davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Indroda Dinosaur and Fossil Park

The Indroda Dinosaur and Fossil Park in Gandhinagar, Gujarat, India, is a park that houses fossilized remains and petrified eggs of dinosaurs. It is a man-made fossil park and not the actual nesting grounds where the dinosaurs lived. The eggs and fossils on display here are from the world's 3rd-largest dinosaur fossil excavation site and 2nd-largest hatchery at Raiyoli, Balasinor, Gujarat. The Park was set up by the Geological Survey of India and is the only dinosaur museum in the country.
In 1970, the Forest Department of the Gujarat Government began its planting and restoration efforts. The park, also known as India's Jurassic Park, is 428 hectares in size and contains sections such as the dinosaur section, fossil section, etc. Now, the park is managed by the Gujarat Ecological and Research Foundation (GEER).
The oldest record of dinosaur bone fossils is of middle Jurassic period, and they are found from Patcham formation of Kutch basin. The fossils which were found in Upper Cretaceous formations in the region date back 66 million years. The eggs are of different sizes, some the size of cannonballs. Fossil trackways of these gargantuan animals are also on display in the park.
Dinosaurs that are on display include Tyrannosaurus rex, Megalosaurus, Titanosaurus, Barapasaurus, Brachiosaurus, Antarctosaurus, Stegosaurus and Iguanodon. The park displays life-size models of the dinosaurs along with details of each period in which they existed and the characteristics of the animals.
The fossils were found in the Songhir Bagh Basin, the Himatnagar basin of Balasinor, south-eastern parts of Kheda, Panchmahal and Vadodara districts of the state.
Flaming Gorge National Recreation Area

Flaming Gorge National Recreation Area is a United States national recreation area in Wyoming and Utah. Its centerpiece is the 91 miles (146 km) long Flaming Gorge Reservoir.
The area was given the name "Flaming Gorge" by John Wesley Powell during his 1869 expedition down the Green River, due to the spectacular, gorgeous red sandstone cliffs that surround this part of the river.
The Flaming Gorge reservoir was created by the 1964 construction of the Flaming Gorge Dam across the Green River.
Flaming Gorge Dam is used to generate hydroelectric power. Three turbines and generators at the base of the dam have the capacity to produce 50,650 kilowatts of electrical power each.
Flaming Gorge National Recreation area is administered by the Ashley National Forest.
Activities in the recreation area include camping, biking, rock climbing, paddling, hiking, boating and fishing on the Flaming Gorge Reservoir, and rafting on the portion of the Green River downstream from Flaming Gorge Dam.
Makana

Makana is a mountain located on northern shore of the island of Kauaʻi, where it rises 1,115 feet (340 m) above Limahuli Valley. Makana is a Hawaiian language term meaning gift or reward. It is often used as a person's name or as part of a name. Limahuli Garden and Preserve preserves the valley below. It was featured in the 1958 film adaptation of the musical South Pacific as Bali Haʻi and is known by that name .
Makana Mountain is one of only two locations where the fire-throwing ceremony, ʻōahi, was performed in ancient Hawaiian times. The ʻōahi was a celebration of very special occasions such as the graduation of students from the hālau hula (hula school) at Kēʻē or the visit of an aliʻi (high chief). On the day of the ceremony, skilled firethrowers climbed the steep cliffs to the very top of Makana Mountain laden with light, dry logs of pāpala (Charpentiera spp.) or hau (Hibiscus tiliaceus). When night fell, they set the logs afire and hurled them out over the ocean. Ridge lifts created by trade winds hitting the sheer cliff of Makana kept the firebrands aloft, soaring as far as 1 mi (1.6 km) out to sea. The result was a night sky filled with sparks and fiery torches tracing long arcs of light. It is sometimes called "Fireworks Cliff".
People in canoes would crowd the ocean below Makana, trying to catch the firebrands. It was considered heroic to catch the flaming embers, and those who succeeded would often mark themselves with the fire in honor of the occasion. Couples who caught the firebrands would both mark themselves in the same way, as a sign of love and commitment.
The practice ended in the 19th century, with the last ceremony having been in honor of Queen Emma.
22°13′5″N 159°34′47″W﻿ / ﻿22.21806°N 159.57972°W﻿ / 22.21806; -159.57972
نبيل فاروق

