davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Colecția Muzeală „Istoria teatrului românesc” din Iași

Colecția muzeală „Istoria teatrului românesc” este un muzeu municipal din Iași, secție a Muzeului Literaturii Române din Iași, și este amplasat la etajul Muzeului „Mihai Eminescu” din Parcul Copou.
Muzeul prezintă evoluția fenomenului teatral de la primele sale manifestări până în contemporaneitate, ilustrând principalele momente din istoria teatrului și contribuția marilor personalități la dezvoltarea acestuia.
Muzeul a fost inaugurat în decembrie 1976, la 160 de ani de la reprezentația primului spectacol în limba română, Mirtil și Hloe, pus în scenă de Gheorghe Asachi, în decembrie 1816. Sediul inițial al muzeului a fost casa vornicului Vasile Alecsandri, casă în care a copilărit poetul, vecină cu Biserica „Sfântul Ilie” acum dispărută. Clădirea, construită de vornicul Alecsandri în 1780 și clasată monument de arhitectură, a fost folosită ca locuință și apoi ca sediu al Stației de salvare a județului Iași. A fost restaurată între anii 1972-1976 pentru a adăposti un nou muzeu al Iașului, Muzeul Teatrului.
După retrocedarea sediului Muzeului din str. V. Alecsandri (imobil de secol al XVIII-lea, muzeul a fost reorganizat sub forma Colecției „Istoria teatrului românesc”, la etajul Muzeului „Mihai Eminescu” din Parcul Copou, expoziție inaugurată la la 22 februarie 2009.
Colecția „Istoria teatrului românesc” se constituie într-un ansamblu de colecții unicat de afișe, costume, artă plastică și decorativă, manuscrise, fotografii etc.
Muzeul prezintă evoluția fenomenului teatral de la primele sale manifestări până în contemporaneitate, ilustrând principalele momente din istoria teatrului și contribuția unor mari personalități la dezvoltarea acestuia (Gheorghe Asachi, Vasile Alecsandri, Matei Millo, Gheorghe Manolescu, Aristizza Romanescu, Agatha Bârsescu, Ion Sava, Victor Ion Popa, Miluță Gheorghiu, Nelu Ionescu, Teofil Vâlcu): afișe, manuscrise, cărți, costume ale unor actori care au jucat pe scena Teatrului Național din Iași (Matei Millo, Barbu Lăutaru, Miluță Gheorghiu), piese de mobilier, colecția de medalii Teodor Burada, prime ediții ale unor traduceri din dramaturgia universală, un afiș din 1837 pe care apare pentru prima dată titulatura de Teatrul Național Iași.
Opera Națională Română din Timișoara

Opera Națională Română Timișoara este o companie națională de operă, operetă și balet, instituție publică cu personalitate juridică, aflată în subordinea Ministerului Culturii din România.
Opera Națională Română Timișoara a fost înființată prin decretul regal nr. 254 din 30 martie 1946, emis de regele Mihai I. Prim director al operei a fost Aca de Barbu.
Opera își desfășoară activitatea în clădirea Palatului Culturii. Aceasta a fost începută în 1871, după planurile arhitecților vienezi Ferdinand Fellner și Hermann Helmer, și a fost terminată în 1875. Reprezentațiile inaugurale au avut loc la 22 septembrie 1875 (în limba maghiară) și la 25 septembrie 1875 (în limba germană).
Două incendii au devastat de-a lungul timpului clădirea (1880, 1920). După primul incendiu clădirea a fost restaurată până în 1882 în stilul original, „Renaissance”. După al doilea au rămas intacte doar aripile laterale, fațada trebuind să fie refăcută. Arhitectul Duiliu Marcu, care avea să construiască Palatul Victoria din București, a refăcut fațada și sala de spectacole, în 1923 păstrând aspectul inițial, dar în 1936, fiind necesară înălțarea fațadei, aceasta a fost refăcută în stilul neobizantin caracteristic acelui timp.
În această clădire își desfășoară activitatea patru instituții de artă: Opera Română, Teatrul Național „Mihai Eminescu”, Teatrul Maghiar „Csiky Gergely” și Teatrul German de Stat.
Lista celor mai înalte turnuri gemene din lume

Lista celor mai înalte turnuri gemene din lume clasifică cele mai înalte ansambluri arhitectonice formate din elemente (clădiri) separate identice sau asemănătoare.
Deși în practică clădirile înalte („zgârie-nori”) sunt denumite turnuri, din punct de vedere tehnic cele două tipuri de structuri se diferențiază. În conformitate cu definițiile Consiliului pentru clădiri înalte și habitat urban (Council on Tall Buildings and Urban Habitat - CTBUH) clădirile se caracterizează prin faptul că cel puțin 50% din suprafața acestora este spațiu ocupabil.
În tabel sunt incluse clădirile finalizate, existente, cu o înălțime de cel puțin 100 de metri. Ordinea este descrescătoare, în funcție de înălțimea arhitecturală, excluzându-se eventualele construcții suplimentare instalate deasupra acoperișului, astfel încât valorile înălțimii zgârie-norilor pot fi diferite față de cele din Lista celor mai înalte clădiri din lume unde clasificarea s-a făcut în funcție de înălțimea totală a clădirii. Tabelul include două secțiuni, prima incluzând ansamblurile arhitecturale formate din două turnuri, iar cea de-a doua pentru cele formate din mai mult de două turnuri.
Din 1996, cele mai înalte turnuri gemene din lume sunt Petronas Twin Towers din Kuala Lumpur, cu o înălțime de 451,9 metri. Cele mai înalte turnuri gemene care au fost demolate sunt turnurile World Trade Center din New York City, cu o înălțime de 417 metri, distruse în urma atentatelor teroriste din 11 septembrie 2001, ele reprezentând cea mai înaltă clădire ocupată din lume care a fost demolată. Anterior, turnurile World Trade Center au deținut titlurile de „cele mai înalte turnuri din lume” între 1970 și 1973 și „cele mai înalte turnuri gemene din lume” între 1971 și 1996.
Castelul Bratislava

Castelul Bratislava (în slovacă Bratislavský hrad) este castelul principal din Bratislava, capitala Slovaciei.
Clădirea masivă, cu turnuri în cele patru colțuri, este situată pe un deal stâncos relativ izolat din Carpații Mici (Malé Karpaty), chiar deasupra fluviului Dunărea, în mijlocul Bratislavei. Este o bijuterie a orașului.
Oferă o excelentă panoramă a Bratislavei, a Austriei și, atunci când vremea este favorabilă, a Vienei și Ungariei. Există multe legende legate de istoria castelului.
Situl castelului include următoarele :
Clădirea castelului include 4 turnuri (unul în fiecare colț) și o curte cu o fântână adâncă de 80 de metri. Cel mai înalt turn este Turnul Coroanei, în sud-est, construit în secolul al XIII-lea, care a găzduit bijuteriile coroanei. Zidurile exterioare și coridoarele interioare conțin fragmente ale unor elemente de construcție gotice și renascentiste. La est de intrarea principală, se poate vedea poarta de intrare zidită în secolul al XVI-lea. În spatele intrării, există un coridor boltit și apoi niște scări mari în stil baroc, care duc la expoziții ale Muzeului Național Slovac (Slovenské národné múzeum). Partea stângă a laturii sud-estice a clădirii găzduiește cele patru săli ale Camerei Comorii (deschisă în 1988), cu o colecție a celor mai importante descoperiri arheologice și a altor obiecte găsite în Slovacia, inclusiv statuia preistorică intitulată „Venus din Moravany”. Al treilea etaj găzduiește expoziția „Istoria Slovaciei”. Primul etaj din partea de sud-est a clădirii găzduiește camerele Parlamentului Slovac - Consiliul Național al Republicii Slovace - inclusiv mobilă din secolul al XVI-lea. Partea de nord a clădirii - fosta Capelă în stil baroc, găzduiește sala de muzică în care se țin concerte. Curtea include intrarea în Sala Cavalerilor.
La vestul clădirii castelului există recent reconstruita clădire Hillebrandt, care fusese construită în 1762 și distrusă de incendiul din 1811. Curtea de Onoare este un spațiu de dinaintea intrării în castel. A fost creat spre sfârșitul secolului al XVIII-lea. În spatele Porții Sigismund și în fața clădirii castelului există Curtea Leopold, din secolul al XVII-lea, cu bastioane.
La est de clădirea castelului se află constelația bazilicii Moraviei Mari (secolul al IX-lea), Bisericii "Sfântul Salvator" (secolul al XI-lea) și altor obiecte medievale timpurii. Adevăratele descoperiri arheologice se află chiar sub acea constelație.
La nord-est de clădirea castelului, lângă Poarta Nicolae, se află Bastionul Lugiland (care a fost o poartă de intrare gotică în secolul al XV-lea), o clădire lungă din secolul al XVII-lea (astăzi o clădire a Consiliului Național al Republicii Slovace) și un grajd în stil baroc (astăzi un restaurant faimos). Un parc englezesc este situat la sud de grajd. Întreaga frontieră nordică a sitului castelului este formată de o clădire lungă în stil baroc, din secolul al XVIII-lea, care astăzi găzduiește Muzeul Național Slovac și administrația castelului.
Turismul în Slovenia

