widely popular across North America, South Asia and Europe.
Kani Shawl

A Kani shawl is a type of Kashmir shawl originating from the Kanihama area of the Kashmir valley. It is one of the oldest handicraft of Kashmir. This craft has been a part of the valley since the time of Mughals. The shawls are woven from pashmina yarn. The government of Jammu and Kashmir has granted a geographical indication to the Kani shawl, making it illegal to sell shawls made outside of the Kanihama area as Kani shawls.
Kani weaving is believed to be an art indigenous to Kanihama and traced back to 3000 BC. This exquisite shawl was once coveted by Mughal Kings, Sikh Maharajas and British Aristocrats. The Ain-i-Akbari records that Emperor Akbar was an avid collector of Kani shawls.
While the name 'Kani' comes from the area where this particular artisans come from, Kanihama, the word 'Kani' - in Kashmiri - also means a small wooden oblong spool.
Kani Shawls are made from pashmina on a handloom. Instead of a shuttle used in regular pashmina shawls, Kani Shawls use needles made from cane or wood. The kanis, or small wooden sticks, are used to create the intricate designs of the shawl. Each kani represents one knot in the weave, and the weaver must follow a graph paper design closely to ensure that the design is accurately replicated.
Only trained craftsmen are knowledgeable enough to weave Kani Shawls properly. The techniques and knowledge have been transferred from forefathers to next generations. It is estimated that of the 10,000-odd kani weavers, only 2,000 are left today. An artisan skilled in carpet weaving can easily make a Kani shawl because both crafts involve using color coding, known as "Talim," to guide the weaving process. While there are some differences in techniques and tools, the fundamental principle of following the color-coded Talim remains the same. However, Kani shawl making is a specialized art form with unique intricacies and challenges, and skilled artisans in this craft produce the most exquisite and authentic Kani shawls, preserving its traditional heritage.
Kashmiri handicrafts
Angola (shawl)

Angola was an imitated version of Indian shawl made with local wool options in England.
Angola was a derived word of ''Angora.'' a very soft Angora wool.
Angola was attempted in Norwich, Lyons, and Edinburgh and Paisley. However, local manufacturers made it on machines such as drawlooms and Jacquard looms, unlike India, where a labor extensive handweaving tapestry technique was used to produce the material. The original Kashmiri shawls in India were woven in pieces and then joined. Missing fundamentals of the craftsmanship, the imitations made of Angola were short-lived.
Angola shirting, a twill weave structure, was a blend of cotton and wool fabric for shirts.
1865 Zaldagar massacre

The Zaldagar Massacre refers to the killing of 28 Kashmiri shawl weavers (Shalbafs) on April 29, 1865, by the army of Dogra Dynasty. In the Zaldagar locality of Srinagar, Kashmir. The massacre occurred in response to protests by the weavers against oppressive taxation and exploitative working conditions imposed by the Dogra administration.
The shawl-weaving industry was a prominent economic activity in 19th-century Kashmir, renowned globally for its exquisite craftsmanship. Despite their skill and the high demand for their products, the shawl weavers lived in poverty due to the oppressive Dag Shawl Tax, which heavily burdened their earnings.
In addition to taxation, shawl weavers endured grueling working hours and restrictive practices that limited their autonomy and exacerbated their hardship. These exploitative conditions led to widespread dissatisfaction among the artisans, culminating in organized protests against the Dogra administration.
On April 29, 1865, hundreds of shawl weavers assembled in the Old City of Srinagar to demand relief from excessive taxation and improved working conditions. The protest gained momentum as the artisans marched toward Zaldagar, raising their voices against the administration. The Dogra army, led by Colonel Bijoy Singh, intercepted the demonstrators at the Haji Rather Sum Bridge in Zaldagar. Despite being unarmed, the protesters refused to disperse when ordered by the forces. In response, the soldiers opened fire indiscriminately on the crowd, killing many on the spot. As chaos ensued, several protesters attempted to flee but were chased down by troops armed with spears. In desperation, many jumped into the Kuti Ko'el stream to escape the violence, resulting in additional deaths. By the end of the carnage, 28 shawl weavers were killed, and more than 100 others were injured.
Rafoogar

Rafoogar (Rafu Gar, needle-worker, darner or a cloth mender, رفو گر) is an artisan similar to an embroiderer (who decorates the cloths), but the Rafoogar has the skill to repair the damaged or torn clothes. Rafoogar makes the holes, cuts, and manufacturing damages almost invisible. In Kashmir, the term is more associated with shawl making where the weavers were called Sada-baf and the workman for repairing work called Rafoogar.
Rafoogiri (Darning) is a traditional art; it consists of sewing, making the joints, looping, and repairing holes or worn areas in fabric using needles and thread (of base colors). Rafoogar is the person who mends torn clothing by matching the weave, making identical loops, creating rows of stitches, and sometimes by crossing and interweaving rows to compass a gap. Kashmiri Rafoogars are known as the best Rafoogars. There are other areas also where this craft is practiced for decades. For instance, the Bijnor district has been the hub of rafoogari.
A specialist, Rafoogar, gives new life to defective material. Hence a Rafoogar makes the cloths more sustainable. Rafoogars are comparable to the surgeons as they doctor (repair) wrongly weaved or knitted cloths, and skill essentially needs a high degree of precision.
Rafoogar baithak is an initiative in favor of the dying craft.
Манастир Гегхард