نبيل فاروق (9 فبراير 1956 - 9 ديسمبر 2020)، كاتب مصرى معروف مشهور بالادب البوليسى والخيال العلمي. عمل مجموعة روايات كبيرة اوى كانت فى شكل قصص جيب واتعامل مع مؤسسات نشر مختلفة اكترهم الموسسة العربية الحديثة عمل سلاسل قصصية من اشهرها ملف المستقبل، و رجل المستحيل، وكوكتيل 2000. رواياته قابلت نجاح كبير عند المصريين و العرب بالذات الشباب والمراهقين.
اتولد فى 9 فبراير سنة 1956م فى مدينة طنطا ، كبر فى عيلة من الطبقة المتوسطة. بعد ما اخد شهادة الثانوية العامة راح لكلية الطب فى طنطا واتخرج منها بدرجة بكالوريوس فى الطب والجراحة سنة 1980. فى 2 مارس 1982، سافر لقنا فى دورة تدريبة لمدة شهرين، و بعد ما نجح فى الامتحان الإدارى سافر لأبو دياب عشان يبدأ شغله كدكتور . فى سنة 1985، اتجوز الدكتورة ميرفت راغب، وخلف منها اطفاله الثلاثة: شريف، ريهام ونورهان. و بعد ما نجت سلسلة رجل المستحيل و ملف المستقبل ، اعتزل الدكتور مهنة الطب عشان يتفرغ للكتابة كمهنته الرئيسية، وسافر للعيش فى منشية البكرى بمحافظة القاهرة فى اغسطس سنة 1990
دكتور نبيل فاروق بيحب تنس الطاولة و بيتفرج على كتير من الافلام السينمائية العربية والأجنبية، وبيففضل افلام الخيال العلمى الراقية بالذات اللى فيها نظرة فلسفية خاصة او نظرة اجتماعية صادقة. دكتور نبيل كسب بالكتير من الاصحاب والعلاقات سواء فى إدارة المخابرات المصرية او غيرها من المؤسسات الحكومية والطبية والعلمية والأدبية.
بدأ نبيل فاروق اهتمامه بالقراية من طفولته، و كان والده بيشجعه على كده. ابتدا محاولات الكتابة فى المدرسة الإعدادية. وانضم لجماعة الصحافة والتصوير والتمثيل المسرحى فى المدرسة الثانوية. قبل تخرجه من كلية الطب بسنة واحد اخد جايزة من قصر ثقافة طنطا عن قصة "النبوءة"، وده فى سنة 1979، والى بقت بعد كدة الحكايه الأولى فى سلسلة كوكتيل 2000.
بداية التحول الكبير فى حياة نبيل فاروق الادبية كانت فى سنة 1984 لما اشترك بمسابقة للمؤسسة العربية الحديثة بمصر و كسب بجايزتها عن قصته اشعة الموت والى اتنشرت فى العام الى بعده كأول عدد من سلسلة ملف المستقبل.
فى نفس الفترة برضه ، كانت علاقة نبيل فاروق بإدارة المخابرات المصرية اتعمقت بشكل كبير، و ده سمحله بمقابلة ضابط مخابرات مصري، اخد منه شخصية "أدهم صبرى" فى سلسلة رجل المستحيل اللى نجحت جامد .
فى شهر اكتوبر سنة 1998، كسب الدكتور نبيل فاروق بالجايزة الأولى فى مهرجان ذكرى حرب اكتوبر عن قصة "جاسوس سيناء: أصغر جاسوس فى العالم". ومن مدة، قام قسم دراسات الشرق الوسطانى فى جامعة ڤيرچينيا الامريكية بعمل موقع خاص للدكتور نبيل فاروق.
نبيل فاروق بيكتب صفحتين بشكل شهرى بمجلة الشباب القومية (مملوكة لمؤسسة الاهرام الصحفية الحكومية) من اكثر من 10 سنين و بيكتب بشكل أسبوعى بجرنال الدستور (المصرية-مستقلة-ليبرالية) الاصدار الثاني.
شارك فى مجلة (العيلة العصرية) ومجلة (الشباب) وملحق (صبيان وبنات) الى بيتعمل مع جورنال (أخبار اليوم)، ومجلة (باسم). و تختلف المشاركات دى ما بين الحلقات المسلسلة لخفايا عالم المخابرات وقصصه الحقيقية، لحد المقالات العلمية بكل انواعها.
اتعمله له ضمن المؤسسة العربية الحديثة:
Maxibon

Maxibon is a brand of ice cream sandwich made by Froneri, and also previously owned by the Swiss company Nestlé. It consists of a block of frozen dairy dessert containing small chocolate chips with one end covered in chocolate, and the other sandwiched between two biscuits.
The Maxibon is an ice cream sandwich produced for the first time in Italy by Motta (Italgel) in 1989 and then brought to international markets by Nestlé starting from 1993 when Nestlé acquired Italgel. Since 2016, the brand has been owned by Froneri, a joint venture between the English R&R Ice Cream and Nestlé itself.
The Maxibon bar is available in Europe, Canada, Australia, Chile, Egypt and New Zealand and can be purchased from 'Maxibon Zone' stands in European cities, such as Madrid. There are three available variations of Maxibon in Europe including vanilla, white chocolate and original flavour. There are also specials released from time to time, with unique flavors as well.
In 2022, Nestlé discontinued Maxibon in the UK.
There have been at least ten known varieties of Maxibon:
The Australian adventure game show Who Dares Wins, featured a segment called the "Maxibon Challenge". Usually involving Whitney who roams around in a mall finding strangers where if a contestant can manage to eat a Maxibon ice cream sandwich within 30 seconds. Then either he or she would be awarded AU$50.00 and be dubbed as a "Whitney Warrior" (an award named after its host Mike Whitney). The Maxibon featured in Pauline Hanson's YouTube cartoon series "Please Explain", Episode "Airbus Albo", where a parody of Australian Prime Minister Anthony Albanese exclaims that "Maxibons are two for $55!" (an exaggerated example of inflation).
Koshiki-no-kata

Koshiki no Kata (古式の形, Koshiki-no-kata, Form of the antique things) is a kata (a set of prearranged techniques) in Judo. It is also known as Kito-ryu no Kata (起倒流の形). It consists of 21 techniques originally belonging to the Takenaka-ha Kito School of jujutsu. Jigoro Kano revised the techniques and incorporated them into a kata in order to preserve the historical source of judo. The set of forms is antique and were intended for "Kumiuchi", the grappling of armored warriors in the feudal ages. As such, the kata is to be performed with both partners imagining that they are clad in armor. The Koshiki-no-kata, together with Nage-no-kata, Katame-no-kata, Ju-no-kata, Kime-no-kata and Goshin-Jitsu, is recognised by the International Judo Federation (IJF.) Although koshiki-no-kata is not often seen in the United States, it is still taught and practiced in Japan. Some striking demonstrations of it from the 1950s can be seen in the film "Classic Judo Kata," by Harold Sharp. If the description of the kata in that film is correct, it would be the only judo kata that involves attacking the cervical spine.
Kitō-ryū

Kitō-ryū (起倒流) is a traditional school (koryū) of the Japanese martial art of jujutsu. Its syllabus comprises atemi-waza (striking techniques), nage-waza (throwing techniques), kansetsu-waza (joint locking techniques) and shime-waza (choking techniques). The style is focused on throws and sweeps, and many of these techniques are designed to be performed while in full armor.
Kitō Ryū is translated as "the school of the rise and fall." It is similar to forms of "Aikijutsu," including the principle of "ki" (energy) and aiki (Kitō Ryū teaches that "When two minds are united, the stronger controls the weaker"...). Equally, it uses principles such as "kuzushi no ri" or "breaking of balance" now associated with modern judo.
Jigoro Kano trained in Kitō-ryū and derived some of the principles that were to form the basis of modern judo from this style. Judo's Koshiki-no-kata is based on Kitō-ryū. Since Kano Jigoro got the Kitō-ryū densho from his Sensei, Judo is the current Kitō-ryū official successor. Modified safer versions of Kitō-ryū throws form large part of Judo's Nagewaza (but without joint-locking throws).
Пловдив (област)