Trei dintre cele mai importante obiective turistice ale Sloveniei sunt în Bled. Castelul Bled și-a început existența ca un turn roman, care fusese ridicat în anul 1004, când împăratul german Henrik al II-lea i-a oferit cadou zona episcopului Albuin de Brixen. În Evul Mediu, au fost adăugate alte turnuri și fortificații. Alte clădiri au fost construite in perioada barocă, pentru a completa dezvoltarea castelului. Castelul se află pe vârful unei stânci, în partea de nord a orașului și este o clădire roșie pitorească, adăpostind un muzeu ce expune istoria castelului și multe obiecte medievale.
Alt obiectiv este insula de pe lacul Bled. Pe această insulă se află o bisericuță ce datează din secolul al X-lea și care poartă hramul Sfintei Maria. Există o tradiție care spune ca acel bărbat care își duce mireasa în brațe cele 99 de trepte, de la docuri până la biserică, va avea o căsătorie fericită.
Lacul Bled se afla în Alpii Iulieni din nord-vestul Sloveniei, în apropiere de orașul cu același nume. Este o destinație turistică foarte populară. Peisagistic, lacul de origine glaciară este de o frumusețe aparte, fiind înconjurat de munți și păduri. Pe lac se pot face plimbări cu barca sau caiacul.
Capitala Sloveniei (Ljubljana) găzduiește alte două obiective importante: Catedrala Sf. Nicolae și Piața Orașului.
Catedrala Sf. Nicolae a fost construită între anii 1701 si 1708 in stil baroc. În 1836 a fost ridicată cupola, iar în 1996, în cinstea vizitei Papei Ioan Paul al II-lea au fost adăugate două porți noi de bronz.
Poarta principală relatează povestea creștinătății în Slovenia, iar cealaltă poartă arată istoria diocezei Ljubljana. Catedrala se află lângă piața Vodnikov.
Piața orașului cuprinde adevăratul centru vechi. Este împânzită de case construite în stil baroc, cu fațade ornamentate. Casele au curți interioare, cu acces prin pasaje înguste. La parterul clădirilor se află magazine, buticuri și restaurante.
Peșterile din Škocjan se află pe lista patrimoniului mondial UNESCO din 1986.
Turnul cu ceas din Bitola

Turnul cu ceas din Bitola, cunoscut ca Saat Kula (în macedoneană Саат кула), este un turn cu ceas și unul dintre reperele orașului macedonean Bitola. Turnul cu ceas din Bitola, spre deosebire de castelele de apă învechite care au fost construite în Austro-Ungaria, a fost un monument cu scop practic, ajutând locuitorii să cunoască timpul zilei.
Potrivit legendelor, chiar dacă existența turnului cu ceas a fost menționată mai înainte, în 1664 (secolul al XVII-lea), actualul turn cu ceas a fost construit în anii 1830, în aceeași perioadă în care a fost construită în apropiere biserica ortodoxă „Sf. Dimitrie”.
El este situat în zona centrală a orașului Bitola pe partea de nord a străzii principale Șirok Sokak, nu departe de Piața Magnolia, unde există numeroase monumente istorice și culturale, precum și construcții noi. Turnul cu ceas are o înălțime de 33 de metri și laturi cu lățimea de 5,8 m. Pe toate cele patru laturi sunt fixate plăci metalice montate manual și înscrise cu cifre romane de la unu la doisprezece. În partea cea mai de sus a turnului se află un mic dom, care oferă o frumoasă panoramă a orașului. În perioada recentă s-au efectuat lucrări de conservare și de restaurare, care nu au schimbat aspectul original al turnului cu ceas.
Turnul a fost construit din blocuri masive de piatră. Porțiunea principală și, de asemenea, cea mai decorativă a turnului cu ceas este cea în care se află orologiul. Intrarea în turnul cu ceas încadrată de blocuri de marmură este situată pe latura de nord. Există aproximativ o sută de trepte care duc în vârful clădirii, la înălțimea de aproximativ 32 m, unde se aflau în trecut clopotele mari care indicau trecerea timpului.
În 1927 a fost amplasat primul orologiu confecționat de compania germană Konfage. Persoanele însărcinate cu baterea clopotelor au fost înlocuite cu așa-numitele sajdzhii (supraveghetorii orologiului) care erau responsabili cu întreținerea mecanismului orologiului. Primul orologiu avea cadranul alb cu cifre negre și era mai mic decât cel actual. Acest mecanism a fost înlocuit de naziști în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, fiind amplasate 15 clopote noi cu greutatea de 900 kg în semn de recunoștință pentru îngrijirea de către autoritățile orașului a Cimitirului Memorial al soldaților germani morți în Primul Război Mondial. În 1962 mecanismul a fost restaurat, iar în 1970 a fost amplasat un mecanism cu claviatură pentru cântarea periodică a unor melodii noi. Turnul cu ceas este unul dintre cele 180 de turnuri din lume care au încorporat un astfel de mecanism.
Clădirea Székely și Réti din Târgu Mureș

Clădirea Székely și Réti (în maghiară Székely és Réti-épület) a fost construită după presupunere pe baza planurilor arhitectului Ede Toroczkai Wigand în stil secession ca locuință pentru muncitorii fabricii de mobilă „Székely și Réti” din Târgu Mureș. Se figurează pe lista monumentelor istorice sub codurile LMI: MS-II-m-B-15517 și MS-II-m-B-15518
Clădirea se află în Orașul de Sus (strada Margaretelor), fiind construită pe terenul fabricii de mobilă „Székely și Réti” care în timpul comunismului a devenit Mobex. Construcția, cu regim de înălțime parter și mansardă, are o aripă lungă cu fațada și intrarea principală orientată spre strada Margaretelor. Edificiul are o volumetrie impunătoare cu acoperiș realizat parțial din șindrilă. Ede Toroczkai Wigand este considerat ca fiind proiectantul, însă nu poate fi exclusă nici prezența unui alt arhitect. În lipsa detaliilor nici data exactă a construirii nu se cunoaște, cea mai corectă estimare ar fi perioada 1910-1919. Stilul este specific, aparține de transilvanismul reprezentat de Ede Toroczkai Wigand și Károly Kós.
Soarta clădirii monument istoric a reapărut în presa locală după ce primarul municipiului Târgu Mureș, Dorin Florea, în 2011 a vorbit public despre demolarea atât a fostului restaurant Súrlott Grádics, cât și a clădirea Székely și Réti după planurile lui Ede Toroczkai Wigand pentru muncitorii fabricii de mobilă „Székely și Réti” în strada Margaretelor. Demolarea acestora din urmă, aflate în proprietatea primăriei, a fost oprită numai după sesizarea Muzeului Județean Mureș.
Rădulenii Vechi, Florești

