Списък на въоръжените фракции в Сирийската гражданска война

Редица държави и въоръжени групировки се включват в сирийската гражданска война (2011 г. – понастоящем) като воюващи страни. Основните групи са Сирийската арабска република и съюзници, сирийската опозиция и съюзници, Ал-Кайда и филиали, Ислямска държава и първоначално предимно кюрдските Сирийски демократични сили.
Редица източници подчертават, че поне от края на 2015/началото на 2016 г. Сирийската арабска република е зависима от комбинация от доброволци и милиции, а не от сирийските въоръжени сили. Между 2016 и 2020 г., с помощта на Русия и Иран, Сирийските арабски въоръжени сили са възстановени и обединяват повечето от въоръжените милиции.
Сирийските въоръжени сили се състоят от Сирийската арабска армия (включваща Републиканската гвардия), сирийските военноморски сили, сирийските военновъздушни сили и сирийските сили за противовъздушна отбрана. Преди избухването на въстанието и войната сирийските въоръжени сили се оценяват на 295 000 редовни войници и 314 000 резервисти. Докато по-високите позиции в армията са заети предимно от алавити, сухопътните войски са съставени предимно от сунити и след като въстанията започват, сирийският режим се поколебава да използва тези войски срещу сунитските бунтовници. Следователно армията разчита на лоялни елитни части и алавитски милиции като Шабиха. Поради дезертьорство след въстанията, до края на 2013 г. броят на редовните войски намалява до около 110 000 души. Към 2024 г. сирийската армия се оценява на 169 000 активни войници. Повечето дивизии в армията са с недостатъчен състав, но Русия помага за реконструкцията и преоборудването на някои дивизии.
Сирийските сили за национална отбрана (на арабски: قوات الدفاع الوطني Quwāt ad-Difāʿ al-Watanī) са формирани от проправителствени милиции през 2013 г. Силите действат в ролята на пехота, като се бият директно срещу бунтовниците на място и провеждат операции за борба с бунтовниците в координация с армията, която им осигурява логистична и артилерийска подкрепа. Много от бойците са обучени в Иран и получават своите заплати и военно оборудване от сирийското правителство. Към 2024 г. СНО наброяват около 50 000 войници. Силите имат женско крило от 500 души, наречено „Лъвици на националната отбрана“, което управлява контролно-пропускателните пунктове. Силите са съставени предимно от алавити, но много от сирийските християнски милиции (като Сооторо в Ал-Хасеке) също се бият на страната на сирийското правителство, за да защитят своите древни градове, села и ферми от Ислямска държава (вж. също Християнски милиции в Сирия).
Шабиха (на левантински арабски: شَبِّيحَة , букв. „ призраци“) са неофициални проправителствени милиции, съставени предимно от сирийската алавитска малцинствена група. След въстанието баасисткото сирийско правителство е обвинявано, че използва Шабиха, за да разпръсне протестите и да наложи законите в размирните квартали. Тъй като протестите ескалират във въоръжен конфликт, опозицията започва да използва термина Шабиха, за да опише цивилни, за които подозира, че подкрепят Башар ал-Асад и сирийското правителство и се сблъскват с проопозиционните демонстранти. Опозицията обвинява Шабиха за многобройните прояви на насилие, извършени срещу антиправителствени протестиращи и симпатизанти на опозицията, както и за грабежи и разрушения.
Феноменът Шабиха започва през 80-те години не като една конкретна група, а като редица престъпни и полупрестъпни групи, свързани с клана Асад. Басел ал-Асад се опитва да ограничи дейността им през 90-те години, но не успява напълно. Шабиха са описани като „прословути паравоенни алавити, които са обвинени, че действат като неофициални служители на правителството на Асад“, „въоръжени лица, лоялни на Асад“, и според базирания в Катар Арабски център за изследвания и политически изследвания – „полукриминални банди, съсравени от бандити, близки до правителството“. Въпреки имиджа на групата като алавитска милиция, за някои Шабиха, действащи в Халеб, се съобщава, че са сунити.