Област Пловдив (също и Пловдивска област) е област в България. Разположена е в централната част на Южна България на площ от 5972,9 km (5,4% от територията на държавата) и има население 634 497 души по окончателни данни от преброяване 2021.
На север областта граничи с област Ловеч, на изток – с област Стара Загора, на югоизток – с областите Хасково и Кърджали, а на юг – с област Смолян. Западната ѝ граница е с област Пазарджик, а северозападната – със Софийска област. Пощенските кодове на населените места в област Пловдив са от 4000 (за град Пловдив) до 4399. МПС-кодът ѝ е РВ.
Населени места в област Пловдив (градовете са с удебелен шрифт):
Численост на населението в населените места на днешните общини в област Пловдив, според преброяванията през годините:
Численост и дял на етническите групи според преброяванията на населението през годините:
Численост и дял на етническите групи по общини, според преброяването на населението през 2011 г.:
Численост и дял на населението по роден език, според преброяването на населението през 2001 г.
Численост и дял на населението по вероизповедание според преброяванията на населението през годините:
Източник НСИ
Дом на младоженците (Пловдив)

Домът на младоженците в Пловдив се намира в самия център на града, на ул. „Христо Г Данов“ 34, до Дондуковата градина.
Домът на младоженците е построен през 1962 г. по поръчка на Община Пловдив. Сградата е проектирана от арх. Матей Матеев и арх. Димка Танева.
Домът на младоженците е на два етажа, с красиви големи прозорци с рисувани орнаменти по тях, метална дограма, мраморен под и стълби, месингов парапет, и голямо фоайе. На втория етаж е обредната зала, място за поздравления, стая за младоженците и административни помещения.
На първия етаж се намират Бюрото за записване на младоженците, магазин за сватбени аксесоари. В Дома на младоженците се сключват граждански бракове, именуване на дете, златни и сребърни сватби. Годишно около 1500-2000 двойки сключват брак именно в тази сграда.
В сградата на Дома на младоженците се намира архивът за сключените през последните 100 г. бракове.
16-и МИР – Пловдив (град)

16-и МИР – Пловдив-град (или 16. многомандатен избирателен район) е избирателен район в България, който обхваща община Пловдив.
Резултати от парламентарните избори през юли 2021 г. в община Пловдив, при 39,53 % избирателна активност (подредени според номера на бюлетината):
Света Петка Нова (Пловдив)

„Света Петка Нова“ е български православен храм в Пловдив, осветен през 1888 г. Разположен е в централната част на града на булевард „Княгиня Мария-Лиза“, в непосредствена близост до римокатолическата катедрала „Свети Лудвиг“. Празникът на енорийския храм е 14 октомври, когато се почита паметта на Преподобна Петка Българска, живяла през X – XI век.
Под съвременната сграда е открита късноантична църква с мраморен под.
Църквата е проектирана по възрожденски модел и представлява трикорабна псевдобазилика. При градежа на храма участва целият тогавашен градски елит. Архитект на „Света Петка Нова“ е Димитър Наумов. Външната декорация на сградата е скромна, а източната част е с триъгълен фронтон и полукръгла апсида. Две десетилития след строежа си, църквата се доизгражда под ръководството на пловдивския архитект Йосиф Шнитер. Най-внушителна е камбанарията с големите си размери, която е авторско копие на кулата звънарница на катедралата „Света Богородица“. Иконостасът, амвонът и владишкият трон са дело на майстор Петър Кушлев от Широка Лъка, а иконите – на пловдивския майстор Петър Джамджиев.
На 1 май 1970 г. в църквата избухва пожар, който нанася сериозни щети на купола и част от покрива на средния кораб. Следва възстановяване и издигане на нов купол. Фасадата е украсена с плочи от бигор, а стенописите са дело на синодални художници. Храмът е осветен за втори път през 1977 г. от митрополит Варлаам Пловдивски.
През 2017 година към църквата е изграден параклис в чест на свети Спиридон. Той се намира някогашния южен притвор на храма.
Свети Архангел Михаил (Цалапица)

„Свети Архангел Михаил“е източноправославен християнски храм в село Цалапица, община Родопи, област Пловдив, България, Пловдивска духовна околия, Пловдивска епархия на Българската православна църква – Българска патриаршия
Храмът е построен през 1847 година, като е осветен на 18 март 1883 година (юлиански календар) от митрополит Панарет Пловдивски. На мястото на църквата, както и около нея се е намирало едно от гробищата на селото, използвано до 80-те години на XIX век. След освещаването на храма, и вече въведените политики за урбанизация на населените места в Османската империя по западен образец, които забраняват гробищните паркове да се разполагат в църковни дворове и в рамките на населените места, гробището спира да се използва и с годините е изоставено. Така строежът на църквата дава възможност на хората да строят нови къщи около нея, въпреки че е имало гробищен парк. Според разкази на възрастни жители на селото храмът е кръстен „Свети Архангел Михаил“ именно заради старото място за покой на мъртвите, тъй като според християнското предание Михаил е архангелът, вземащ душите на умрелите.
Изградена изцяло от камък, от основите до покрива. Представлява внушителна, трикорабна псевдобазилика без купол. Причината да е по-голям по размери вероятно е в резултат на по-либералните политики на султан Абдул Меджид I, който започва първите опити за модернизация на империята. Има общо десет колони, като над всяка има медальони с образи на апостолите. Всички стени включително и олтарът, са изографисани със запазени стенописи. Няма информация сградата да пострадала от земетресения. Храмът е изписан от зограф Георги Кръстевич, от Тревненската иконописна школа. По-късно през XX век е изградена камбанария.
Свети Георги (Белозем)