Rădulenii Vechi este un sat din raionul Florești, Republica Moldova.
Structura etnică a satului conform recensământului populației din 2004:
Structura etnică a satului conform recensământului populației din 2014:
Componența Consiliului local Rădulenii Vechi (9 consilieri), ales la 5 noiembrie 2023, este următoarea:
În satul Rădulenii Vechi activează un gimnaziu, anul construcției 1975, unde își desfășoară activitatea 18 profesori, structura pe clase – 9. În sat mai activează și o grădiniță de copii, anul construcției 1965, unde își desfășoară activitatea 3 educatori.
Oficiul Medical Rădulenii Vechi este amplasat în centrul satului la o distanță de 6 km de la OMF și la o distanță de 11 km de la centrul raional. Este o clădire cu un etaj, reparată, în stare bună, cu o suprafață de 188 m.p., construită în anul 1950. Clădirea Oficiului Medical este gazificată, telefonizată, dispune de sistem informațional computerizat. Dispune de apeduct și canalizare. Oficiul Medical este asigurat cu transport funcțional. În incinta instituției se află următoarele încăperi:biroul medicului de familie, sala de proceduri și vaccinări, cabinet prenatal, sala de fizioprocedeuri, sala de treaj, biroul asistentei medicale superioare, punct farmaceutic, laboratorul, cabinet stomatologic, sala de odihnă, nișă pentru inventar și sala de așteptare.
Casa de Cultură se găsește în centrul satului. Are trei angajați, două colective folclorice: ansamblul folcloric „Vatra satului” deține titlul „Model” Ansamblul de bărbați „Plai”.
Galeria Oamenilor de Seamă din Fălticeni

Galeria Oamenilor de Seamă din Fălticeni este un muzeu memorial înființat în anul 1972 în municipiul Fălticeni, județul Suceava. Muzeul este găzduit de o casă construită în 1850 și donată de scriitorii Horia și Vasile Lovinescu, care se află situată pe Strada Sucevei nr. 91, în centrul orașului.
Galeria Oamenilor de Seamă a fost inclusă pe Lista monumentelor istorice din județul Suceava din anul 2015 la numărul 264, având codul de clasificare SV-II-m-B-05545.
În a doua jumătate a secolului al XX-lea a apărut la Fălticeni ideea înființării unui muzeu care să evidențieze ceea ce a însemnat acest oraș pentru cultura românească, prin numărul ridicat de personalități care s-au născut, s-au format ori au creat aici. Astfel, sub directa îndrumare a cronicarului Eugen Dimitriu, la data de 16 iunie 1972 este inaugurată Galeria Oamenilor de Seamă, instituție muzeală cu titulatură originală și unică în România.
Spațiul care adăpostește muzeul a fost asigurat de casa donată de scriitorii fălticeneni Horia Lovinescu (1917-1983) și Vasile Lovinescu (1905-1984), cunoscute personalități ale culturii românești. Casa datează din anul 1850, fiind considerată monument istoric. A fost reabilitată cu fonduri de la bugetul local, lucrările fiind terminate la începutul anului 2012. În imediata vecinătate se află o altă clădire cu valoare de monument istoric, Casa lui Eugen Lovinescu, care datează din același an.
Fondul memorialistic al muzeului s-a îmbogățit treptat, Galeria Oamenilor de Seamă devenind în timp o frescă a vieții și creației unor personalități ale culturii, artei și științei românești.
Colecția Galeriei Oamenilor de Seamă cuprinde o serie de documente și exponate diverse, prin care înfățișează fragmente din viața și activitatea a peste 50 de personalități, oameni de cultură iluștri, originari din Fălticeni și din împrejurimi, care au trăit o parte a vieții ori au creat în acest oraș: scriitorii Nicu Gane, Ion Creangă, Nicolae Beldiceanu, Mihail Sadoveanu, Horia Lovinescu, Sofia Cocea, Ion Dragoslav, Anton Holban, Nicolae Labiș, Ion Băieșu, Vasile Savel, Aurel George Stino, Nicolae Jianu, Mihail Șerban, criticii și istoricii literari Eugen Lovinescu, Vasile Lovinescu, Monica Lovinescu, folcloriștii Arthur Gorovei, Mihai Lupescu, Alexandru Vasiliu Tătăruși, actorii Matei Millo, Grigore Vasiliu-Birlic, Jules Cazaban, pictorii Aurel Băeșu, Ștefan Șoldănescu, Dimitrie Hîrlescu, oamenii de știință Dimitrie Leonida, Nicolae Grigoraș și mulți alții.
Muzeul este constituit din patru încăperi în care sunt expuse cărți, manuscrise, fotografii, tablouri, scrisori, busturi, documente și alte exponate cu valoare culturală și istorică. De asemenea, muzeul găzduiește și Centrul cultural româno-american, finanțat de prof. univ. dr. Eliot Sorel, cetățean american născut în Fălticeni.
Materiale media legate de Galeria Oamenilor de Seamă din Fălticeni la Wikimedia Commons
Aradul Nou

Aradul Nou (în germană Neu-Arad, în maghiară Újarad) a fost un târg și o cetate, pe malul bănățean al Mureșului, în dreptul Aradului. Astăzi, Aradul Nou este un cartier al Aradului. Aradul Nou cuprinde și fosta comună Mureșel. S-a alipit de Arad în anul 1948.
În anul 1967, săparea unui canal de irigație în grădina de zarzavaturi a fostului CAP din cartier, a scos la iveală două morminte celtice cu un bogat inventar arheologic, datat sec.IV î.Hr. La intersecția str. Timișoarei cu Ana Ipătescu au fost descoperite întâmplător, în anul 1970, fragmente ceramice halstattiene, fragmente din sec. IV.d.Hr. și altele din sec.XI-XIII. Cu ocazia lucrărilor la calea ferată Arad-Timișoara, în apropierea Mureșului, s-au descoperit cărămizi cu ștampilele Leg. V Macedonica și Leg. IIII Flavia Felix, ultima fiind cantonată în primii ani ai provinciei Dacia în castrul de la Sarmisegetuza. De asemenea s-au mai descoperit numeroase fragmente de ceramică tip „Terra Sigillata‖ și monede din timpul împăraților Nero, Titus, Nerva, Hadrian, Marcus Aurelius, Septimius Severus. Este posibil ca aici să fi fost un castru așa cum existau și la Cenad și Lipova. Rolul acestor castre a fost acela de a apăra teritoriul provinciei împotriva atacurilor popoarelor barbare, în cazul de față al dacilor liberi, care populau teritoriul învecinat. Despre Aradul Nou au scris istorici maghiari, germani,dar și istoricii români. Însă nu Aradul Nou, în sine, a fost subiectul acestor lucrări ci, fie procesele istorice care au dus la întemeierea lui, fie structurile administrative mai mari în care a fost integrat. Localitatea a fost doar un exemplu ilustrativ. Una dintre cele mai complete este probabil cea a istoricului originar din Lovrin, dr. Anton Peter-Petri.
Fosta fabrică de bere din Aradul Nou este cea mai veche clădire industrială a orașului, fiind ridicată în 1782 de către familia contelui Zselánszky. Marea majoritate a instalațiilor au fost aduse în 1827 din Germania, fiind cele mai moderne ale epocii respective. Fațada de stil baroc a clădirii a fost acoperită cu cărămizi de ornament, păstrând până azi forma inițială și acoperișul.
Clădirea fostei școli pedagogice din Chișinău

Clădirea fostei școli pedagogice este un monument de arhitectură de însemnătate locală, introdus în Registrul monumentelor de istorie și cultură a municipiului Chișinău, amplasat în centrul istoric, pe str. Alexei Mateevici, 15. În prezent, în incinta edificiului se află Școala Auxiliară Nr. 7.
Edificiul inițial a fost construit la colțul cartierului, pentru școala eparhial-bisericească în anul 1890, banii fiind alocați de cetățeanul de onoare al Chișinăului – negustorul grec Pericle Rodokonaki. În clădirea școlii se aflau clase, un orfelinat pentru 12 băieți, apartamentul învățătorului alcătuit din 3 camere și o bucătărie. În 1913 clădirea a fost reconstruită pentru școala pedagogică a zemstvei. În anii 1930 în incinta edificiului s-a aflat progimnaziul „Mihai Eminescu”.
365 days (film)