Хизбула е подкрепяна от Иран шиитска въоръжена групировка и политическа сила, базирана в Ливан. На 25 май 2013 г. лидерът й Хасан Насрала потвъжрдава, че войските на Хизбула се бият със сирийската армия срещу ислямските екстремисти и обещава, че „неговата група няма да позволи на сирийските бойци да контролират райони, които граничат с Ливан“. В телевизионното обръщение той казва: „Ако Сирия падне в ръцете на Америка, Израел и такфирите, хората от нашия регион ще навлязат в мрачен период“. Той също така призовава шиитите и Хизбула да защитят светилището на Сайида Зейнаб. Президентът Башар ал-Асад отрича по-рано през май, че има чуждестранни бойци, арабски или други, които се бият за правителството в Сирия.
Решението на Хизбула да помогне на сирийското правителство най-вероятно се дължи на факта, че те се ползват от защитата на правителството, когато става въпрос за снабдяването и съхранението на оръжие на групата в Сирия. Сирия формира важен коридор за достъп между Хизбула в Ливан и техния поддръжник Иран и оцеляването на режим, който е приятелски настроен към Хизбула, е в най-добрия интерес на групировката.
През 2012 г. и 2013 г. Хизбула е активна в постигането на контрол върху територията в провинция Хомс в Сирия. До май 2013 г. групата публично си сътрудничи със сирийската армия и им помага да получат контрол над 60 процента от град Ал-Кусейр до 14 май. В Ливан се съобщава за увеличаване на погребенията на бойци на Хизбула, както и за обстрел на контролирани от Хизбула райони от сирийски бунтовници.
Според независими анализатори до началото на 2014 г. около 500 бойци на Хизбула са загинали в сирийския конфликт. През 2014 г. Насрала заяви, че бойците на Хизбула са помогнали на Асад да си върне контрола над страната и че сирийският режим вече не е в опасност да бъде свален. Сегашният брой на войските на Хизбула в Сирия се оценява на около 7000-8000 души.
От фазата на гражданското въстание на гражданската война в Сирия, Иран предоставя на Сирийската арабска република финансова, техническа и военна подкрепа, включително обучение и изпращане на бойни части. Иран и Сирия са близки стратегически съюзници, тъй като Иран вижда оцеляването на правителството на Асад като решаващо за своите регионални интереси. Съобщава се, че върховният лидер на Иран Али Хаменеи гласно подкрепя баасисткото правителство.
До декември 2013 г. се смята, че Иран има приблизително 10 000 оперативни агенти в Сирия. Но според Джубин Гударзи, асистент и изследовател в университета Уебстър, Иран е помогнал на Баасистка Сирия с ограничен брой разгърнати части и персонал, „най-много стотици... а не хиляди, както твърдят източници от опозицията“. Ливанските бойци на Хизбула, подкрепяни от Техеран, поемат преки бойни роли от 2012 г. През лятото на 2013 г. Иран и Хизбула предоставят важна подкрепа на бойното поле на сирийските сили, позволявайки им да напредват срещу опозицията. През 2014 г., съвпадайки с мирните преговори в Женева II, Иран засилва подкрепата си за сирийския президент Асад. Сирийският министър на финансите и икономиката заявява, че повече от 15 млрд. долара са дошли от иранското правителство. Преди убийството си командирът на Сили Кудс на Корпуса на гвардейците на ислямската революция Касем Солеймани отговаря за портфолиото по сигурността на сирийския президент Асад и ръководи въоръжаването и обучението на хиляди проправителствени шиитски бойци.
До 2015 г. 328 войници на Иранската революционна гвардия, включително няколко командири, са убити в сирийската гражданска война от началото й. Към 2024 г. приблизителният брой на иранските войски в Сирия е 1500 души.
Освен обучението и изпращането на войски Иран също наема шиитски бойци от Ирак, Афганистан и Пакистан, за да се бият от името на Сирийската арабска република. Броят на афганистанците, воюващи в Сирия, се оценява на между 10 000 и 18 000 души в пика си, но в момента се оценява между 500-1500 души. Основната сила, съставена от афганистански бойци, е liwa' fatimiyun (бригада Fatemiyoun), която е открита в края на 2012 г. Броят на пакистанските бойци е много по-малък, между 800 и 2500 души, и е концентриран в liwa' zaynabiyun (бригада Zaynabiyun), сформирана през ноември 2015 г. Много или повечето от бойците са бежанци, живеещи в Иран, а оцелелите и дезертьорите от Fatemiyoun съобщават, че са били принуждавани или подкупвани да се присъединят към милицията и са изпращани на най-опасните фронтови линии с малко или никакво обучение.