Манастирът Гегхард (на арменски: Հաղարծին) е древен арменски манастир, датиращ от 13 век, намиращ се близо до град Дилиджан в провинция Тавуш, Армения. Построен е през X до XIII век под патронажа на династия Багратуни. Принадлежи на Арменската апостолическа църква.
Специфичното за манастира е, че към почти всички църкви от комплекса подходът е през пещери-проходи. Директно в скалите са издълбани множество килии и параклиси, принадлежащи на манастира. Манастирът Гегхард и храмът в Гарни са вписани в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО.
Основна църква в рамките на манастира е Свети Астатсатцин – най-голяма като сграда и доминираща със стила си целия комплекс. Построена е през 1281 г. Постройката е с 16 страни и с богато декорирани арки, като основите на колоните са свързани с триъгълни основи. Това дава оптическо усещане за стабилност и тежест на цялата сграда.
Над главния западен вход са разположени малки пещерни килии и параклиси, както и типичните за арменските църкви каменни кръстове (хачкари) и пчелните кошери.
Много каменни кръстове (хачкари) са издълбани директно в скалата с богати орнаменти и са поставени в памет на мъртвите или като празничен дар от поклонници.
Най-старата голяма структура в комплекса е църквата Свети Григори.
Малката църква Свети Степан датира от 1244 година.
Първата пещерна църква се нарича Авазан (водоем). Тя е разположена на северозапад от гавита. Тя е била изсечена в скалата през 1240 г. на мястото на древен езически пещерен храм с извор.
Манастирът Гегхард, заедно с този в Гошаванк са предложени за включване като част от защитените части в Националния парк на Дилиджан, важни гори в североизточна Армения
През 2011 година Манастирът Гегхард е изцяло реконструиран с финансиране от Фонд Армения с дарения от Шеик Султан бин Мухамед Ал-Касими, Управник на Шаржах. Днес към комплекса се стига по широк, павиран път с голям паркинг, магазин за подаръци, сладкарница. През 2017 манастирът е част от Транскавказкия тайл път за дълги дистанции.
Еннеди

Еннеди е пустинно плато в южната част на Сахара, разположено в североизточната част на Чад, югоизточно от планината Тибести.
Максималната му височина е 1450 m. Склоновете му са силно разчленени от сухи речни долини (уади). Стъпаловидно-плоските му върхове са покрити с ниски сухоустойчиви треви, а в сухите речни долини се срещат участъци от ксерофитни храсти и няколко вида ниски и бодливи акации.
Представлява скален масив от пясъчници в средата на пустинята Сахара и естествено укрепление, образувано под въздействието на вятъра и водата. Подстъпите на така образуваното плато от всички страни са от пясък, който прониква в дълбоките долини на Еннеди. Пейзажът се състои от скални форми като кули, стълбове, мостове и арки, които представляват голяма атракция за туристите.
В най-големите каньони на масива, постоянното наличие на вода играе важна роля за местната екосистема, поддържайки флората, фауната и живота на човека от древността. В скалите на пещери, каньони и ниши има издълбани и изрисувани хиляди петроглифи (скални рисунки), които правят Еннеди една от най-големите сбирки от пещерно изкуство в Сахара.
Само кервани успяват да го пресекат и това прави региона пресечна точка на множество културни влияния.
Платото е хабитат на множество животински видове, включително представители на западноафриканския (пустинен) крокодил, който по времето на холоценския влажен период (12 800 години пр.н.е.) е обитавал цяла Сахара. Специфична характеристика на тази популация от крокодили е развитият във връзка с изолацията им дварфизъм в сравнение с други оцелели популации в Мавритания и Алжир. Пустинните крокодили в Еннеди са оцелели само в няколко басейна на речните каньони, например в Гуелта д'Аркеи, и са застрашени от изчезване.
В Еннеди е била наблюдавана последната популация от лъвове от западноафриканския подвид, преди през 1940-те години те да изчезнат напълно. В отдалечения регион на платото Еннеди е възможно да са се запазили в диво състояние екземпляри на антилопата саблерог орикс и от уязвимите судански гепарди.
На 17 юли 2016 г. платото Еннеди е официално прието за обект от Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО в категории културно наследство (iii) и природно наследство (vii, ix). Площта на защитената със статута територия е 3 044 500 хектара с буферна зона от 136,300 хектара.
Култов комплекс Каменица