365 days (în poloneză 365 Dni) este un film erotic polonez apărut în 2020 în regia lui Barbara Bialowacz și Tomasz Mandes.
După moartea tatălui, lider al unei bande criminale, fiul său Massimo forțat să preia cârma bandei, devine noul lider. Laura Belle, o directoare de vânzări de succes la un hotel de lux, zboară cu logodnicul și prietenii ei în Sicilia, unde Massimo o răpește. Acesta îi dă Laurei 365 de zile să se îndrăgostească de el.
Criticii au considerat că filmul are asemănări cu o altă dramă erotică, Cincizeci de umbre ale lui Grey, dar i-au acordat totuși note mari pentru scenele de sex îndrăznețe. Filmul a fost criticat pentru romantismul răpirii și al violului. Pe site-ul web al agregatorului de recenzii Rotten Tomatoes, filmul are o rată de aprobare de 0% pe baza a 16 recenzii. Filmul a fost unul dintre primele trei cele mai vizionate conținuturi de pe Netflix în mai multe țări.
Brick Renaissance

Brick Renaissance is the Northern European continuation of brick architecture after Brick Romanesque and Brick Gothic. Although the term Brick Gothic is often used generally for all of this architecture, especially in regard to the Hanseatic cities of the Baltic, the stylistic changes that led to the end of Gothic architecture did reach Northern Germany and northern Europe with delay, leading to the adoption of Renaissance elements into brick building. Nonetheless, it is very difficult for non-experts to distinguish transitional phases or early Brick Renaissance, as the style maintained many typical features of Brick Gothic, such as stepped gables. A clearer distinction only developed at the transition to Baroque architecture. In Lübeck, for example, Brick Renaissance is clearly recognisable in buildings equipped with terracotta reliefs by the artist Statius von Düren, who was also active at Schwerin (Schwerin Castle) and Wismar (Fürstenhof).
More clearly recognisable as Renaissance are brick buildings strongly influenced by the Dutch Renaissance style, such as Reinbek Castle at Reinbek near Hamburg, the Zeughaus at Lübeck, or Friedrichstadt in Schleswig-Holstein.
Hyatt Regency Chicago

The Hyatt Regency Chicago is a 365-foot-tall (111 m) Hyatt hotel on East Wacker Drive in Chicago, Illinois. The hotel operates over 2,019 guest rooms in two different towers which were constructed in 1974 and 1980. The towers are connected by both an above-ground skyway and an underground concourse. This underground concourse is considered to be part of the Chicago Pedway. The hotel has a multi-level conference center which includes a 25,000-square-foot (2,300 m) ballroom, and 85,000 square feet (7,900 m) of meeting space. The conference center has been home to such events as the 40th, 49th, 58th, 70th and 80th World Science Fiction Conventions in 1982, 1991, 2000, 2012, and 2022 respectively.
The West tower includes the Regency Club on the 35th floor. Other amenities include a fitness center, a game area, two full-service restaurants, and a bar.
Rooms facing north have an unobstructed view of the Chicago River. Rooms facing east may be able to see Lake Michigan, but the view is obstructed by both Columbus Plaza and Three Illinois Center. Rooms facing west have a view of Illinois Center. Rooms facing south may be able to see other areas of The Loop, but may be obstructed by the Park Millennium Condominiums or Illinois Center. All rooms have a view of the streets below.
In 1988, the hotel was purchased by Japan-based company.
The West Tower was a filming location for the 1977 film Rollercoaster.
Des Moines Marriott Hotel

The Des Moines Marriott Hotel is a high-rise hotel located in Downtown Des Moines, Iowa, United States. The building rises 33 floors and 365 feet (111 m) in height. It is currently the 3rd-tallest building in the city and the tallest hotel in Iowa. The structure was completed in 1981 and contains 417 guest rooms. The property had been previously occupied by the Royal Union Life Building.
Arroz frito tailandés

El Arroz frito tailandés es una variedad de arroz frito que está preparado al estilo de la Cocina tailandesa. Es conocido como khao phat, khao pad o khao phad en el tailandés: ข้าวผัด, procedente de khao (arroz) + pad (de o relativo a stir-fried). Una de las principales diferencias de este arroz respecto al chino es que está elaborado con arroz jazmín tailandés en lugar del arroz largo típico. Normalmente contiene carne (pollo, cerdo, ternera, cangrejo de las nieves, res, y camarones), huevo, cebollas y tomates. Cebollas verdes, cilantro, ajo frito mezclado entre él. Sobre el arroz se suele verter una gran variedad de condimentos y aliños, incluyendo la salsa de soja, azúcar, sal, y posiblemente alguna salsa picante, así como el ubicuo nam pla (salsa de pescado). Se suele poner en una bandeja acompañada de pepinos, tomates, cebollines, todos ellos cortados en rodajas finas, y puestos en una cama de hojas de lechuga.
Existe una variante de este plato tailandés de arroz frito y que se denomina arroz frito con piña (khao phat sapparot, Tailandés: ข้าวผัดสับปะรด) que tiene algunos cambios sobre la receta originaria. La carne más empleada es el pollo, cerdo, o camarones en este caso. Se omite por completo las cebollas, los tomates y el cilantro. Se emplea pimienta en polvo que se añade al plato así como una piña. El plato se decora por encima con algo más de pimienta.
Ají de fideo

El ají de fideo (también conocido como fideo uchu, fideos uchu, fideuchu, fideusuchu, fidiusuchu, entre otros),​​​​ es un plato típico de la gastronomía boliviana, característico de la zona andina y de los valles​ pero particularmente popular en la región del Departamento de Cochabamba. Consiste en un guiso caldoso de ají en vaina, con fideo como su principal ingrediente, acompañado de carnes de cordero, pollo, y res.
Los orígenes del ají de fideo no fueron registrados, pero se los vincula a la llegada al país de comerciantes, en particular la familia Figliozzi, que importaron fideos a la región a partir del año 1916, poniéndolos a la venta en pulperías de centros mineros de los Departamentos de Oruro y Potosí. De acuerdo a la autora Beatriz Rossells, ya en el año 1917 estaba incluido el ají de fideo, bajo el nombre 'Macaroni', en el recetario de Sofía Urquidi. A partir de entonces, su consumo se expandió por los centros mineros y, posteriormente, por los pueblos de las regiones de los Andes y los valles.​
Gonzalo Carrasco Zurita describe al ají de fideo:
Además de carnes de pollo, cordero, y res,​​​ así como un tipo de fideos denominados "fideos del país"​ y ají rojo en vaina, el ají de fideo contiene papas, cebollas, cebollas verdes, zanahorias, tomates, pimientos, locotos, ajo, perejil, habas, arvejas, apio, comino, pimienta, y sal​​​​ No obstante, estos ingredientes, así como la preparación y los tiempos de cocción, pueden variar de región a región, provocando que cada familia y cada negocio produzca un plato que tiene características propias.
A pesar de que los modos de preparación y los tiempos de cocción varían ampliamente entre hogares y negocios,​ la preparación implica básicamente la cocción de caldos de pollo, así como de res y cordero (estos últimos en una sola olla), los cuales se cuecen a tiempo que se prepara un ají colorado, mismo que después de ser hervido y retirarse sus semillas, se licuará y se hará cocer por algunos minutos, para luego añadirse a un sofrito de variados vegetales. El caldo de ambas carnes será parcialmente integrado a esta cocción, para luego en el ají caldoso resultante cocinar los fideos y las papas. Las carnes se fríen paralelamente en aceite, hasta alcanzar un color dorado. Finalmente, sobre la base de fideos y papas, se colocan los tres tipos de carne, y se decora con una mezcla de arvejas, habas, y cebollas verdes cocidas, además de perejil picado fresco.​​​​
El ají de fideo es un plato particularmente popular de la región del Departamento de Cochabamba, donde se acostumbra a preparar en hogares y diversos establecimientos todos los días jueves. Esa misma popularidad ha producido que algunos locales que se dedican a su preparación, se consideren como parte de la cultura popular local, siendo un ejemplo emblemático el local "Doña Felicidad", entre varios otros.​​
Chino del tomate virus