На 30 септември 2015 г. Русия започва военна интервенция в Сирия, за да подкрепи правителството на Башар ал-Асад в борбата му срещу сирийската опозиция и Ислямска държава (ИД). Руското правителство и правителството на Асад отдавна са съюзници и падането на режима би означавало загуба на важен руски съюзник в региона. Руските сили се оказват решаващ фактор във войната, помагайки на режима на Асад да остане на власт. Сирийската война се превръща във важна изпитателна площадка и тласък за руските наемни армии, като групата Вагнер. През 2022 г. Русия изтегля по-голямата част от войските си от Сирия, за да подсили армията си на фронта в Украйна. Към 2024 г. приблизителният брой на руските войски в Сирия е 4000 души.
В интервю за руски медии през март 2023 г. Асад заявява, че би приветствал повече руски войски и военни бази на сирийска територия.
Създаден на 23 август 2011 г., Националният съвет е коалиция от антиправителствени групи, базирани в Турция. Групата включва подписалите Декларацията от Дамаск от 2005 г., сирийските мюсюлмански братя, кюрдски и асирийски фракции, представители на алауитските общности и местни координационни комитети. Националният съвет се стреми към края на управлението на Башар ал-Асад и създаването на модерна, гражданска, демократична държава. СНС има връзки със Свободната сирийска армия. Кюрдските партии в крайна сметка напускат Съвета, след като той се противопоставя на исканията им за политическа децентрализация.
На 11 ноември 2012 г. в Доха Националният съвет (НС) и други опозиционни групи се обединват като Национална коалиция на сирийските революционни и опозиционни сили, или Сирийска национална коалиция (СНК). Сирийският национален съвет има 22 от 60 места на Сирийската национална коалиция. На следващия ден тя е призната за легитимно правителство на Сирия от множество арабски държави от Персийския залив, а по-късно и от САЩ, Франция, Турция, Испания и Обединеното кралство.
Делегатите в ръководния съвет на коалицията трябва да включват жени и представители на религиозни и етнически малцинства, включително алавити. Съобщава се, че военният съвет ще включва Свободната сирийска армия. Основните цели на Националната коалиция са смяна на правителството на Башар ал-Асад и негови символи и стълбове на подкрепа, демонтиране на службите за сигурност, обединяване и подкрепа на Свободната сирийска армия, отказ от диалог и преговори с правителството на Асад и „подвеждане под отговорност на отговорните за убийството на сирийци, унищожаването на [Сирия] и разселването на [сирийците].
НС е критикуван за слабата си политическа и организационна динамика, породена от вътрешни властови конфликти. Основната функция на НС е да координира хуманитарната помощ, вместо да формира истинско политическо ръководство.
През 2013 г., след натиск от Франция, Турция и Катар, Сирийската национална коалиция формира Временно сирийско правителство, за да управлява териториите, които са били освободени от режима. То е създадено, за да даде на опозиционното движение повече легитимност „на място“, като предлага хуманитарна помощ и управление. Министърът на отбраната трябва да бъде избран от Свободната сирийска армия. Седалището на временното правителство в Сирия се намира в град Азаз в провинция Алепо. От юни 2019 г. неин министър-председател е Абдурахман Мустафа, а от юли 2021 г. неин президент е Салем ал-Меслет.
Формирането на Свободната сирийска армия (ССА) е обявено на 29 юли 2011 г. от група дезертиращи офицери от сирийската армия, насърчавайки други да дезертират, за да защитават цивилни протестиращи от насилие от страна на държавата и да осъществят смяна на правителството. До декември 2011 г. оценките за броя на дезертьорите към ССА варират от 1000 до над 25 000. Групата получава оръжие, провизии и пари от регионални държави като Саудитска Арабия, Катар и Турция и от САЩ. ССА, първоначално със „щаб квартира“ в Турция, премести централата си в Северна Сирия през септември 2012 г. и в момента функционира повече като организация-чадър, отколкото като традиционна военна командна верига.
Групата започва с набези и засади в партизански стил, но когато се събират повече членове, са използвани по-сложни тактики за нападение.