Култов комплекс Каменица (също Момини скали или Момини гърди) е разположен в едноименната местност на север от село Старосел, Община Хисаря, област Пловдив), по пътя към връх Кози грамади.
Местността представлява скалист разлат масив, който в западната си част е стръмен, с разнообразни скални форми (на тази свещена територията са регистрирани – пещера, скални арка, и множество изкуствени скални изсичания). Обектът е описан като светилище за пръв път от българския археолог Георги Китов по време на разкопките на тракийските могили край село Старосел.
През 2008 г. обектът е обходен от доц. Иван Христов, който забелязва наличието на кариери за камъни от различни исторически периоди. От особен интерес за археолозите са изсечените форми в скалите, фрагментирана керамика от Желязната епоха в южното подножие на масива и природният феномен – скална арка, която е сред най-често срещаните елементи при мегалитните светилища на древнотракийските племена. (Арки в скалите се срещат се при множество древни сакрални паметници на пранините Родопи, Пирин, Рила, Източна Стара планина, Странджа, градовете Тиквеш и Прилеп – в планините на Пелагония. Много изследователи изрично отбелязват, че ако се съди по откритите археологически материали, те са престанали да съществуват като култови обекти в края на Античната епоха. Най-близък аналог на арката при Момини гърди е Мегалитът над село Бузовград (Врата на богинята Майка).
Според доц. Христов картирането на скалните паметници в землището на средногорските села и анализът на легендите, свързани с тях, показват един важен изследователски проблем, където е налице е налагането на определен мит върху естествения планински релеф, като природното се е превърнало в културно пространство чрез маркирането на определени, лесно забележими природни феномени с помощта на знаци: скални ями, фалическо издържани скали, скални процепи и арки.
Христов подчертава, че може да се обособи специфична високопланинска зона, разположена в билната част на Същинска Средна гора (на върха на Свещената планина), където топонимията издава властването на върховни божества. Това е територията, контролирана през древността от Царете – херои на тракийското племе одриси.
Според легендата местността Момини гърди е получила името си, след като млада мома скача от скалите, за да не попадне в ръцете на преследващите я турци.
Кючюкчекмедже (мост)

Мостът Кючюкчекмедже (на турски: Küçükçekmece Köprüsü), известен още като моста Кючюкчекмедже Мимар Синан, е каменен сводест мост в район Кючюкчекмедже в Истанбул, Турция. Построен е от османския архитект Мимар Синан и е завършен през 1560 г.
На мястото на османския мост се е издигал каменен мост, построен през 558 г. от византийския император Юстиниан I (управлявал 527 – 565 г.). По-късно на същото място е построен нов зидан мост от византийския император Василий I (867 – 886 г.). Историческият византийски мост е разрушен във времето след земетресения и нашествия. Османският мост е построен от главния архитект Мимар Синан (ок. 1488/1490 – 1588) по време на управлението на османския султан Сюлейман Великолепни (управлявал 1520 – 1566).
Мостът Kючюкчекмедже се намира на югоизточния бряг на езерото Kючюкчекмедже на устието на рекичка, която тече между езерото Kючюкчекмедже и Мраморно море и е разположена в посока юг-север. Каменният мост има 13 арки с дължина 227 м и е средно 7 м широк. Височината му варира между 1,35 – 8,50 m. Минава през островче, което се използва като градски парк, по средата му. Най-високото място на асиметричния мост е на север, където се намира най-голямата арка като последна арка на моста.
Претърпява реставрации през 1735 и 1861 г. През годините на Втората световна война мостът е разширен. През 1996 г. е реставриран от Столичната община в рамките на проект, одобрен от Съвета за опазване на културните и природни ценности на Истанбул. Последната реставрация на историческия мост е завършена през 2008 г. след тригодишна работа, която струва ₺ 1,3 милиона (приблизително 0,85 милиона щатски долара). Реставрацията разкрива също, че мостът има 13 арки вместо 12, както е било известно преди.
Капитъл Рийф (национален парк)

Национален парк Капитъл Рийф (на английски: Capitol Reef National Park) е национален парк в САЩ, разположен в южната част на щата Юта. Дълъг е около 160 km, но е сравнително тесен. Създаден е през 1971 година и площта му е около 979 km. Най-посещаван е в периода май-септември.
Името капитъл/капитол идва от няколко скални образувания, които наподобяват капитолия, а рийф в случая означава скална верига.
Основната формация в парка е Уотърпокет фолд, вдлъбнатина в земната кора на продължение от около 100 мили, която е на 65 милиона години. Ерозията позволява да се видят изложени различните слоеве от различните геоложки епохи и оцветените в различен цвят пясъчници. Земната гънка вероятно е образувана от сблъсъка на континенталните плочи.
Първото име идва от няколкото бели купола и отвесни скали, които наподобяват сградата на Капитолия в САЩ. Втората част на името идва от скална верига, която първите заселници са наричали рийф. Първият павиран път е построен през 1962 година. Павираните пътища в района са много малко, което запазва природната красота на парка.
Паркът изобилства на каньони, отвесни скали, куполи и арки. През него тече реката Фремон. По-голямата част от парка е пустиня. Съществуват стотици мили в малки пътечки за любителите на туризма пешеходци.
Тези земи са населявани от индианци до 13 век, когато настъпва суша и те ги напускат. През 1872 година различни експедиции започват да изучават геологията на Уотърпокет фолд. Мормоните се заселват тук през 1880-те.
Балансиране на камъни