Chino del tomate virus (CdTV) es un virus patógeno de plantas, de la familia vírica Geminiviridae. Se distribuye por México y el sur de Estados Unidos.
Las especies cultivadas en las que causa enfermedades son:​
La estructura morfológica del virión es la siguiente:​
La cápsida es "sin envoltura" y con simetría icosaédrica, alargada con 20 nm de diámetro y 30 nm de longitud.
El ácido nucleico consiste en dos moléculas similares de ADN: circular, de cadena sencilla y ambisentido.
白头鹮鹳

白头鹮鹳（学名：Mycteria leucocephala，英語：Painted stork）也称彩鹳，为鹳科鹮鹳属的鸟类。分布于印度、斯里兰卡、巴基斯坦、孟加拉国、泰国、缅甸、越南以及中国大陆的云南、四川、贵州、广东、福建、海南、长江下游、河北等地，主要栖息于栖息在湖泊、河流、水塘等水域岸边及其附近沼泽和草地上以及营巢于靠水边的树上。该物种的模式产地在斯里兰卡。
成年白头鹮鹳的身高约93-102厘米，翼展150-160厘米，体重2-3.5千克。雄性体型比雌性大。
彩鹮

彩鹮（学名：Plegadis falcinellus）为鹮科彩鹮属的鸟类。其學名源自古希臘語plegados及拉丁語falcis，意指「鐮刀」，這是指其喙的獨特形狀。
這是分佈最廣的伊比斯種類，在歐洲、亞洲、非洲、澳洲，以及美洲大西洋和加勒比地區的溫暖地區繁殖。 據信它起源於舊大陸，並在19世紀從非洲自然擴散到南美洲北部，之後擴散到北美洲。彩䴉首次在新大陸被記錄是在1817年（新澤西州）。奧杜邦在1832年僅在佛羅里達見過一次該物種。在1940年代，這種鳥類的分佈範圍大幅向北擴展，在1980年代向西擴展。 這個物種是遷徙性的；大多數歐洲的鳥在冬季會飛往非洲，而在北美洲，北卡羅來納以北的鳥在冬季會飛往更南的地區。 雖然通常被懷疑是印度的遷徙物種，但彩䴉在印度西部是留鳥。 其他群體的鳥類可能在繁殖季節之外廣泛散佈。它在歐洲的數量正在增加。 在西班牙本為常見繁殖鳥，但在20世紀早期消失，後在1993年又重新發現，並在幾個聚落迅速增加到數千對。 它也在法國迅速建立了快速增長的繁殖聚落，該國在2000年代之前幾乎沒有繁殖記錄。 在西北歐，越來越多的非繁殖訪客被觀察到，這個地區歷史上彩䴉的記錄非常罕見。 例如，在英國和愛爾蘭過冬的彩䴉，似乎有增長的趨勢，2010年至少有22次觀察到。 2014年，一對鳥在林肯郡嘗試繁殖，這是英國的第一次嘗試。 英國第一次成功繁殖是一對在劍橋郡繁殖，並在2022年孵化出一隻幼鳥。 現在一些個體大多在夏季停留在愛爾蘭，但目前沒有繁殖的證據。在新西蘭，每年都有少數個體到達，主要在7月；最近有一對在皇家琵鷺的聚落中繁殖。 彩䴉自1930年代以來一直是澳大利亞的繁殖物種。 在印度，它們現在是繁殖物種，現在可以在農業區、竹林森林區與其他群居繁殖的水鳥一起築巢。 長期研究還顯示，彩䴉在印度西部的農業濕地和被淹的農田中覓食。
在中国大陆分佈於上海、浙江、福建、广东等地，主要生活于栖息在湖沼间。2009年起，中国大陆大部分地区时常出现彩鹮的身影，其中包括新疆，云南，河北，内蒙古，浙江，四川等地。
彩䴉在繁殖後會向外擴散，具有高度漫遊習性。較北的群體是完全遷徙的，並在廣闊的前線上遷徙，例如穿越撒哈拉沙漠。環繞黑海沿岸的彩䴉似乎更喜歡在薩赫爾和西非過冬，在裏海沿岸的則被發現遷徙到東非、阿拉伯半島，甚至遠至巴基斯坦和印度。 印度西部的彩䴉數量季節性變化顯著，冬季和夏季數量最多，在季風季節急劇減少，可能顯示它們做區域性移動以找到合適的繁殖地點。 溫帶地區的群體在當地春季繁殖，而熱帶地區的群體在雨季繁殖。繁殖時通常與各物種混居。當不繁殖時，遷徙期間、冬季或旱季，該物種通常以小群體覓食，並在夜間與其他物種一起群居在樹上過夜，這些樹可能距離濕地覓食區有一定距離。
彩䴉在非常淺的水中覓食，並在有高大且密集的挺水植被（如蘆葦、紙莎草（或燈心草））及低矮樹木或灌木的淡水或半鹹水濕地築巢。牠們偏好湖泊和河流邊緣的沼澤地，但也能在潟湖、洪泛平原、濕草地、沼澤、水庫、污水池、稻田和灌溉農田中找到。在使用印度西部的農田時，彩䴉顯示出季節性地依賴景觀的使用。在夏季，牠們偏好使用>200公頃的濕地區域，而在其他季節則使用中等數量的濕地（50-100公頃）區域，但不一定在濕地中覓食。 在沿海地區，如河口、三角洲、鹽沼和沿海潟湖中較少見。偏好的棲地通常是在遠離覓食區的大樹上。當沒有人的干擾時，牠們甚至會在城市中棲息，利用繁忙公路和其他道路旁的樹木。
巢通常由樹枝和植被構成的平台，位置至少在距水面1米（3.3英尺）處，有時高達7米（23英尺），位於密集的挺水植被、低矮樹木或灌木中。3到4顆蛋（偶爾5顆）會被產下，由雄鳥和雌鳥共同孵化，時間為20至23天。幼鳥約7天後可以離巢，但父母會繼續餵養牠們6至7週。幼鳥大約在28天後會長羽。
彩䴉的飲食會根據季節變化，且非常依賴於可用的食物。獵物包括昆蟲成蟲和幼蟲，如水生甲蟲、蜻蜓、豆娘、蚱蜢、蟋蟀、蒼蠅和石蠅，環節動物包括水蛭、軟體動物（例如蝸牛和貽貝）、甲殼類（例如螃蟹和小龍蝦），偶爾也會捕食魚、兩棲動物、蜥蜴、小蛇和幼鳥。
這個物種是中型的䴉。牠體長48—66 cm（19—26英寸），平均約59.4 cm（23.4英寸），翼展80—105 cm（31—41英寸）。 喙長度為9.7至14.4 cm（3.8至5.7英寸），每隻翅膀長度為24.8—30.6 cm（9.8—12.0英寸），尾巴長9—11.2 cm（3.5—4.4英寸），跗跖骨長度為6.8—11.3 cm（2.7—4.4英寸）。 這種䴉的體重範圍從17.041公克不等。 繁殖期成鳥有紅褐色的身體和閃亮的瓶綠色翅膀。非繁殖的成鳥和幼鳥身體顏色較暗淡。這種鳥的喙呈褐色，面部皮膚為暗色，上下邊緣有藍灰色（非繁殖期）至鈷藍色（繁殖期）的邊界，腿部為紅褐色。與鷺類不同，伊比斯飛行時頸部伸直，飛行姿態優雅，通常呈V形隊列飛行。牠們的羽毛也閃閃發亮。
這種相對安靜的伊比斯發出的聲音包括各種的低吼聲和咕嚕聲，包括在繁殖時發出的沙啞grrrr聲。
彩䴉是適用於非洲-歐亞遷徙水鳥保護協定（AEWA）的物種之一。彩䴉可能因濕地棲地退化和因排水、海水倒灌、地下水抽取及外來植物入侵而造成的損失而受到威脅。
中国国家重点保护动物等级：一级
彩鹮属