„Свети великомъченик Георги Победоносец“ е православен храм в село Белозем, част от Пловдивската епархия на Българската православна църква.
Дълго време в селото свещеник е отец Иван Михайлов от село Меселиме. През 1855 г. започва строителството на нова църква. Заслуга за това има Пею Кюркчията, който е издействал разрешително от султана за това. През 1858 г. църквата е завършена. Отец Никола Бакалов от Копривщица е първият свещеник служил в църквата. Камбаната е подарък от бъдещия кмет на Пловдив Костаки Пеев и Панайот Пеев.
След това в селото свещеник е и отец Никола Геров Белчев от Копривщица. Той е събирал песни и подготвял дописки за Найден Геров. През 1860 г. той е събрал и издал малка сбирка от народни песни „Песнопойче“. През 1875 г. се прибира в Копривщица и участва в Априлското въстание. Заловен, той е обесен заедно с други революционери на 17 юли 1876 г. в Пловдив на Джумаята.
През 1928 г. храмът е разрушен от Чирпанското земетресение. През следващата година започва изграждането на нова църква с дарения и доброволен труд на местните хора.
През 2011 г. българското правителство отпуска 106 000 лв. за ремонта на храма. През 2018 г. в деня на Свети Николай Чудотворец на тържествена церемония са осветени нов кръст и ремонтираният купол на храма. Куполът е възстановен със средства на Руската православна църква с благословията на патриарх Кирил Московски. Кръстът, който краси камбанарията, е дело на украински майстори и е подарен от Атанас Стефанов.
Шилонг (плато)

Шилонг (Асамски планини, Мегхалая) е ниска планинска земя в Североизточна Индия, обединяваща планината Гаро на запад и Кхаси-Джантия на изток.
Простира се на 350 km от изток на запад между долината на река Брахмапутра на север и равнините на Източна Бенгалия на юг. Максималната височина е 1961 m. Асамските планини представляват изход на повърхността на древния кристалинен фундамент на Индийската платформа, раздробен от напречни разломи на отделни кулисообразно разположени блокове. Изградени са основно от архайски гнайси и кристалинни шисти с гранитни интрузии, а на юг – от палеозойски формации. Западната част на планината е разчленена на групи от ниски куполообразни хълмове и планини с полегати върхове и дълбоко врязани речни долини. Източната част представлява плато със стръмни южни склонове. Южната част на платото Шилонг е едно от най-влажните места на Земята. Средногодишната сума на валежите в малкото селище Черапунджи възлиза на 11 674 mm. Преобладават храстовите формации и влажните тропически гори, а в районите, където те са унищожени, склоновете са силно ерозирали. На тяхно място терасирано са разположени чаени и цитрусови плантации. Разработват се находища на каменни въглища.
Тхимпху

Тхимпху (на дзонгкха: ཐིམ་ཕུ) е столицата на Бутан. С население от около 104 000 души (2015 г.) е най-голямото населено място в страната. Това е единствената столица в света, в която няма светофари. Въпреки че започва да се обновява, столицата е запазила своя чар, изпъстрена с ярко боядисани красиво декорирани фасади, които и придават средновековен и древен вид.
Тхимпху лежи в плодородната долина на р. Тхимпху Чху. Надморската му височина е 2320 м.
Селището се разраства под закрилата на манастира-крепост Траши Чхое Дзонг, чиято сграда все още служи като място за срещи на Народното събрание. Дълго време Тхимпху е бил зимна столица на Бутан, а през 1962 г. става постоянно седалище на правителството. Градът се разраства към края на 20 век след бързата урбанизация на селското население.
Тхимпху е град, богат на будистка култура.
Точно над него се намира Траши Чхое Дзонг (Крепостта на славната регилия) – крепост-манастир, датиращ от 13 век и напълно обновен и реставриран през 1960-те години. Станала символ на столицата, крепостта приютява в себе си кабинетите на краля и главата на монашеството.
В града се намира националното училище по изобразително изкуство, където се обучават талантливи деца от цялото кралство. Друга забележителност е Националният мемориал Чойфен, където са събрани многобройни свещени картини и статуи.
Тхимпху е основният търговски център на Бутан. Там се търгуват земеделските продукти, главно ориз, царевица и пшеница, произвеждани в околната долина, както и по терасираните хълмове.
Енергия се осигурява от водноелектрическа централа, построена през 1966 г. Индустрията на Тхимпху включва дърводобив и дървообработване и хранително-вкусова промишленост.
Индо-бутанската магистрала открита през 1968 г. е главният маршрут, свързващ Тхимпху с Индия. В града оперират автобусни линии.
Пензанс

Пенза̀нс (на английски: Penzance) е град в Югозападна Англия, графство Корнуол. Разположен е в залива Маунтс Бей на брега на Атлантическия океан, на около 70 km западно от Плимут. Има пристанище и крайна жп гара. Морски курорт. Населението му е 20 255 души по данни от преброяването през 2001 г.
„Пензанс“ е последният град преди нос Ландс Енд. Известен е със своите пирати и климата си, който е толкова мек (благодарение на Гълфстрийма), че палмите и субтропичните растения тук са нещо обичайно. Значението на „Пензанс“ до голяма степен се определя от това, че служи като изходна точка за пътуване до замъците на остров Сейнт Майкълс Маунт, свързан със сушата само с настлана с обли камъни пешеходна пътека. В продължение на векове той е бил тема и вдъхновение на местната общност от художници, тъй като изглежда, че сякаш плава във въздуха точно над морето. Той е първоначално построен през 1135 г. като сестринско абатствона по-известното Мон Сен Мишел отвъд Ла Манша в Нормандия. Отдалеч парапетите и терасираните стръмни градини на манастира-замък-крепост оформят романтичния профил на фона на небето с променлива светлина и носени от вятъра облаци. Трудното изкачване до върха на замъка, издигащ се на 75 метра от морето, си струва усилията заради гледките.
„1000 места, които е добре да видите, преди да умрете“ на Патриша Щулц
Бур ан Лаво

Бур ан Лаво̀ (на френски: Bourg-en-Lavaux, звук) е селище в югозападна Швейцария, административен център на окръг Лаво-Орон в кантона Во. Населението му е около 5 400 души (2018).
Разположено е на 387 метра надморска височина на Швейцарското плато, на северния бряг на Женевското езеро и на 8 километра източно от центъра на Лозана. Създадено е през 2011 година със сливането на дотогавашните общини Кюли, Епес, Гранво, Риекс и Вийет. Винарството е основна дейност, като 28% от землището е заета от терасирани лозя.
Галина Лардева