Определянето на ССА от Запада като умерена опозиционна фракция му позволява, съгласно програмите, управлявани от ЦРУ, да получи сложни оръжия и друга военна подкрепа от САЩ, Турция и някои страни от Персийския залив. Помощта, която идва от други страни обаче не протича през централизирано командване, а по фрагментиран начин, базиран на лични контакти, което води до вътрешно съперничество в ССА.
Абу Юсаф, командир на Ислямска държава (ИД), заявява през август 2014 г., че много от членовете на ССА, които са били обучени от американски и турски и арабски военни офицери, са се присъединили към Ислямска държава. Въпреки това до септември 2014 г. ССА се присъединява към съюз и общ фронт с кюрдските милиции, включително Отряда за народна защита, за да се бори срещу ИД.
През декември 2015 г., според Американския институт за изучаване на войната, групи, идентифициращи се като ССА, все още присъстват около Алепо и Хама и в Южна Сирия, а ССА все още е най-голямата и най-светската от бунтовническите групи. Въпреки това групата продължава да търпи загуби от бойци, които се присъединяват към Сирийските демократични сили или ИД.
След турската военна намеса в Сирия през 2016 г. и след като други страни започват да намаляват участието си, ССА става по-зависима от турската помощ. За ССА Турция е убежище и източник на доставки. От края на август 2016 г. турското правителство събира нова коалиция от сирийски бунтовнически групи, включително много, които са в ССА. Често наричана подкрепяната от Турция Свободна сирийска армия, тази сила ще приеме името Сирийска национална армия през 2017 г.
До март 2017 г. ССА заедно с кюрдските милиции завършва прочистването на Ислямска държава от северната част на Сирия.
ССА работи в 55-километровата зона покрай границата с Ирак и Йордания, за да предотврати трафика на наркотици и дейността на ИД в региона.
На 30 декември 2017 г. най-малко 30 фракции, действащи под знамето на сирийското временно правителство, се сливат в единна въоръжена група след четири месеца подготовка. Джавад Абу Хатаб, министър-председател и министър на отбраната, обявява формирането на Сирийската национална армия (СНА) след среща с бунтовнически командири в град Азаз. Новосформираното тяло твърди, че има 22 хил. бойци, много от които обучени и оборудвани от Турция. Въпреки че е съсредоточена в окупираните от Турция райони, първоначално като част от операция „Ефратски щит“, СНА също установява присъствие в провинция Идлиб по време на офанзивата в Северозападна Сирия през 2019 г. и консолидира присъствието си когато Националният фронт за освобождение се присъединиява към СНА на 4 октомври 2019 г.
Официалните цели на групата са да подпомогне Република Турция в създаването на безопасна зона в Сирия и да създаде Национална армия. Те са силни противници на Сирийските демократични сили (СДС), и също така са се сражавали срещу Ислямска държава (ИДИЛ) и, в по-малка степен, срещу Сирийската арабска армия на баасисткото сирийско правителство. СНА има еквивалент на правоохранителните органи, Свободната полиция, която също е подкрепена от Турция. В момента СНА контролира района на Африн и близките райони на Сирия, граничещи с Турция, включително град Джарабалус. Понастоящем те се оценяват на около 70 000 бойци и участват в сблъсъци с групировката на Хаят Тахрир ал-Шам от 2022 г.
Създаден през 2011 г. и базиран в Дамаск, Националният координационен комитет за демократична промяна (НККДП) е опозиционен блок, състоящ се от 13 леви и арабски националистически политически партии и независими политически и младежки активисти. Тя е определена от Ройтерс като основната група чадър на вътрешната опозиция. През 2011 г. групата организира първата си конференция, противопоставяща се на милитаризацията, интернационализацията и фракционарността на въстанието. Първоначално НККДП има няколко кюрдски политически партии като членове, но всички с изключение на Партията на демократичния съюз напускат през октомври 2011 г., за да се присъединят към Кюрдския национален съвет.