彩鹮屬（学名：Plegadis）为䴉科下的一类长脚涉禽。喙长而向下弯曲，插入泥中寻找如甲壳类的食物。它们分布于世界各地, 除南极洲以外 。
此屬下含三种鳥類：
W国家公园

W国家公园（法语：Parc national du W）主要位于尼日尔境内，在布基纳法索和贝宁也有部分。公园因尼日尔河在这里河道弯曲呈“W”状而得名。公园的10000平方公里土地基本无人居住。公园于1954年8月4日根据一项法令成立。
公园以公园内数目巨大的哺乳动物而知名，包括土豚、狒狒、水牛、猞猁、猎豹、大象、河马、狮子、薮猫和疣猪等。
公园于1996年被联合国教科文组织列入世界遗产名录。
这个地区是典型的热带稀树草原气候，在夏季有季风带来的雨水。最冷月（一月）的气温在31.2 °C到10.7 °C之间，最热月（五月）的气温在44 °C到26 °C之间。降雨量较不稳定，一年大约有30—50天下雨，平均500—800毫米。
植被的类型主要是苏丹类型的热带稀树草原。到1983年记录到总共454种植物，最近估计大约有500种或更多。公园内有6种主要的生境型，包括灌木丛（生长在含有红土和沙的土壤上），稀树草原，落叶林（沿季节性水道分布），半落叶林（在湿润的谷地到干燥的高低的过渡带），常绿林（生长在深的土壤上），尼日尔河泛滥平原。次生林主要在低海拔地区，大约公园的70%。
W国家公园有典型的苏丹类型的热带稀树草原的动物。公园内有尼日尔唯一的非洲象、非洲水牛和肯尼亚水羚（Kobus kob）种群。有超过70种日行哺乳动物被记述，包括许多食肉动物，有斑鬣狗（Crocuta crocuta）、亚洲胡狼（Canis aureus）、薮猫（Felis serval）、狞猫（F. caracal）、狮、猎豹、猎狗（Lycaon pictus）。还有狒狒（Papio anubis）、赤猴（Erythrocebus patas）。有蹄类有疣猪（Phacochoerus aethiopicus）、河马、薮羚（Tragelaphus scriptus）、红肋小羚羊（Cephalophus rufilatus）、灰小羚羊（Sylvicapra grimmia）、水羚、塞内加尔小苇羚（Redunca redunca）、马羚（Hippotragus equinus）、麋羚（Alcelaphus buselaphus）、南非大羚羊、侏羚（Ourebia ourebi）、红额羚（Gazella rufifrons）。大约有150种鸟类被找到。候鸟在2月至5月间来到。珍珠鸡、大鸨、犀鸟、凤头鹧鸪（Francolinus sp.）在公园各处都能找到。猛禽中的秃鹰、吼海鵰（Haliaeetus vocifer）、猛鵰（Polemaetus bellicosus）、红脸歌鹰（Melierax gabar）也是常见的。水禽常见的有鸭科、涉禽类、鹮科、鹳科、鹭科。陆生爬行动物类包括苏卡达象龟（Geochelone sulcata）、尼罗河巨蜥（Varanus niloticus）、非洲蟒（Python sebae）、球蟒（Python regius）。水中的爬行动物包括尼罗鳄（Crocodylus niloticus）。鱼类主要是生活在尼日尔境内的尼日尔河中的鱼类。
塔卡瓦·卡鲁国家公园

塔卡瓦·卡鲁国家公园（英語：Tankwa Karoo National Park）是南非的科学国家公园。公园距南非最干旱地带，西开普与北开普交界萨瑟兰西部约70km，年均降水在100mm下，来自大西洋的降雨云抵达锡德伯格处大多停留。其他较低地区接收的雨水更少，路德维尔福站(coordinates: S32°14’27.9” E20°05’44.5” )年降雨为180mm。公园最热的地区，1月平均最高气温为38.9℃，7月的平均最低气温为5℃至7℃。在公园宣告成立前，多肉干旱台地高原的保护区为仅占2km²的加姆卡伯格自然保护区。多肉干旱台地以及开普植物王国已被指定为生物多样化热点地区和国际保护组织。
塔卡瓦地区从最初的260km²增长到1436km²。东部以罗格菲尔德山脉（Roggeveld Mountains）为边界，西部的边界为锡德伯格，北部边界地处库布克菲尔德山脉（Kouebokkeveld Mountains），南部边界为古多伊斯伯格（Koedoesberge）和克莱恩·罗格菲尔德山脉的山麓和塔卡瓦河。公园管理处坐落在雷诺斯特河上的保尔肖科，将一处旧农舍转用为办公室和游客接待区。
1998年，康拉德·斯特劳斯把280km²的牧羊场售给南非国家公园。公园开始再度引入过去常在此出现的猎物。事前，为确保引入的动物能再过度放牧的草原生存曾做过调查。公园的植被多为多肉干旱台地高原生物圈内的植物，曾被描述为稀疏的灌木丛和矮灌木丛。公园还是大量鸟类的家园，如黑头金丝雀、黑头鸨、黑耳雀百灵。观鸟旺季为8月至10月。
濒危野生动植物种国际贸易公约附录I

这里列出了受到《濒危野生动植物种国际贸易公约》附录I（Appendix I of the Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora）保护的动植物物种。最新数据来自2019年11月26日起生效的附录I版本。
附录I中的植物杂交种如是通过人工培植的则允许进行贸易。当一个物种被列入附录时，该动物或植物的整体，无论是活体还是死体即被列入。
附录I囊括了受到滅絕威脅的物種，這些物種通常禁止在國際間交易，除非有特別的必要性。
另请参看：
瀕危野生動植物種國際貿易公約

《瀕危野生動植物種國際貿易公約》（英語：Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora，縮寫：CITES），常簡稱作《華盛頓公約》，是根據1963年國際自然保護聯盟（IUCN）會員國會議通過的一項決議而起草的國際公約，旨在避免國際貿易對瀕危野生動植物的生存造成威脅。1973年3月3日，公約文本在美国华盛顿特区舉行的會議上正式訂立並開放簽署，1975年7月1日起生效。為避免與《关贸总协定》（GATT）產生衝突，公約在起草過程中特別咨詢了關貿總協定秘書處。
CITES 公約在瑞士日內瓦設置了秘書處，由联合国环境署管理。依據公約第十二條的規定，秘書處的主要職能包括：提供協調和咨詢服務、監督公約的履行情況、定期組織締約方大會和常務委員會會議、更新修訂公約附錄等。現任秘書長為巴拿马籍联合国女官員伊沃内·伊格罗（Ivonne Higuero），於2018年就任。
截至2022年10月，CITES 公約對超過38700種野生動植物提供了不同程度的保護，以確保這些動植物的標本貿易不會危害其種群的存續。
CITES 的出現是源於1963年國際自然與天然資源保育聯盟的一次集會，由與會會員國共同決議起草。在經過多年的條文制訂後，確切的條約內容在1973年3月3日於美國華盛頓市開放給80個國家的官方代表進行簽署，並且自1975年7月1日開始執行。此公約是世界上迄今為止幾個締約單位數最高的公約之一，參與的單位並不強制要求必須是主權國家，取而代之的是以團體（英語：party）作為締約單位，這些團體之中有些是主權國家，也有一些是區域性的政府組織。
華盛頓公約的主張並非完全禁止野生動植物的國際貿易，而是以分級管制、依需要核發許可的理念來處理相關事務。受到公約保护的动植物被分列入三份不同的附錄：
由於瀕臨絕種的生物是被列在一本紅色書皮的名單中，因此往往也被稱為「紅皮書動物」或「紅皮書植物」。
2000年11月17日由中华人民共和国最高人民法院审判委员会第1141次会议通过，自2000年12月11日起施行《关于审理破坏野生动物资源刑事案件具体应用法律若干问题的解释》（法释[2000]37号）：
即《濒危野生动植物种国际贸易公约》附录Ⅰ、附录Ⅱ的野生动物以及驯养繁殖的上述物种都受到《中华人民共和国刑法》的保护。
Green-billed malkoha