Галина Лардева е българска кураторка и художествен критик.
Родена е в Пловдив на 9 юни 1972 г. Завършва специалност „Изкуствознание“ в Национална художествена академия, София през 1996 г. Доктор по изкуствознание с дисертация в Институт за изследване на изкуствата на БАН на тема „Неконвенционалните форми в българското изкуство от средата на 80-те до средата на 90-те години на XX век. Контекстуални реконструкции“ (2008). Доцент по История и теория на изкуството в Академията за музикално, танцово и изобразително изкуство в Пловдив с хабилитация на тема „Концепции за образа. Въведение в науката за образа“ (2010). Професор по История на изобразителното изкуство с книгата „Художественото произведение като автопоетическа система“ (2017).
От декември 2016 г. е декан на факултет „Изобразителни изкуства“ в Академията за музикално танцово и изобразително изкуство в Пловдив. От февруари 2020 г. е заместник-ректор по научноизследователска и художественотворческа дейност на АМТИИ „Проф. Асен Диамандиев“ в Пловдив.
Куратор на множество национални и международни изложби, сред които:
Андрей Даниел

Андрей Даниел е български художник живописец. Работи основно в областта на живописта, но също и на стенописта, сценографията, графиката и оформлението на книгата. Има над 100 участия в представителни изложби на българско изкуство в страната и чужбина и над 50 публикации. Автор на книгата „Неща, места и хора“ (2011, ИК „Захарий Стоянов“).
Роден е на 28 март 1952 г. в Русе. Син е на известния театрален режисьор Леон Даниел. Завършва 22 средно училище в София и живопис във ВИИИ „Николай Павлович“ в София (1977), при проф. Добри Добрев. Професор по живопис в Националната художествена академия. Член-кореспондент на БАН.
През 1986 – 1987 г. Греди Асса, Андрей Даниел, Божидар Бояджиев, Вихрони Попнеделев, Недко Солаков и изкуствоведът Филип Зидаров основават групата за авангардно изкуство „Градът“. Заедно правят няколко изложби. В този период Андрей Даниел работи с нетрадиционни техники – инсталации, обекти, но веднага след разпадането на групата през 1991 г. се връща към стария си занаят – рисуването.
Беневенто

Беневенто (на италиански: Benevento; на латински: Beneventum, Беневентум) е град и община в Южна Италия, административен център на провинция Беневенто. Намира се в региона Кампания, на ок. 50 km североизточно от Неапол. Има население 62 940 души (2007).
Разположен е в хълмиста местност, на 130 m н.в., при вливането на реките Калоре Ирпино (известна още като Беневентано) и Сабато. В Античността е самнитски град, но в началото на 3 век пр.н.е. е завладян трайно от Рим след поредица от сражения, станали известни като Самнитски войни. През 268 г. пр.н.е. е установена римска колония с латинско гражданство. Беневентум е бил свързан с Рим и Брундизий чрез Виа Апия и Виа Траяна.
За покровител на града е смятан Св. Вартоломей, чийто празник се отбелязва всяка година на 24 август.
Тончхан-ри

Тончхан-ри (известна и като Пхондон-ри) е ракетна база и космодрум на западния бряг на КНДР. Това е най-големият и модерен космодрум в страната. Открит е на сателитни снимки, и се намира в хълмиста местност недалеч от границата с Китай. Построен е на мястото на едноименно село, което е било преместено в хода на строежа. Космодрумът се състои от кула за изстрелване с височина 40 метра, свързана с железопътна линия, площадка за тестване на двигатели, контролен център, както и резервоар за гориво и окислител, свързан с основните сгради. Съоръженията са много по-добре защитени от тези на Мусудан-ри и ракетите могат да се подготвят за изстрелване в много по-кратък срок от време.
Бойковец

Бойковец е село в Западна България. То се намира в Община Етрополе, Софийска област.
Село Бойковец се намира в хълмиста местност, в красивата долина на река Равна, на 11 километра западно от град Етрополе.
В Бойковец има много природни забележителности. Над селото е разположена местността Шиндарника. Едно от най-известните места е Въртешката, където са се провеждали боеве за освобождаването на България от османска власт. Има паметна плоча, увековечаваща тези битки. Също така оттам минава стария римски път за София „Калдрама“. През селото минава Суха река.
Всяка последна събота на февруари се празнува зимен празник.
Лейдисмит (Канада)

Лейдисмит (на английски: Ladysmith) е град в Югозападна Канада, регионален окръг Кауъчан Вали на провинция Британска Колумбия. Разположен е в хълмиста местност край залив на източния бряг на остров Ванкувър. Населението му е около 7100 души (2005).
Градът е основан около 1898 г. от Джеймс Дънсмюр, собственик на каменовъглени мини, който строи там жилища за работниците в своите мини в Екстеншън.
Наречен е на южноафриканския град Лейдисмит - място на активни военни действия по време на приключилата по онова време Втора бурска война, а много от първоначалните улици получават имена на британски генерали, участвали във войната.
Часовникова кула (Разград)

Часовниковата кула в Разград е постройка в Разград от 1864 г.
Построена е по нареждане на русенския валия Мидхат паша от уста Тодор Тончев от село Дурча. Преди нея на същото място се издига кула от 1764 г., строена по времето на разградския управник Ибрахим паша. Мидхат паша нарежда да се събори старата кула и да се построи нова. По неразчетения надпис на унгарски върху камбаната се предполага, че е доставена от Унгария по време на Австро-турската война.
До 1864 г. кулата е била в готически стил. В същата година тя е съборена и на нейно място била построена кулата в сегашния й вид. Новата часовникова кула е издигната по времето на Митхад паша. Градена е от уста Тодор Тончев, роден в тревненските колиби Дурча. След Освобождението се заселва в разградското село Балкански (някога Калфа дере), където построил църквата „Св. Димитър“ и починал.
Според писмен източник, който Любомир Миков цитира в статията си „Часовниковата кула“ в книгата си „Джамията на Ибрахим паша и „Ибрахим паша“ джамия в Разград“, каменните блокове за построяване на кулата са донесени от близкото село Арнауткьой (дн. Пороище). В този източник се изтъква, че повечето от строителите на кулата са от същото село .
Часовниковата кула е с квадратно каменно тяло със страна 4,4 метра, дебелина на зида 1,05 четра, височина 12,2 метра. Над него има осмоъгълна дървена надстройка, която с куполната покритие достига 7,55 метра височина. Общата височина на часовниковата кула е 26,15 метра.
Кулата е реставрирана от община Разград и областния съвет на град Армаа, Северна Ирландия през 1998 г.
Оръдеен купол