Отношенията с други сирийски политически опозиционни групи като цяло са лоши. През 2011 г. протестното движение на място отхвърля НККДП в полза на Сирийския национален съвет (СНС). Генералната комисия на сирийската революция, местните координационни комитети на Сирия и Върховният съвет на сирийската революция се противопоставят на призивите на НККСП за диалог с правителството на Баас. Някои от организациите обвиняват комитета, че е параванна организация за правителството на Башар ал-Асад, а някои от членовете му, че са бивши членове на правителството. През септември 2012 г. СНС потвърждава, че въпреки разширяването на членството си, няма да се присъедини към „течения, близки до [НККСП]“. Въпреки че СНС признава Свободната сирийска армия на 23 септември 2012 г., Свободната сирийска армия отхвърля СНС като продължение на правителството, заявявайки, че „тази опозиция е само другото лице на същата монета“.
През юни 2023 г. СНС постига споразумение със Сирийския демократичен съвет и двете групи публикуваха „консенсусен документ“, в който заявяват своите общи цели и визии за бъдещето на Сирия. Тези цели включват изготвянето на нова конституция, отхвърлянето на сепаратистките и разделящи групи и създаването на единен национален демократичен фронт.
Ал-Кайда е джихадистка въоръжена група, основана през 1988 г. в Пакистан от Осама бин Ладен. Няколко групи, свързани с Ал Кайда, стават въоръжени участници в Гражданската война в Сирия.
Преди експанзията на ИДИЛ – сирийския клон на Ал Кайда, фронтът Ал Нусра често се смята за най-агресивната и насилствена част от опозицията. Отговорна за над 50 самоубийствени атентата, включително няколко смъртоносни експлозии в Дамаск през 2011 и 2012 г., той е признат за терористична организация от Сирийската арабска република и е определена като такъв от Съединените щати през декември 2012 г. През април 2013 г. лидерът на Ислямска държава в Ирак пуска аудио изявление, в което обявява, че Фронтът Ал-Нусра е неин клон в Сирия. Лидерът на Ал-Нусра, Абу Мохамад ал-Джулани, казва, че групировката няма да се слее с Ислямска държава в Ирак, но ще продължи да поддържа вярност към Айман ал-Зауахири, лидерът на Ал-Кайда. От 2012 г. до 2016 г. приблизителната работна сила на Фронта ал Нусра е приблизително 6000–10 000 души, включително много чуждестранни бойци.
Отношенията между Фронта Ал-Нусра и местната сирийска опозиция са напрегнати, въпреки че Ал-Нусра се сражава заедно с Свободната сирийска армия в няколко битки и някои бойци на ССА преминават към Фронта Ал-Нусра. Строгите религиозни възгледи на муджахидините и желанието им да наложат законите на Шериата обезпокояват много сирийци. Някои бунтовнически командири обвиняват чуждестранни джихадисти в „кражба на революцията“, ограбване на сирийски фабрики и проява на религиозна нетърпимост.
Фронтът Ал-Нусра се преименува на Джабхат Фатех ал-Шам през юни 2016 г. През 2017 г. групата се слива с други групи в Хаят Тахрир ал-Шам.
През януари 2017 г. е създадена Хаят Тахрир ал-Шам (ХТШ), когато ал-Нусра се присъединява към други салафитски фракции Ансар ал-Дин, Джейш ал-Суна, Нур ал-Дин ал-Зенки и Лива ал-Хак. (Фронтът Ансар ал-Дин и движението „Нур ал-Дин ал Зенки“ се отделят оттогава). Новосформираната Хаят Тахрир ал-Шам продължава да печели повече последователи от дезертьори от Ахрар ал-Шам. Бойците му преследват бойци на Ислямска държава, които бягат в Идлиб след поражението си и разбиват Хурас ал-Дин – друга въоръжена група с връзки с Ал-Кайда.
През ноември 2017 г. ХТШ създава Сирийско правителството на спасението – алтернативно правителство на сирийската опозиция, което в момента управлява части от провинция Идлиб. То се смята за нелегитимно от главното сирийско временно правителство на опозицията. Първоначално то налага строго тълкуване на ислямския закон, но през последните години групата става по-толерантна. Религиозната полиция е разпусната и лидерът на ХТШ се застъпва срещу определянето на групата от САЩ като терористична организация, наричайки я несправедлива. Противно на Ал-Кайда ХТШ не се стреми да създаде глобален халифат, а е по-локално ориентирана, като основната й цел е установяването на ислямско управление в Сирия чрез сваляне на престъпния режим на Асад и прогонване на иранските милиции. Групата печели пари чрез плячка, заловена от режима и опозиционните фракции, сделки за размяна на затворници, плячкосване на исторически обекти и продажба на артефакти, претенции за частна собственост от християни и поддръжници на правителството и чрез данъци.