The green-billed malkoha (Phaenicophaeus tristis) is a species of non-parasitic cuckoo found throughout Indian Subcontinent and Southeast Asia. The birds are waxy bluish black with a long graduated tail with white tips to the tail feathers. The bill is prominent and curved. These birds are found in dry scrub and thin forests.
Green-billed malkoha is about 50–60 cm centimetres long and weighs 100–128 g. It often has a clear white boarder to the red face patch salty grey on the face and neck. Adult green-billed malkoha has dark grey with green gloss above, oily green wings.
Its breeding habitat is Primary forest, second growth, dense thickets, scrub, cultivated areas, rubber plantations across south Asia east from Nepal, India, and Sri Lanka to the Southeast Asia.
It mainly lives on insects, but also is known to catch small lizards and small mammals. occasionally catches insects in flight, like a flycatcher!
Waves and shallow water

When waves travel into areas of shallow water, they begin to be affected by the ocean bottom. The free orbital motion of the water is disrupted, and water particles in orbital motion no longer return to their original position. As the water becomes shallower, the swell becomes higher and steeper, ultimately assuming the familiar sharp-crested wave shape. After the wave breaks, it becomes a wave of translation and erosion of the ocean bottom intensifies.
Cnoidal waves are exact periodic solutions to the Korteweg–de Vries equation in shallow water, that is, when the wavelength of the wave is much greater than the depth of the water.
Swartpuntia

Swartpuntia is a monospecific genus of erniettomorph from the terminal Ediacaran period, with at least three quilted, leaf-shaped petaloids — probably five or six. The petaloids comprise vertical sheets of tubes filled with sand. Swartpuntia specimens range in length from 12 to 19 cm, and in width from 11.5 to 140 cm. The margin is serrated, with a 1 mm wide groove. A 14 mm wide stem extends down the middle, tapering towards the top, and stopping 25 mm from the tip. The stem has a V-shaped ornamentation on it. The original fossils were found at, and named after, the Swartpunt farm between Aus and Rosh Pinah in Namibia. The generic name comes from Swartpunt, meaning black point in reference to the colour of the rocks. The specific name germsi honours Gerard Germs, who studied the Nama formation of geological beds.
They are preserved in sandstone beds in the Spitzkopf Member from the Nama formation, which lie above an ash bed dated at 543±1 million years old, and occur until the very end of the Ediacaran beds in this locality (Narbonne et al. 1997): the start of the Cambrian period is dated 539 million years ago. Whilst Swartpuntia has since been found in south-western North America and the Carolina Terrane of North Carolina, it does not appear to have had a global distribution — indeed, its seemingly limited range has been used to provide palæogeographical reconstruction (Hagadorn & Waggonner 2000).
The shape of Swartpuntia resembles other Ediacaran fronds Pteridinium and Charniodiscus, both fronds with alternating segments; the segments' microstructure resembles that of Dickinsonia. This combination of features suggests close relationships between the Ediacaran biota, and lends credence to their membership of a separate phylum (Seilacher's Vendobionta). Mark McMenamin has inferred a photosymbiotic lifestyle for Swartpuntia, and this seems likely considering its shallow water habitat, tree-like shape and lack of apparent heterotrophic feeding structures.
Clathria prolifera

Clathria prolifera, commonly known as red beard sponge, is a species of sea sponge in the family Microcionidae. It is native to shallow water habitats in the western Atlantic Ocean from Prince Edward Island southwards to Florida and Mexico, and possibly Brazil. In the twentieth century it also became established on the west coast of the United States.
Clathria prolifera has an encrusting base that may be up to 20 cm (8 in) across but less than 3 mm (0.12 in) thick. It forms bushy masses up to 20 cm (8 in) tall of orange or red branches up to 6 mm (0.24 in) thick. These resemble fingers, or may join together to form fan-like or drapery-like folded sheets. The spongy surface is covered with minute pores through which water is drawn into the sponge.
This sponge was first described by the British naturalist John Ellis and the Swedish naturalist Daniel Solander from New Jersey in 1786. It is found on the western side of the Atlantic Ocean from Nova Scotia and Prince Edward Island southwards to Florida, Mexico and Brazil. However, in the southern part of this range it may in fact be a different species. It was first recorded in the eastern Pacific Ocean in San Francisco Bay, California, in the 1940s, in Willapa Bay, Washington state in 1967, and in Humboldt Bay, California, in 1989. It may have arrived in the Pacific as a fouling organism on a vessel's hull or as part of a shipment of oyster spat. It grows on the underside of rocks and boulders in the intertidal and subtidal zones, on docks and quays, and in oyster beds. It is found in estuaries, bays and harbours where it can survive in waters with salinities as low as 15 ppt.
Like other sponges, Clathria prolifera draws in water through its pores and filters out planktonic particles on which it feeds. Larvae are released in the summer and autumn, at first they rise to the surface but after a day or so they sink to the bottom and crawl across the substrate until they find suitable locations for settlement. The juvenile sponges are encrusting at first.
Clathria prolifera is sometimes used as a model organism. Samples gathered from Chesapeake Bay housed a diverse assemblage of bacteria including members of the phyla Pseudomonadota, Bacteroidota, Actinomycetota and "Cyanobacteria" that was different to the bacteria in the surrounding water. After the sponge had been grown in aquaculture for six months, the composition of the associated bacteria had changed significantly.
زہرا نگاہ

زہرا نگاہ (پیدائش: 14 مئی، 1935ء) پاکستان سے تعلق رکھنے و الی اردو زبان کی بقید حیات نامور شاعرہ ہیں۔
محترمہ زہرا نگاہ 14 مئی، 1936ء حیدرآباد، دکن، برطانوی ہندوستان میں علمی گھرانے میں پیدا ہوئیں۔ ان کا اصل نام فاطمہ زہرہ ہ ہے۔ آپ کے والد قمر مقصود کا شمار بدایوں کے ممتاز لوگوں میں ہوتا ہے۔ جبکہ مشہور ڈراما نویس فاطمہ ثریا بجیا آپ کی بڑی بہن اور مقبول عام ہمہ جہت رائٹر انور مقصود بھائی ہیں۔ زہرا نگاہ کا خاندان تلاش معاش میں حیدر آباد دکن میں آباد ہو گیا۔ تقسیم ہند کے بعد زہرا نگاہ اپنے خاندان کے ساتھ حیدر آباد دکن سے ہجرت کر کے کراچی آ گئیں اور یہیں پر اپنی تعلیم مکمل کی۔
زہرا نگاہ کو شعر و سخن کا ذوق ورثہ میں ملا۔ اس لیے آپ نے صرف گیارہ سال کی عمر میں ایک نظمگڑیا گڈے کی شادی لکھی۔ زہرا نگاہ نے جگر مراد آبادی کو اصلاح کی غرض سے ابتدائی کلام دکھایا مگر جگر مراد آبادی نے یہ کہہ کر اصلاح سے انکار کر دیا کہ تمھارا ذوقِ مستحسن خود ہی تمھارے کلام کی اصلاح کر دے گا۔
زہرا نگاہ کے کلام میں روزمرہ کی زندگی کے جذباتی معاملات ہیں، جنہیں زہرا صنف نازک کی شاعری کہتی ہیں۔ جیسے ملائم گرم سمجھوتے کی چادر، قصیدہ بہار، نیا گھر، علی اور نعمان کے نام، سیاسی واقعات کے تاثرات بھی، وہ وعدہ بھی جو انسانوں کی تقدیروں میں لکھا ہے اور محض تغزل بھی۔ ان منظومات میں نہ جدیدیت کے غیر شاعرانہ جذبات کا کوئی پرتو ہے اور نہ رومانویت کی شاعرانہ آرائش پسندی کا کوئی دخل ہے۔ روایتی نقش و نگار اور آرائشی رنگ و روغن کا سہارا لیے بغیر شعر کہنا زہرا نگاہ کے شعری اسلوب کا خاصا ہے۔ تشبیہ و استعارے سے عاری ایک آدھ بلیغ مصرع جس سے پوری نظم کا سراپا جھلملانے لگے، اس کی سب سے اچھی مثال زہرا کی نظم شام کا پہلا تارا ہے۔ ان کی تخلیقات میں شام کا پہلا تارا ، ورق اور فراق شامل ہیں۔
حکومت پاکستان نے ان کی خدمات کے صلے میں صدارتی تمغا برائے حسن کارکردگی کا اعزاز عطاکیا۔
برقع