Оръдейният купол или оръдейна кула е подвижна установка на ракетно, артилерийско или огнестрелно оръжие, разположено на бойна машина (кораб, танк, бронирана бойна машина) или укрепление с въртене по оста, като сектора на хоризонталния обстрел може да е ограничен от външни по отношение на кулата конструктивни елементи. В качеството на последните нерядко се използват куполни установки от бронирана техника, преоборудвани за стационарно разполагане. Основното му предназначение е разполагането/защитата на разчета и на вграденото въоръжение и оборудване.
Куполът разполага с броня, която осигуряваща защита на екипажа, оръдието, пусковата установка, прицела и системите за контрол на огъня. При дълговременните огневи съоръжения, танковете и големите бойни кораби (линкори и крайцери) защитата е цялостна и достатъчно дебела, докато при леките бронирани машини и кораби тя е частична и по-лека. Конструктивно кулата се състои от подвижен бронекорпус, който на подвижната основа (погон) лагерува върху топчета с долната (неподвижна) основа (долен погон) на подкуполната кошница, лист или палуба. Между погоните са разположени топчета, за намаляване на триенето при завъртането на кулата. Долния неподвижен погон и разположените в него топчета по същество представляват сачмен лагер, който дава опора на подвижния корпус на кулата, носещ теглото ѝ и намаляващ силата на съпротивление при завъртането ѝ в необходимото направление.
Механизмите, използвани за въртене на купола, включват електрическо, хидравлично, парно или пневматично задвижване.
Поставените в кулата възли и агрегати се определят от нейното предназначение. За оръдейната кула това са механизмите за нейното насочване по вертикала и хоризонтала, прицелни устройства. В случай на отсъствие на автоматизирана система или ако има изцяло механична система за зареждане там се намира оръдейния разчет. Управлението на огъня може да се извършва както вътре в нея, така и отдалечено посредством автоматика и телемеханика, жично или чрез радиокоманди. Кулите се делят на масивни (отлети) и сглобяеми. На кулите често има люкове, перископи, допълнителни елементи на активната броня (при танкове, бронемашини и т.н.). Често в задната част на кулата се помещава боезапас (снаряди, патрони и т.н.) Кулата може да бъде подвижна или неподвижна (най-често на САУ и ПТ-САУ). В кулата освен основното въоръжение може да се поставят картечница или малокалибрено оръдие, за увеличаване на огневата мощ.
Мезешка гробница

Мезешката гробница е тракийска куполна гробница от микенски тип датирана от 4 – 3 в. пр. Хр. Намира се в покрайнините на село Мезек, община Свиленград, в могилата „Мелтепе“. Това е една от най-големите тракийски гробници в България.
Мезешката гробница се намира източно от село Мезек. До нея се достига по автомобилен път, който се отделя, преди да се влезе в селото. Посещения на гробницата се организират чрез информационния център в Мезек. Под връх Шейновец се намира още една тракийска куполна гробница. Преддверието и е малко и почти разрушено, куполното помещение е запазено, но подовата настилка е изцяло разбита от иманяри.
В насипа на могилата през 1908 г. селянин открил бронзова скулптура на глиган в естествен ръст с тегло 177 kg. Находката днес се намира в археологическия музей в Истанбул, Турция, тъй като през 1908 г. този район все още се намирал в границите на Турция. В музея в Хасково се намира гипсова отливка на оригинала.
Гробницата е открита случайно от местни жители през 1931 г. Проучена е от проф. Богдан Филов – виден български археолог и политик, министър-председател на България в две правителства в периода 1940 г. – 1943 г. Обявена е за паметник на културата в бр. 67 на Държавен вестник от 1968 г.
Гробницата при Мезек е най-голямата и една от най-интересните и внушителни куполни гробници от микенски тип в Тракия. Запазена е изцяло в оригиналния си вид. Отвън е покрита с внушителен могилен насип с височина 14 – 15 m и диаметър при основата 90 m. Изградена е от дялани каменни блокове, свързани на места с железни скоби. В гробницата се влиза през коридор (дромос) с дължина 20,65 m, широчина 1,55 m и средна височина 2,50 m. Следват две правоъгълни преддверия (с триъгълен свод – като този на дромоса). От коридора последователно се влиза в правоъгълни преддверия, а след тях в кръгла погребална камера – толос с формата на пчелен кошер. Помещението има диаметър 3,30 m и височина до върха на купола – 4,30 m., а в него се намират каменен саркофаг и две каменни корита (урни).
В гробницата са открити голям брой предмети от злато, бронз, желязо, стъкло и керамика, които са изложени в музеите в София и Хасково. Сред тях има златни накити, обеци, нагръдник от желязо, сребърни, златни, бронзови и глинени съдове, бронзов канделабър (голям трикрак свещник с лампи), висок 134 cm, украсен с голяма статуетка на танцуващ сатир. Предполага се, че гробницата е използвана като храм от типа хероон – място, където се почитал култът към божествения покойник чрез определени религиозни ритуали. Използвана е многократно и най-вероятно е служила за фамилна гробница на тракийски аристократ. Открити са следи от шест погребения.
Арсений Пловдивски