Настоящият лидер на ХТШ е Абу Мохамад ал-Джулани. Групата има приблизително 10 000 членове през 2024 г. ХТШ отрича да е част от Ал-Кайда и казва в изявление, че е „независим субект, а не продължение на предишни организации или фракции“. Тя участва в ожесточени сблъсъци със Сирийската национална армия в северната част на Сирия от 2022 г. В началото на 2024 г. в провинция Идлиб избухват протести срещуХТШ, тяхното лошо управление на местната икономика и задържането и изтезанията на политически затворници.
Танзим Хурас ал-Дин е салафитска джихадистка група, създадена като сливане между няколко групировки, свързани с Ал-Кайда през февруари 2018 г. Ръководителят на групата, Абу Хумам ал-Шами, е сириец, който се е сражавал с Ал-Кайда в Афганистан през 90-те години и преди това с Фронта ал-Нусра, но който напуска, когато групата скъсва официалните връзки с Ал-Кайда От 2020 г. ХД не е официално одобрен от Ал-Кайда. Понастоящем групата се оценява на около 2500 бойци, около половината от които са чуждестранни бойци, което е много по-висок процент, отколкото в ХТШ.
Групата, наречена Да'еш или Ислямска държава (съкр. ИД, ИДИЛ или ИСИС), започва да постига бързи военни успехи в Северна Сирия от април 2013 г. и от средата на 2014 г. контролира големи части от този регион, където Сирийската обсерватория за правата на човека я определи като най-силната група. Групата се стреми да установи глобален халифат, като води война срещу неверниците. Тя налага строг закон на Шариата върху земята, която контролира. Групата е открита от иракския боец Абу Бакр ал-Багдади и има около 7000 бойци в Сирия, включително много не-сирийци, до края на 2013 г. ИД първоначално е свързана с Ал-Кайда, докато Ал-Кайда официално не прекъсна връзките си с нея в началото на 2014 г.
Групата привлича международното внимание със своите ужасяващи нарушения на човешките права и с това, че не толерира неислямистки милиционерски групи, чуждестранни журналисти или хуманитарни работници, чиито членове е експулсира, затваря или екзекутира. Точно от другата страна на границата със Сирия в Ирак, ИД извършва геноцид над езидите, убивайки стотици мъже, поробвайки хиляди жени и деца и прогонвайки езидите от родината им.
До лятото на 2014 г. ИД контролира една трета от Сирия. Тя се утвърждава като доминиращата сила на сирийската опозиция, побеждавайки Джабхат ал-Нусра в провинция Дейр ез-Зор и претендирайки за контрол над по-голямата част от добива на нефт и газ в Сирия. Най-вече групата участва в офанзиви срещу сирийските въоръжени сили и Свободната сирийска армия, но те също се насочват към Сирийските демократични сили. ИД залагат бомби в района на древния град Палмира, който се счита за обект на световното културно наследство на ЮНЕСКО, тъй като е дом на някои от най-обширните и най-добре запазените древни римски руини в света. След като губят почти половината от територията си в Ирак между 2014 и 2016 г., някои лидери на Ислямска държава в Ирак се местят в Сирия, като допълнително дестабилизиратрегиона.
От 2014 г. международна коалиция от държави се намесва срещу ИД. Редица държави, включително някои отделни членки на НАТО, участват във въздушни операции в Сирия, които започват да бъдат наблюдавани от Комбинираната съвместна оперативна група, създадена от Централното командване на САЩ за координиране на военните усилия срещу ИД в съответствие с техните колективно поети ангажименти, включително тези от 3 декември 2014 г. Тези, които нанасят въздушни удари в Сирия, включват Съединените щати, Австралия, Бахрейн, Канада, Франция, Йордания, Нидерландия, Саудитска Арабия, Турция, Обединените арабски емирства и Обединеното кралство. Някои членове участват в конфликта отвъд борбата с ИД; Турция е обвинена, че се бие срещу кюрдските сили в Сирия и Ирак, включително в сътрудничество на разузнаването с ИД в някои случаи.