بُرقَع: (Burqa) اسلامی تہذیب میں خواتین کا بیرونی پیراہن ہے۔ بالخصوص اس کا استعمال پردے کے روپ میں ہوتاہے۔ اس طرح کا پردہ دنیا کے تمام مسلم گروہوں میں پایا جاتا ہے۔ البتہ الگ الگ مقامات میں الگ الگ نام سے پردہ کا اہتمام ہو رہا ہے۔ برقع، عرب ممالک اور بر صغیر میں استعمال عام ہے۔
نقاب

نقاب عام طور پر ایسے کپڑے کو کہا جاتا ہے جو بعض خواتین اپنے چہرے کو چھپانے کے لیے استعمال کرتی ہیں۔ اس کا استعمال زیادہ تر اسلامی ممالک میں ہوتا ہے۔
فقہ اسلامی کے مسالک میں چہرے کے پردے کے بارے میں علما میں اختلاف ہے۔ بعض علما کے مطابق یہ لازمی ہے اور بعض کے مطابق عورت کی مرضی پر منحصر ہے۔
کچھ مغربی ممالک میں اسلام سے نفرت کا اظہار نقاب پر پابندی لگا کر کیا گیا ہے۔ ان ممالک میں فرانس اور کینیڈا کا فرانسیسی صوبہ کیوبیک شامل ہیں۔
شیر افگن نیازی

شیر افگن نیازی پشتون نیازی قبیلے سے تعلق رکھنے والے ایک پاکستانی سیاست دان اور سابق وفاقی وزیر تھے۔ زندگی کے آخری دنوں میں وہ جگر کے سرطان میں مبتلا تھے۔ وہ چار دن قومہ میں رہنے کے بعد 11 اکتوبر 2012ء کو 66 برس کی عمر میں انتقال کر گئے۔
یکم جنوری 1946ء کو پیدا ہوئے۔ ڈاکٹر شیر افگن نیازی نے نشتر میڈیکل کالج ملتان سے 1968ء میں ایم بی بی ایس کی سند لی اور پریکٹس کرتے رہے۔ انھوں نے اپنی سیاست کا آغاز 1979ء میں ضلع کونسل سے کیا۔ 1985، 1988، 1993ء اور سنہ 2002ء میں وہ رکن قومی اسمبلی منتخب ہوئے۔ وہ قانون و انصاف، سماجی بہبود اور پارلیمانی امور کے وفاقی وزیر بھی رہے۔ سنہ 2002ء کا انتخاب انھوں نے پیپلز پارٹی کے ٹکٹ پر جیتا لیکن بعد میں پرویز مشرف کے بنائے گئے پیٹریاٹ گروپ میں شامل ہوئے۔ ان دنوں میں قومی اسمبلی میں جب بھی وہ تقریر کے لیے اٹھتے تو پیپلز پارٹی کے اراکین لوٹا لوٹا کی آوازیں لگاتے اور شیر افگن نیازی اکثر انھیں کہتے کہ ’لوٹا بڑے کام کی چیز ہے اس کی قدر کریں۔۔ واش روم میں اس کے بنا کام نہیں چلتا‘۔ ڈاکٹر شیر افگن نیازی کافی خوش مزاج شخصیت کے مالک تھے اور آئینی امور پر انھیں عبور حاصل تھا۔ وہ میانوالی میں روایتی انداز میں چادر کندھے پر رکھ کر عام لوگوں میں گھل مل جاتے تھے اور بحث و مباحثے کے بڑے شوقین تھے۔ جب جنرل پرویز مشرف نے چیف جسٹس کے عہدے سے افتخار چوہدری کو ہٹایا تو ڈاکٹر شیر افگن نے کھل کر اس فیصلے کا دفاع کیا۔ جس کی وجہ سے لاہور میں وکلا نے ان پر گندے انڈوں سے حملہ کیا تھا۔ انھوں نے بعد میں جنرل مشرف کی سیاسی جماعت آل پاکستان مسلم لیگ میں شمولیت اختیار کی تھی لیکن بعد میں اس سے بھی مستٰعفی ہو گئے۔
سڑسٹھ سال کی عمر میں جگر کے کینسر کے عارضے میں مبتلا رہنے کے بعد گیارہ اکتوبر 2012ء کو انتقال کر گئے۔
සුලෙයිමාන් I

සුලෙයිමාන් I, බටහිර ලෝකයේ සුලෙයිමාන් ද මැග්නිෆිසන්ට්(විශිෂ්ට සුලෙයිමාන්) ලෙසත් ඔහුගේ රාජධානියේ නීති සම්පාදක සුලෙයිමාන් ලෙසත් හැඳුන්වන අතර, ඔහු ඕටමන් අධිරාජ්‍යයේ දසවන සහ දීර්ඝතම කාලයක් පාලනය කළ සුල්තාන්වරයා විය(1520-1566). ඔහුගේ පාලනය යටතේ, ඔටෝමාන් රාජ්‍යය අවම වශයෙන් මිලියන 25 ක ජනතාවක් පාලනය කළේය.
සුලෙයිමාන් 1520 සැප්තැම්බර් 30 වන දින ඔහුගේ පියා වන සෙලීම් I ගෙන් පසුව සුල්තාන් ලෙස පත් වූ අතර මධ්‍යම යුරෝපයේ සහ මධ්‍යධරණී මුහුදේ ක්‍රිස්තියානි බලවතුන්ට එරෙහි ව්‍යාපාර සමඟින් ඔහුගේ පාලනය ආරම්භ කළේය. 1521 දී බෙල්ග්‍රේඩ් සහ 1522-23 දී රෝඩ්ස් දූපත ඔහු අතට පත් විය. 1526 අගෝස්තු මාසයේදී මොහාක්ස්හිදී සුලෙයිමාන් හංගේරියාවේ හමුදා ශක්තිය බිඳ දැමීය.
සුලෙයිමාන් ඔටෝමාන් අධිරාජ්‍යයේ ආර්ථික, මිලිටරි සහ දේශපාලන බලයේ අග්‍රස්ථානයේ මුලසුන හොබවන 16වන සියවසේ යුරෝපයේ ප්‍රමුඛ රාජාණ්ඩුවෙකු බවට පත් විය. 1529 වියානා වටලෑමේදී ඔහුගේ ජයග්‍රහණ පරීක්ෂා කිරීමට පෙර ක්‍රිස්තියානි බලකොටු වන බෙල්ග්‍රේඩ් සහ රෝඩ්ස් මෙන්ම හංගේරියාවේ බොහෝ ප්‍රදේශ යටත් කර ගැනීමට සුලෙයිමාන් පුද්ගලිකව ඔටෝමාන් හමුදාවන්ට නායකත්වය දුන්නේය. ඔහු සෆාවිඩ් රාජවංශය හා විශාල ප්‍රදේශ සමඟ ඇති වූ ගැටුමේදී මැද පෙරදිග බොහෝ ප්‍රදේශ ඈඳා ගත්තේය. උතුරු අප්‍රිකාවේ බටහිරින් ඇල්ජීරියාව දක්වා. ඔහුගේ පාලනය යටතේ ඔටෝමාන් බලඇණිය මධ්‍යධරණී මුහුදේ සිට රතු මුහුද දක්වා සහ පර්සියානු බොක්ක හරහා මුහුදේ ආධිපත්‍යය දැරීය.