Балансирането на камъни (на английски: rock balancing) е инсталационно изкуство и хоби, при което камъни се подреждат един върху друг в различни положения, като целта е опазването на равновесието им. Не се използват никакви лепящи или поддържащи средства, тел или пръстени. Съществуват различни стилове в балансирането на камъни, като например:
Произведенията на изкуството в някои от тези стилове могат да имат изключително кратък живот.
Някои посетители на природни територии, които искат да изпитат природата в непокътнатия ѝ от човешка намеса вид, се противопоставят на практиката на балансирането на камъни, особено на обществени места като национални паркове, национални гори и държавни паркове.
Ариел (спътник)

Ариел е естествен спътник на Уран. Открит от английския астроном Уилям Ласел на 24 октомври 1851 г. едновременно със спътника Умбриел. Спътникът носи името на героиня от произведението на Александър Поуп „Влизане с взлом“.
Името Ариел както и имената на четири други естествени спътника на Уран са предложени от сина на Уилям Хершел – Джон Хершел през 1852 г. по молба на Уилям Ласел, който през 1851 г. открива Ариел и Умбриел. Понякога Ариел бива наричана Уран-1.
Единственият апарат, изследвал Ариел, е Вояджър 2 по време на прехода си през урановата система през януари 1986 г. Изследваноо е само осветеното от Слънцето южно полукълбо. Вояджър 2 прави най-близкото си преминаване покрай Ариел на 24 януари, когато преминава само на 127 000 km от спътника.
Ариел се състои приблизително от 50% лед, 30 % силикатни скали и 20% замръзнал метан. За повърхността му са характерни зони с протичащи цикли на замръзване/размразяване. На повърхността почти липсват кратери и се смята, че спътникът е претърпял значимо геоложко събитие, довело до образуването на множество вериги от разломи, каньони и полета със замръзнала вода.
Учените разпознават следните геоложки забележителности на Ариел:
Ариел прилича на сатурновия спътник Диона. Те са много близки по размер, плътност и маса, като Ариел е с малко по-големи стойности по тези характеристики. И двата спътника най-вероятно са имали минала геоложка активност.
Рудината

Рудината е природна забележителност в планината Било, на територията на общините Ботевград и Етрополе, землищата на гр. Ботевград и с. Бойковец, заема площ от 37 ха. Попада на територията на Регионална инспекция по околната среда и водите (РИОСВ) – София.
Обявена е на 25 април 1984 г. с цел опазване на вековна букова гора.
Режимът на дейностите в границите на ПЗ „Рудината“ включва: забрана на извеждането на сечи, освен санитарни и отгледни; забрана пашата на домашен добитък; забрана извършването на минно-геоложки и други дейности, с които се нарушава естествения облик на района; забрана събирането на билки и бране на цветя, както и забрана на ловуването.
Подходи към защитената местност има от местността Стубеля и хижа „Рудината“. Други защитени територии в близост до нея са природните забележителности „Елака“, „Беликата“ и „Грохотка“.
Елака

Елака е природна забележителност в землището на с. Врачеш, община Ботевград. Заема площ от 87,5 хектара. Обявена е на 25 април 1984 г.
Природната забележителност е обявена с цел опазване на скални образувания и вековни гори, като се забранява: извеждането на сечи, освен санитарни и отгледни, пашата на домашен добитък, извършването на минно-геоложки и други дейности, с които се нарушава естествения облик на района, събирането на билки и бране на цветя и ловуването.
Управлението ѝ попада на територията на Регионални инспекции по околната среда и водите – София.
Гъбата – скално образувание

Гъбата – скално образувание е природна забележителност в България. Намира се в землището на село Бенковски, община Кирково.
Обявена е на 7 май 1982 г. с цел опазване на скално образувание. Обхваща площ от 0,02 ha.
Намира се непосредствено край пътя за Златоград, в посока село Добромирци, между селата Дедец и Добромирци, на около 1 km от село Бенковски. Има височина 2 m, а горната част е с диаметър 3 m.
На територията на природната забележителност се забраняват:
Пещерна

Пещерна е село в Северна България, област Ловеч, община Луковит.
Името на селото произлиза от близката пещера, която е разположена в гората, на 15 минути пеш от центъра на селото. От нея извира ледено студена вода, която някога жителите са използвали за пиене и за битови нужди.
Пещерна се намира в подножието на Централен Предбалкан на 18 км от град Тетевен, на 55 км от Ловеч, на 25 км от Луковит, на 108 км североизточно от София, както и на 3 км от главната пътна артерия София – Варна. Селото е разположено в непосредствена близост до река Вит, която извира от Тетевенския Балкан.
Умереноконтиненталният климат в съчетание с черноземни и алувиално-ливадни (наносни) почви по поречието на Вит са благоприятни за развитието на земеделие. В района преобладава широколистна – горска и храстовидна – растителност, а на по-високите места се среща и иглолистна. Релефът около селото е смесен (хълмисто-равнинен), и в съчетание с климата, природните и културно-историческите забележителности на района е подходящ за развитие на селски, културен и ловно-рибарски туризъм.
Първите български заселници на село Пещерна датират от края на 1877 г. по времето на Руско-турската война (1877 – 1878). Корените на населението основно са от Тетевенския Балкан и по-малко от близките населени места.
Към 1881 година в селото живеят 254 помаци.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
В близост до селото на около 8 км се намира пещерата Съева дупка.
Друг туристически обект в района е Гложенският манастир „Свети Великомъченик Георги Победоносец“. Манастирът се намира на около 25 км от с. Пещерна.
На 2 август се чества празника „Св. Илия“, който е празник и на с. Пещерна. Традиционно всяка година местните жители отпразнуват този обичай по различен начин, като се събират роднини, приятели и гости на селото.
Орлова чука