Арсений е виден български православен духовник, пловдивски митрополит на Българската православна църква от 1987 до 2006 година.
Арсений е роден със светското име Ангел Богоев Чакандраков на 29 юли 1932 година в село Узун Кърово, Пловдивски окръг. След завършване на основното образование през 1945 г., той постъпва в Пловдивската духовна семинария, която завършва в 1951 г. Приет е в Софийската духовна академия. След завършване на академията през 1955 г. е назначен за послушник и помощник-библиотекар в Рилския манастир. На 2 юни 1956 г. е постриган за монах с името Арсений от тогавашния игумен епископ Варлаам Стобийски, под духовното старчество на архимандрит Климент Рилец, а на 10 юни 1956 е ръкоположен за йеродякон. От 1957 до 1959 г. е на специализация в Московската духовна академия. На 18 октомври 1958 година патриарх московски и на цяла Русия Алексий I го ръкополага за йеромонах.
След завръщането си в България и до есента на 1961 година служи като помощник-библиотекар, ефимерий и екскурзовод в Рилския манастир. На 23 юли 1961 г. по предложение на манастирския събор и решение на Св. Синод е възведен в архимандритско достойнство от Неврокопски митрополит Пимен. От 1 септември 1961 г. до края на 1962 г. е учител-възпитател в Софийската духовна семинария, а от 1 януари 1963 г. е назначен за протосингел на Врачанската митрополия. От 1 януари 1968 г. до 30 март 1969 г. е протосингел на Врачанската митрополия. Едновременно с това е специализант в Богословския факултет на Хумболтовия университет в Берлин.
След края на специализирането си в Берлин, на 30 март 1969 г. архимандрит Арсений е хиротонисан в патриаршеската катедрала „Св. Александър Невски“ за стобийски епископ и става викарий на Врачанската митрополия. От 1 април 1969 г. до лятото на 1974 г. епископ Арсений е викарий на Врачанския митрополит Паисий. След смъртта на последния е избран през същата година за Врачански митрополит, но с намесата на властта Св. Синод касирал избора и епископ Арсений е пратен на заточение в Бачковския манастир.
Оттам по предложение на патриарх Максим след няколко години е изведен и назначен за викарий на митрополит Софроний Доростолски и Червенски, а после – от 1 август 1977 г. до края на 1979 г. е игумен на Троянския манастир. От 1 януари 1980 г. до ноември 1982 г. е главен секретар на Светия синод на Българската православна църква. От 1 декември 1982 г. е викарий на митрополит Варлаам Пловдивски, който пост заема до ноември 1986 г. На 1 февруари 1987 г. е избран, а на 8 февруари същата година е канонически утвърден за пловдивски митрополит.
По време на посещението на папа Йоан Павел II в Пловдив през 2002 г., присъства на светата евхаристия, отслужена от римския епископ.
Почива на 74-годишна възраст от инфаркт на миокарда на 13 октомври 2006.
Тихомир Трендафилов

Тихомир Иванов Трендафилов е български адвокат, лобист и предприемач.
Участва в множество приватизационни сделки след 1989 г. Бизнесът му е в отглеждането на българска маслодайна роза, ловния туризъм и в друти сфери на икономиката.
На 18 май 2011 г. е признат от правителството на България за почетен консул на Република Казахстан в Пловдивски консулски окръг, обхващащ територията на областите Бургас, Ямбол, Сливен, Пловдив, Хасково, Стара Загора, Кърджали, Смолян и Пазарджик.
Георги Паскалев

Георги Иванов Паскалев е български биолог.
Роден е на 28 декември 1937 година в село Долни Воден (днес квартал на Асеновград), Пловдивски окръг.
Завършва техникум по ветеринарна медицина в Асеновград и Висшия педагогически институт в Пловдив (1966).
Завежда отдел в Окръжната станция на младите агробиолози, Кюстендил (1970). Секретар на Природоизпитателното дружество, председател на Комисията по опазване на природата към ОС на СБА в Кюстендил. Кандидат на биологическите науки (1979). Член на бюрото по опазване на природата към ОК на ОФ. Изучава ентомофауната на Осоговската планина и резервата „Габра", установява 88 вида от семейство Сечковци, връзката между сезонната динамика на видовете и други.
От 3 декември 1990 г. до 1 ноември 1991 г. е председател на Временната управа на Община Кюстендил. Ръководният екип на общината се ангажира главно с административни задължения и подготовка за провеждане на общински избори.
Мърконич Град

Мърконич Град (на сръбски: Мркоњић Град) е град в Република Сръбска, Босна и Херцеговина. Административен център на община Мърконич Град. Населението на града през 1991 година е 8422 души.
Населението на града през 1991 година е 8422 души.
Church of St Constantine and Helena

The Church of St Constantine and Helena (Bulgarian: Св. Св. Константин и Елена) is a church in Plovdiv, Bulgaria. It is considered to be among the oldest churches in the city. It was built in 337 at the sight of an ancient pagan temple in the acropolis on one of the fortified hills. The church was named after Emperor Constantine the Great and his mother Elena. During the years, the building was destroyed and rebuilt several times. Its current edifice was constructed in 1832 with the help of local patriots. Its magnificent frescoes and icons were painted by masters of one of the most famous Bulgarian Icongraphic Schools: the Debar School. Some of the icons and painting of the church were made by the famous Bulgarian National Revival painter Zahari Zograf who lived and worked in Plovdiv between 1836 and 1840.
Media related to Church of St Constantine and Helena, Plovdiv at Wikimedia Commons
42°8′58″N 24°45′10″E﻿ / ﻿42.14944°N 24.75278°E﻿ / 42.14944; 24.75278
Josef Schnitter

Josef Schnitter (Bulgarian: Йосиф Шнитер, Yosif Shniter; 16 October 1852 – 26 April 1914) was a Czech-Bulgarian architect, engineer and geodesist. He is credited with shaping the modern appearance of Plovdiv, Bulgaria's second-largest city.
Schnitter was born on 16 October 1852 in Nový Bydžov in Bohemia, Austrian Empire (today in the Czech Republic). He graduated from the University of Technology's Faculty of Construction in the imperial capital Vienna and then moved to the Russian Empire, where he converted to the Eastern Orthodox Church. Schnitter arrived in Bulgaria during the Russo-Turkish War of 1877–1878 and assisted the Imperial Russian Army as an engineer, designing the pontoon bridges used in the crossing of the Danube and the fortification equipment employed by the Russians in the Siege of Plevna. Schnitter was injured at Pleven and received a sabre from General Eduard Totleben, who commanded the siege, as a recognition of his contribution to the siege's success.
Even before the Treaty of San Stefano was signed on 3 March 1878 and Bulgaria was liberated from Ottoman rule, Schnitter was dispatched to Plovdiv by the Russians. He settled in the city, which was the capital of autonomous Eastern Rumelia until the Unification of Bulgaria in 1885, and, after a brief private practice, served as Plovdiv's head architect and municipal chief of engineering from 1878 until his death in 1914.
Schnitter was married to Elisabeth Maria Friederike Baumann from Windsheim in Germany who was staying in Plovdiv's Old Town en route to Istanbul. According to the story, he met his future wife when the crumbs she threw out of her window landed on Schnitter, who was touring the buildings he had constructed. His best man was Slovene scholar Anton Bezenšek who spent two decades teaching in Plovdiv. The architect acquired Bulgarian citizenship in 1906. Josef Schnitter died of bronchopneumonia in 1914; he got sick while overseeing the repair of the city water conduit. He was interred in the Plovdiv Central Cemetery.
Maria Schnitter, head of the Plovdiv University's Faculty of Philosophy and History, is his great granddaughter. In 2006, Josef Schnitter was posthumously declared an honorary citizen of Plovdiv and in early 2009, plans were announced to erect a monument to the architect in the city; the monument will be sculptured by Tsvyatko Siromashki. A street in Plovdiv is also named after the architect.
Schnitter designed Plovdiv's entire post-Liberation city plan (1888–1891), including its main street, today's Prince Alexander Street, which he intended to be 54 metres (177 ft) wide. However, he was persuaded by the City Council to narrow it to 16 metres (52 ft).
His other projects include:
The Ojai Apartments