Към декември 2017 г. Русия обявява ИД за напълно победена в Сирия. В края на 2018 г. САЩ ги обявиха за победени, въпреки че техните съюзници Великобритания и Германия не бяха съгласни. На 23 март 2019 г. подкрепяните от САЩ Сирийски демократични сили обявяват ИД за победена, след като превземат последния им анклав от територия. През октомври 2019 г. САЩ убиват лидера на ИД Ал-Багдади. ИД определя Абу Ибрахим ал-Хашими ал-Курайши за наследник на Багдади. Към 2024 г. ИД продължава да е активна във военно отношение в Североизточна Сирия, въпреки че е загубила почти цялата си територия. Вместо това по-голямата част от дейността на групата днес се извършва от филиали в Афганистан, Пакистан и различни страни в Африка. Някои международни сили остават в Сирия, за да изпълняват мисии срещу членове на ИД и да предотвратят възраждането на движението.
Автономната администрация на Северна и Източна Сирия (ААСИС), известна също като Роджава, е де факто автономен регион в Североизточна Сирия. Състои се от самоуправляващи се подрегиони в областите Африн, Джазира, Ефрат, Ракка, Табка, Манбидж и Дейр ез-Зор. Регионът придобива фактическата си автономия през 2012 г. в контекста на продължаващия конфликт в Роджава и по-широката сирийска гражданска война, в която взе участие неговата официална военна сила, Сирийските демократични сили. Сирийският демократичен съвет е политическото крило на Сирийските демократични сили и служи като законодателно правителство на ААСИС.
Сирийският демократичен съвет е създаден на 10 декември 2015 г. в Ал-Маликия. Той е съосновател на видния активист за правата на човека Хайтам Мана и е замислен като политическо крило на Сирийските демократични сили. Съветът включва повече от дузина блокове и коалиции, които подкрепят федерализма в Сирия, включително Движението за демократично общество, Кюрдския национален алианс в Сирия, Движението за право–гражданство–права и от септември 2016 г. Движението за утрешния ден на Сирия. През март 2016 г. Съветът обявява създаването на автономна федерация в Североизточна Сирия и през август същата година отркива публичен офис в Ал-Хасака.
Сирийският демократичен съвет е изключен от международните мирни преговори Женева III за Сирия през март 2016 г., както и от други преговори след това, поради съпротивата на Турция.
Сирийските демократични сили са съюз от предимно кюрдски, но също и арабски, сирийско-асирийски и туркменски милиции с предимно леви и демократични конфедералистки политически наклонности. Те се противопоставят на правителството на Башар ал-Асад, но насочват повечето си усилия срещу Фронта Ал-Нусра и ИД.
Групата, създадена през декември 2015 г., е ръководена предимно от предимно кюрдския Отряд за защита на народа (YPG). Оценките за неговия размер варират от 55 до 80 хиляди бойци. Въпреки че са предимно кюрди, се смята, че около 40% от бойците не са кюрди. Кюрдите – предимно мюсюлмани сунити, с малко малцинство от езиди, представляват 10% от населението на Сирия в началото на въстанието през 2011 г. Те страдат от десетилетия на дискриминация и пренебрежение, като са лишени от основни граждански, културни, икономически и социални права. Когато започват протестите, правителството на Асад най-накрая дава гражданство на около 200 000 кюрди без гражданство в опит да неутрализира потенциалната кюрдска опозиция. Въпреки тази отстъпка повечето кюрди продължават да се противопоставят на правителството, надявайки се вместо това на по-децентрализирана Сирия, основана на федерализма. Сирийският военен съвет, подобно на много сирийско-асирийски милиции (като Гвардия „Хабур“, Наторех и Суторо), първоначално сформиран, за да защитава асирийски села, но се присъединява към кюрдските сили, за да си върне Ал-Хасеке от ИД в края на 2015 г. „Женските сили за защита на Земята между двете реки“ е изцяло женска сила от асирийски бойци в Североизточна Сирия, която се бие срещу ИД заедно с други асирийски и кюрдски части.
Сирийските демократични сили получават военна и икономическа подкрепа от САЩ, които смятат групировката за важен съюзник в борбата си срещу Ислямска държава (ИД).
Шаблон:Update section Шаблон:Syrian Civil War map