Орлова чука е пещера в Дунавската хълмиста равнина, намираща се на територията на община Две могили, България. В нея са открити останки от праисторически хора и от мечки. Пещерата е електрифицирана и достъпна за посещения.
Намира се на десния склон на долината на река Черни Лом на 6 km източно от Две могили и на 2,5 km източно от село Пепелина, село Широково, село Острица, на 45 km от град Русе. Входът на пещерата е на височина 40 m над речното ниво, надолу до входа на пещерата води стръмна пътека с изградени стълби. От входната площадка се открива гледка към природен парк „Русенски Лом“ и красивите скални забележителности наоколо.
Пещерата е образувана в края на плиоцена и началото на кватернера, когато е представлявала корито на подземна река, издълбала местните кредни варовици и варовити пясъчници. Пещерата представлява сложна система от тунели и зали. Таванът на пещерата представлява релеф от загладени форми, образувани от подземните водовъртежи.
Сред забележителностите на пещерата са Концертната зала, Големият сталактон (висок 3,5 m и с диаметър 0,5 m), Малката пропаст, най-голямата зала Големите сипеи, която е краят на благоустроената част на пещерата. Друга забележителност на пещерата е синтровото езерце, наречено „Изворчето“.
Орлова чука е трета сред най-дългите пещери в България с обща дължина на галериите 13 437 m. Температурата в пещерата е относително постоянна през цялата година (14 °C). Във входните си леснодостъпни части е облагородена и удобна за посещение.
Необлагородени са Космическата зала и зала Почивка.
Пещерата е открита през 1941 година. През 1957 година е благоустроена. Обявена е за природна забележителност през 1962 година заедно с прилежащата си площ от 7,5 хектара.
В пещера Орлова чука са провеждани много и интердисциплинарни проучвания. В нея са открити останки от късния палеолит: кости от пещерна мечка и следи от нокти, за които се смята, че са оставени непосредствено след пробуждането на мечката след зимен сън и преди първия ѝ лов. Открити са следи и от живот на пещерни хора, които са ползвали пещерата заради относително високата ѝ постоянна температура.
Целогодишно пещерата се обитава от общо 14 вида прилепи, които обитават пещерата през различните сезони в колония от около 12 хиляди екземпляра. Чрез наблюдения и улови с мрежи са установени :
От тези 14 вида три са включени в Световния червен списък: дългопръстият нощник, южният подковонос и подковоносът на Мехели. Всички видове прилепи са строго защитени от Закона за биологичното разнообразие на територията на цялата страна. Пещерата Орлова чука е най-значимото зимно убежище на южния подковонос и на подковоноса на Мехели в цяла България.
Гълъбарника (Кунино)

Гълъбарника е пропастна пещера в землището на с. Кунино (Врачанско), обявена за природна забележителност.
Входът на пещерата е на платото Рудината, на около 200 m източно от пещерите Самуилица – сред карните блокове зее неправилен кръгъл отвор. Привходната зала има формата на купол с диаметър 25 m и височина 8 m. Входът е образуван чрез срутване в най-горната точка на купола. Дъното на привходната зала преди половин век е било лесно достъпно – дъждовните води са свличали чакъл и с течение на времето се образувал голям конус, по който се е слизало спокойно. Този конус днес е разрушен от взривовете в близката кариера и достъпът е възможен само с алпийска техника.
Пещерата е развита в североизточна посока – през тесен комин с дълбочина около 4 m започва спускането през три разположени една под друга залички, облицовани в бели и ръждивочервени варовикови драперии. В най-долната заличка, сред плетеницата от белезникави и червеникави сталактити е разположено малко, тъмно езерце, в което има все още непроучен сифон. До брега на езерцето сводът е подпрян от огромен сталактон.
При първото картиране на пещерата в нея са намерени уникални за България гигантски пещерни бисери, образувани около черепите на дребни бозайници.
Общата дължина на пещерата е 159 m, дълбочина -29 m.
Според преданието пещерата е била използвана от хайдутина дядо Въло. За пръв път е картирана от клубна експедиция на пещерен клуб „Академик“ – София през 1962 г. В рамките на Републиканската пещерна експедиция-сбор от 1 до 7 април 1964 г. в Гълъбарника за пръв път в България са демонстрирани аврийно-спасителни способи. През 1971 г., въпреки протестите на българските спелеолози, в непосредствена близост започва разработване на кариера за варовик. Със Заповед No.1799 от 30 юни 1972 пещерата е обявена за природна забележителност. Прекартирана е през 1986 г. от клубна експедиция на пещерен клуб „Искър“ – Мездра. Установени са тежки поражения върху пещерните образувания в резултат от взривовете в кариерата.
Лисец (област Ловеч)