The Ojai Apartments is an historic Mediterranean Revival apartment building at 1929 N. Whitley Ave., at the intersection of Whitley with Padre Terrace, in Hollywood, California.
The Ojai Apartments were designed by Frank H. Webster, architect of the historic landmark Villa Bonita, and built by the Cooper Construction Company in 1928. It features five stories facing Padre Terrace and four stories facing its northern end at Emmet Terrace. It has terracotta roof tiles and a rooftop neon sign. The complex was designated a Los Angeles Historic-Cultural Monument in May 2006. In 2017, the Ojai was used as the residence of the fictional Tommy Wiseau in James Franco's The Disaster Artist. The use of the building is thought to be a double entendre on Tommy Wiseau's infamous The Room character's habit of greeting other characters with a perfunctory "Oh, hi."
Central district, Plovdiv

42°8′40″N 24°44′49″E﻿ / ﻿42.14444°N 24.74694°E﻿ / 42.14444; 24.74694
Central district (Bulgarian: Район Централен) is one of the six districts of Plovdiv in southern Bulgaria. It has 84,431 inhabitants. Most of Plovdiv's major sights are situated in the district - Roman stadium, Roman Odeon, Ancient theatre, the Watchtower on Sahat tepe (one the city's seven hills), the central street and many others. There is a large numbers of shopping centers, bars and administrative buildings. There are a lot of green spaces.
The city garden and the Singing Fountains are located in the 'Central' district. It is a pleasant place to go for a walk. Several of the avenues in the garden lead to the central square from where the main pedestrian street begins and goes to the pedestrian bridge above the Maritsa river near Novotel Plovdiv. There are many shops, cafés, bars and restaurants along the main street.
There are many large trade centers and malls including Grand Trade Center, Market Center, Teipan, Scandinavia, Central Hali, Rilon, Pedestrian Bridge and others. Markovo Tepe mall is already open.
Plovdiv Regional Ethnographic Museum

The Plovdiv Regional Ethnographic Museum (Bulgarian: Регионален етнографски музей — Пловдив, Regionalen etnografski muzey — Plovdiv) is a museum of ethnography in Plovdiv, Bulgaria. Since 1938, it has occupied the 1847 house of the merchant, Argir Kuyumdzhioglu, in the city's Old Town. The museum features six exhibitions, each occupying a separate room.
Although there had been plans to organize a museum of ethnography in Plovdiv as early as 1891, it was not until 1917 that a Regional Museum was established thanks to the efforts of Stoyu Shishkov, a local scholar and journalist. Shishkov was the museum's first secretary and only employee. In 1931–32, the collection of 500 items was transferred to the Plovdiv National Library and Museum. In 1938, the museum was revived as the Municipal Museum House thanks to the mayor of Plovdiv, Bozhidar Zdravkov, and was organized in the Kuyumdzhioglu House. The museum was officially reopened on 14 October 1943; six years later, the Municipal Museum House became the People's Ethnographic Museum. A permanent exhibition was arranged in 1952 and revised substantially in 1962.
Today, the Plovdiv Regional Ethnographic Museum has a collection of over 40,000 exhibits distributed among the agriculture, crafts, fabrics and clothing, furniture and interior, musical instruments, religious items and works of art exhibits. In addition, the museum boasts a scholarly archive, a library and a photo archive.
The Kuyumdzhioglu House, the museum's home, was built in 1847 for the Plovdiv merchant, Argir Hristov Kuyumdzhioglu. He was a prominent homespun trader who owned a company in Vienna. The house was constructed by Hadzhi Georgi, from the Rhodopean village of Kosovo, and has been described as a prime example of Plovdiv's mid-19th century Baroque architecture. The house has a symmetric facade; it is two stories tall on its west side and four stories tall on its east side, employing the natural denivelation. The Kuyumdzhioglu House lies near the Plovdiv Old Town's eastern gate, the Fortress Gate (Хисар капия, Hisar kapia), and spreads over 570 square metres (6,100 sq ft). It has 12 rooms and airy salons. Both the house's interior and exterior decoration rely on sophisticated floral motives. The ceiling in each room is wood-carved. The house has an inner yard with a garden.
After the Liberation of Bulgaria from Ottoman rule in 1878, Argir Kuyumdzhioglu left Plovdiv to settle in Vienna. From 1898 to 1902, the house was used as a girls' boarding house. Following that it was used by Garabet Karagyozyan's millinery factory, as a flour warehouse and as a vinegar factory. In 1930, it was acquired by the Bulgarian tobacco merchant, Antonio Colaro (Antonii Kolarov from Rouse). Colaro intended to demolish the house and build a tobacco warehouse, but he was denied permission by the Plovdiv municipality. The municipality bought the house in 1938, carried out renovations, and organized the museum.
42°9′0″N 24°45′11″E﻿ / ﻿42.15000°N 24.75306°E﻿ / 42.15000; 24.75306
Pandan, Antique

Ang Bayan ng Pandan ay isang ika-4 na klaseng bayan sa lalawigan ng Antique, Pilipinas. Ayon sa senso ng 2020, ito ay may populasyon na 35,965 sa may 8,949 na kabahayan.
Ang bayan ng Pandan ay nahahati sa 34 mga barangay.
San Jose de Buenavista

Ang San Jose de Buenavista, minsang pinaiikling San Jose, ay isang ika-3 klaseng bayan at kabisera ng lalawigan ng Antique, Pilipinas. Ayon sa senso ng 2020, ito ay may populasyon na 65,140 sa may 14,750 na kabahayan.
Ang bayan ng San Jose ay nahahati sa 28 mga barangay.
Ang lathalaing ito ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.