Лѝсец е село в Северна България. То се намира в община Ловеч, област Ловеч.
Село Лисец е разположено в северните склонове на Стара планина и е на границата на Предбалкана и хълмистата Дунавска равнина. Намира се на 8 km северозападно от гр. Ловеч и на 25 km южно от гр. Плевен. Землището на селото възлиза на 38 хил. дка и граничи с тези на гр. Ловеч, с. Катунец, с. Скобелево, с. Радювене, с. Николаево, с. Баховица. Може да се раздели условно на две части – равно плодородно поле на изток и хълмиста, силно нагъната част на запад, където природата е събрала заедно широколистни гори, тучни ливади и пасища, обработваеми земи и началото на реките Чернялка и Мирьова река. Последните се вливат съответно в р. Вит при с. Търнене и р. Каменица (десен приток на Вит) при с. Бежаново. Населението на селото по своя етнически състав е над 90% българско, като останалите етноси са традиционни за страната – цигани и българо-мохамедани. Броят му през годините, когато е извършвано преброяване, се е движил така:
Последвалите урбанизационни процеси в страната и така нареченото „жителство“ не дават точна представа за броя на населението при преброяванията след 1965 г.
В селото има пет магазина, ресторант, две кафенета-аперитив. Автобусните спирки са две. В село Лисец могат да се видят много разнообразни автентични танци, които не се срещат навсякъде, като „Маджарица“, „Чуш-Мерджан“, „Кривици“, „Коцина“ и „Ганкино“ които бяха номинирани и в националната система „Живи човешки съкровища“.
НИПКИДА /Научноизследователски и проекто-конструкторски институт по двигатели и автомобили/-София
Окръжен народен съвет-Ловеч.
Ловешко

Ловешко е историко-географска област в Северна България, около град Ловеч.
Територията ѝ съвпада приблизително с някогашната Ловешка околия, а днес включва основната част от общините Ловеч и Летница (без село Горско Сливово от Севлиевско), както и средните и северни части на община Угърчин (без селата Кирчево, Лесидрен и Славщица от Тетевенско). Разположена е в Предбалкана, обхващайки Ловчанските и Угърчинските височини и част от средното поречие на Осъм. Граничи с Плевенско на север, Свищовско и Търновско на североизток, Севлиевско на югоизток, Троянско и Тетевенско на юг и Луковитско на запад.
Пътешествие

Пътешествие (на английски: Travel; на руски: Путешествие; на немски: Reise; на френски: Voyage) е придвижване в дадена територия или акватория с цел изучаване, а също така с общообразователна, познавателна, спортна и други цели.
До XVIII-XIX век пътешествията били основните източници за получаване на сведения за континентите и океаните, моретата, страните (техните природни дадености, история, население, селско стопанство и др.), общия характер и география на Земята.
Сред причините за пътуване се нареждат почивка, туризъм или ваканция, изследователска дейност, събиране на информация, посещение на познати, доброволческа дейност, миграция, религиозни поклонения и мисии, бизнес, търговия, работа, лечение, избягване на война и др. Пътуването може да се извърши пеша или с колело, както и с превозни средства като обществен транспорт, мотоциклет, автомобил, влак и самолет.
Мотивите за пътуване включват удоволствие, почивка, откритие и опознаване на нови култури, както и изграждане на междуличностни отношения. Пътуването може да е местно, регионално, национално (в страната) или международно. Обикновено пътуването в чужбина изисква паспорт и виза. То може да е част от околосветско пътешествие, където човек се мести от едно място на друго.
Любителска фотография

Любителската фотография (на английски: Amateur photography, Vernacular photography) не е стил във фотографията, а по-скоро дейност на фотографи, които не се занимават професионално с фотография. В България създателите на такова фотоизкуство се наричат фотолюбители и това са хора, които притежават някаква фотографска техника и голямо желание да запечатват събития свързани с тяхното битие.
Любителската фотография не може да бъде ограничавана само със създаване на снимки в семейна среда. Фотолюбителите правят снимки на всичко, през всички сезони, използват различни формати и стилове, експериментират с различни техники на фотозаснимането, като използват в някаква степен възможностите на фотоапаратите с които разполагат. От подготовката, сюжета, осветлението и умението да се фотографира се получават по-добри или по-посредствени резултати. Затова любителската фотография е случайно, непретенциозно фотоизкуство, чиито цели преди всичко са да съхранят моменти от битието на фотолюбителя с неволно изявената негова артистичност чрез фотоапарата. Тази дейност трябва да предизвика положителни емоции от направените семейни и ваканционни снимки, от снимките направени с приятели или от впечетляващи природни дадености и архитектура. Затова много често използваното средство при снимане е самоснимачката на фотоапарата. Така фотографът запечатва присъствието си заедно с други близки и приятели, както и всред природни забележителности, които силно са го впечатлили и фотографската снимка остава един скъп спомен.
Любителските фотоснимки съхраняват места, природни кътове и образи, предизвикващи спомени, удовлетворение и самочувствие. Предназначени са за ползване от малък кръг от хора. В зависимост от теоретичната подготовка и личността на фотолюбителя, неговите цели и интереси, притежавания финансов ресурс, както и от качеството на фотографската техника, може да се постигнат добри художествени резултати. Особено ценно е заснимането на случайни събития, някакви изключително редки явления, природни дадености или неповторими при никакви обстоятелства събития, на които фотолюбителя е свидетел. Такива фотографии, независимо от художествените им качества имат огромно документално значение.
Създаването на цифровите фотоапарати и големите възможности на компютърната техника са стимул за експериментиране, създаване и съхранение на албуми с фотоснимки в много големи размери, които не са на хартиен носител. Това поевтинява значително фотолюбителската дейност и е условие за нейното развитие. С тази нова технология за фотографиране отпада необходимостта от проекционни устройства за преглед на диапозитиви или албуми за подреждане и съхранение на фотографските снимки, изработени по традиционните методи с филмова лента.
Сичевска клисура

Сичевската клисура (на сръбски: Сићевачка клисура или Sićevačka klisura) е пролом по течението на река Нишава в Сърбия. Проломът е дълъг около 15,9 км и дълбок 350-400 м; свързва Нишкото поле и котловината на Бела паланка.
Проломът е разделен на две части – Горна и Долна клисура (Црънчанско-градищанска и Островичка клисура). Горната му част е по-къса и наподобява каньон, докато долната е по-ниска и има широки падини. На север проломът е свързан със Свърлижките дялове на Балкана, а на юг — с крайните дялове на Сува планина.
През Сичевската клисура преминава трансевропейският коридор номер 10 в частта си София - Ниш, който я прорязва с 13 тунела. Красивите природни дадености на пролома го правят притегателен за туристите. През 1977 г. Сичевската клисура е обявена за природен парк. Освен с туризъм, районът на клисурата е известен с винопроизводството и животновъдството си.
Игнатово

Игна̀тово е село в Северозападна България. То се намира в община Вълчедръм, област Монтана.
Село Игнатово е разположено в Дунавската равнина. То е на равен терен, богато на подземни води и природни дадености. В близост минават реките Цибрица и Липница.
Към 30-те години на XX век жителите на Игнатово до известна степен запазват своя по-ранен преходен диалект и са част от говорен остров от десетина села по долното течение на Цибър.
Редовно събитие е съборът „Калуш“, който се провежда през Русалската седмица.
Известни личности са проф. Начко Наков, проф. Хернани Спиридонов, фамилията на занаятчиите Бугови и др.
Фишерманс Уорф (Сан Франциско)

Фишерманс Уорф (на английски: Fisherman's Wharf в превод Рибарски кей/пристан) е квартал и популярна туристическа атракция на Сан Франциско. Фишерманс Уорф се намира в североизточната част на Сан Франциско и е прилежащ на Санфранциския залив. Фишерманс Уорф е популярен заради красивите гледки към залива откъдето се виждат Мостът Голдън Гейт, Алкатрас за който се взима ферибот от Фишерманс Уорф, както и заради многобройните кафета, ресторанти, магазини и туристически атракции разположени в района му. На дъсчени платформи в близост до брега за радост на туристите са се излегнали и десетки тюлени. Популярен специалитет на някои заведения на Фишерманс Уорф е мидената супа сервирана в издълбана питка направена от кисело тесто. На Фишерманс Уорф се предлагат също и всякакви други морски деликатеси като раци, риби и други.
Бедугул

Бедугул е село, както и едноименна курортна зона при планинско езеро в Бали, Индонезия, разположена в централно-северния регион на острова близо до езерото Братан по пътя между Денпасар и Сингараджа. Районът обхваща селата Бедугул, Кандикунинг, Панкасари, Пакунг и Ванагири и други.
Бедугул се намира в регентство Табанан, на 48 km северно от град Денпасар или на 20 km южно от град Сингараджа. В района има три кратерни езера – Братан, Буян и Тамблинган.
Районът Бедугул е с мек планински климат поради местоположението си на надморска височина от около 1500 m.
Основни обекти в Бедугул са водният храм Пура Улун Дану Братан и Ботаническата градина на Бали.
Ботаническата градина, открита през 1959 г., с обща площ от 157,5 хектара е най-голямата в Индонезия. Надморската ѝ височина варира от 1250 метра до 1450 метра, има 2000 вида растения и 20 000 растителни екземпляра: от орхидеи, бегонии и лечебни растения до бамбук и Cyatheas. Оттам се открива прекрасна гледка към езерото Братан. Отличена е с наградата Cipta Pesona за 2011 г. от Министерството на културата и туризма като признание за естествени туристически атракции, културни туристически атракции и изкуствени туристически атракции.
Проучването на геотермалното находище Бедугул започва през 1974 г. като част от новозеландски проект за двустранна помощ. То е продължено от компанията Pertamina от 1978 до 1987 г. През 1994 г. Bali Energy Limited, съвместно предприятие между California Energy и местна компания, подписва договор за съвместна работа (JOC) с Pertamina за разработване на 4 × 55 MW геотермална електроцентрала. През 2008 г. прогнозният капацитет за производство на електроенергия е 175 MW отговаря на около 1/10 от нуждите от електричество на целия остров. Собственикът на Bali Energy Limited е официално одобрен за East Asia Company Limited.
Фигерас

Фигерас (на испански: Figueras или Figueres) е град, разположен в североизточната част на Каталония, Испания.
С население от 35 000 души Фигерас е най-големият от градовете по границата с Франция, разполагащ с развита комуникационна инфраструктура. Той е столица на окръг Алт Емпорда и е търговско-икономически, социален и културен център на района.
Салвадор Дали през 1974 г. открива във Фигерас своето най-голямо произведение – Театърът-Музей Гала-Салвадор Дали, една от най-големите туристически атракции в областта.
Кенсингтън

Кенсингтън е квартал на Лондон. Намира се на юг и запад от Хайд Парк и е считан за един от луксозните квартали заедно с непосредствените си съседи Челси (от юг), Найтсбридж (от изток) и Нотинг Хил (от север). В него са разположени някои от основните туристически атракции на Лондон: Албърт Мемориал, Роял Албърт Хол, музеят „Виктория и Албърт“, музеят по естествена история, дворецът Кенсингтън, зала „Олимпия“. Главната артерия на квартала е Кенсингтън Хай стрийт с много магазини.
В административно отношение Кенсингтън е подрайон на община Кенсингтън и Челси, която е самостоятелна административна единица и избирателен район в рамките на Лондон.
Съдърк

Съдърк е район на Лондон (на английски: London Borough of Southwark), разположен на южния бряг на Темза срещуположно на Сити. В него са разположени големият транспортен възел Лондон Бридж (London Bridge terminus station) и туристически атракции като небостъргача Шард, художествената галерия Тейт Модърн, реконструираният шекспиров театър Глобус и др.
Oreshak, Lovech Province

Oreshak (Bulgarian: Орешак) is a village, situated in the middle part of the Balkan Mountains in Troyan Municipality, Lovech Province, Bulgaria. There is a famous ethnographic complex very close to the Troyan Monastery — one of the biggest monasteries in Bulgaria. In 2024, the village had a population of 1,927 (2021 census). The late Bulgarian Patriarch Maxim was born in Oreshak on October 29, 1914, and was buried at Troyan Monastery after his death in November 2012.
Holy Trinity Cathedral, Ruse

The Holy Trinity Cathedral (Bulgarian: Катедрален храм "Света Троица", Katedralen hram "Sveta Troitsa") is a Bulgarian Orthodox cathedral in the city of Ruse, Bulgaria on the Danube river. It stands next to the modern day opera house. Built beneath the ground in 1632, it is the oldest church in the city and was constructed during the period of Ottoman occupation. As it keeps the holy relics of a number of saints, Ruse's cathedral is often visited by pilgrims. Its rich history and underground interior also pose an interest for tourists, making it one of the main attractions of the city.
As one of the oldest buildings in Ruse, the Holy Trinity Cathedral was declared a cultural monument of national importance in 1983. It is continually cared for and maintained in order to be preserved for generations to come.
It is a three-nave pseudo-basilica that is 31.20 m long and 15.60 m wide. Two rows of seven columns separate the naves. It was dug four and a half meters below the level of the yard due to the requirements of Ottoman authorities. The remains of catacombs, possibly dating back to the fifth century, are located in the southwest corner of the temple. During Ottoman rule, it was easier to issue permission for the construction of a new church at the location of an older temple. The Christians of Ruse presumably used the old catacomb to build the church.
The hexagonal belfry is 19 m high and was built with stones from the fortification facilities around the Ruschuk fortress, demolished by decision of the Berlin Congress from July 1878. There are five bells in the belfry. In the cathedral's narthex are the graves of four bishops of the Dorostolo-Cherven diocese: Grigoriy, Valisiy, Mihail, and Sofroniy.
The origin of the iconostasis has not yet been clarified, it was made in 1805 – 1807, then the icons were painted. During the period 1989 – 2000, a complete restoration of the iconostasis by Irina and Vaclav Yosif Kopetski from Sofia was carried out.
A church choir was created in 1870, based on the idea of the teacher Todor Hadjistanchev. After the beginning of the 20th century, it became the only church choir in Bulgaria on an annual state subsidy.
Two chapels were built with donations after the liberation of Bulgaria, giving the current exterior appearance of the temple. The first chapel is dedicated to Alexander Nevsky and was consecrated on 5 August 1884. It was rebuilt in 1983 and contained a museum exposition for church plates, icons, and old printed books. The second chapel is dedicated to the Holy Brothers Cyril and Methodius. It was consecrated on 16 March 1886 by Metropolitan Gregory Dorostolski and Chervenski.
The wooden stairs from which the temple was entered and separated by a railing were replaced by stairs made of stone. Above them, a beautiful cube in Russian style and a bell tower were constructed. The walls of the temple were painted in 1934 by Prof. Stefan Ivanov and Mr. Zhelyazkov.