Административно деление на България

Административно-териториалното деление на България понастоящем е 3-степенно – включва 28 области, разделени на 265 общини, в които са обособени 3160 кметства.
Административно-териториалните единици, в които основно се осъществява местното самоуправление в България, са общините. Техният брой е 265.
Съществуващите понастоящем 28 области са образувани през 1999 г. с президентски Указ № 1 от 5 януари 1999 г. за утвърждаване границите, административните центрове на области и общини, включени в тях (обн., ДВ, бр. 2 от 8 януари 1999). Те съвпадат с окръзите, съществували от 1959 до 1987 г., в голяма степен по граници и напълно по административни центрове, от които Михайловград е преименуван на Монтана, а Толбухин на Добрич.
Районите за планиране са региони, обособени с цел статистическо отчитане на териториалните единици съгласно изискванията на Евростат. Не представляват административно-териториални единици. На 27 юли 2000 г. Министерският съвет определя 6 района за планиране на територията на България. По демографски и икономически причини през 2017 – 2018 г. се подготвя процес на преобразуването им в нови райони.
Съгласно Закона за вилаетите (1867) и Закона за администрацията на вилаетите (1871) територията на Османската империя се дели на вилаети, управлявани от валии; санджаци – от мютесарафи; каази – от каймаками; нахии – от мюдюри; беледиета и меджлиси – от мухтари, като последните се разделят на по-малки вероизповедни групи.
При установяването на гражданските власти в новоосвободените български земи руският императорски комисар княз Владимир Черкаски запазва тази административно-териториална структура като премахва само вилаетите, а останалите единици са преименувани както следва: санджаците стават губернии; каазите – окръзи; нахиите – волости или околии; беледиетата и меджлисите – общини (градски и селски). В хода на Освободителната война (1877 – 1878) са учредени следните 8 губернии:
Старозагорска губерния не е образувана, въпреки съществуването на Старозагорски санджак, заради разрушаването на града от турските войски през 1877 г. след изтеглянето на руските войски. С превземането на Русчук (Русе) от руските войски Свищовската губерния се присъединява към Русенската, а на 12 март 1878 г. към Сливенската губерния се присъединява Казанлъшки окръг, който дотогава се намира под прякото управление на Полевия щаб на руската армия. Така до сключването на Санстефанския мирен договор (3 март 1878) в страната има 8 губернии с 56 окръга. В тях не влиза Варненската губерния, която е образувана по-късно, тъй като до Санстефанския договор е лежала извън демаркационната линия. По онова време град Одрин и околността му (Одрински вилает) се намират само под военно управление и едва при княз Александър Дондуков-Корсаков и там се въвежда в ограничен вид гражданско управление. След закриването на Свищовската губерния и промените от Берлинския договор (13 юли 1878) към началото на управлението на княз Дондуков-Корсаков в страната има 7 губернии с 47 окръга, от които 5 губернии с 33 окръга в Северна България (с региона на София, в това число и Джумайски окръг, който е предаден по-късно на Османската империя) и 2 губернии с 14 окръга в Южна България (без региона на София).
Губерниите и окръзите, които остават на територията на Княжество България, са:
Губерниите и окръзите, които остават на територията на Източна Румелия са:
Според Органическия устав на Източна Румелия (в сила от 14 април 1879 г. до края на 1885 г.), областта се дели в административно отношение на 6 департамента (префектури, области) и 28 кантона (околии):
На 10 май 1880 г. ІІ обикновено народно събрание приема Закон за административното разделение на Княжество България, който е утвърден с Указ № 226 на княз Александър Батенберг от 23 май 1880 г. и е обнародван в ДВ, бр. 45 от 28 май с. г. С този закон се премахват губерниите и всички техни учреждения се затварят. Закриват се и 10 от съществуващите дотогава 31 окръга: Самоковския, Радомирския, Дупнишкия, Хаджиоглупазарджишкия - с административен център гр. Хаджиоглу Пазарджик (дн. гр. Добрич), Балчишкия, Османпазарския - с административен център гр. Осман пазар (дн. гр. Омуртаг), Еленския, Габровския, Никополския и Белоградчишкия. Останалите 21 окръга се преименуват на окръжия. Окръжията се поделят на околии, като техният брой и обхват се определят от Министерския съвет.
С решение на кабинета на министър-председателя Драган Цанков, утвърдено с Указ № 317 на княз Александър Батенберг от 26 юни 1880 г. (обн., ДВ, бр. 55 от 5 юли с. г.), съществуващите в Княжество България 21 окръжия се разделят на 58 околии (запазена е подребата от указа и изписването на районите):
С Указ № 265 на княз Александър Батенберг от 4 април 1881 г., обнародван в ДВ, бр. 23 от 16 април с. г., се закриват 9 околии:
като през май, септември и октомври същата година повечето от закритите околии се възстановяват.
С Указ № 573 на княз Александър Батенберг от 28 юли 1882 г. (обнародван в ДВ, бр. 91 от 21 август с. г.), се утвърждава нов - втори поред след Освобождението, Закон за административното деление територията на Княжество България. В него окръжията са 14 на брой. Те от своя страна се подразделят на 56 околии, които имат население от 25 до 50 хиляди души приблизително.
Втората цялостна административно-териториална реформа в страната се провежда през 1901 г., когато с Указ № 236 от 16 май 1901 г. [ДВ, брой 104, 17/05/1901] е обнародван Закон за административното деление територията на държавата (приет от XI ОНС на 4 май 1901 г.), отменящ Закона за административното деление територията на Княжеството от 28 юли 1882 г. Според новия законодателен акт страната е разделена на 12 окръзи, 71 околии и общини.
Закриват се следните околии (като териториите им се присъединяват към други околии):
През 1913 г. са създадени 2 нови окръга:
През същата година: Базарджик (дн. Добрич) и Силистра стават административни центрове на двата южнодобруджански окръга в Кралство Румъния – съответно на окръг (жудец) Калиакра и на окръг (жудец) Дуростор, като те остават такива до 1916 г. и от 1919 до 1940 г., когато с Крайовската спогодба Южна Добруджа е върната на Царство България;
По време на Първата световна война са създадени нови окръзи, включващи също освободените земи. Броят им се променя в хода на войната, като през септември 1916 г. достигат 36 окръга:
През 1919 г. (след Първата световна война) Царство България включва 15 окръга:
През 1922 г. е създаден нов окръг: Хасково.
След преврата на 19 май 1934 г. в страната е проведена цялостна административно-териториална реформа, като съществуващите окръзи са обединени в нови 7 области, начело с областни директори. Това става с Наредба-закон за въвеждане на изменение в административно-териториалното деление на Царството, обнародвана с Указ № 179 от 19 май 1934 г. [ДВ, бр. 38 (притурка), 19/05/1934]. Областите, които се образуват са следните:
Година по-късно, с Наредба-закон за въвеждане на изменение в административно-териториалното деление на Царството установено с царски указ № 179 от 19 май 1934 година, обнародвана с Указ № 352 от 20 септември 1935 г. [ДВ, бр. 217, 26/09/1935], се правят следните промени в административно-териториалното деление на страната:
Това административно-териториално деление се запазва едва два месеца, когато е отменено с Наредба-закон за отменяване наредбата-закон за въвеждане на изменение в административно-териториалното деление на Царството установено с царски указ № 179 от 19 май 1934 година, обнародвана Указ № 512 от 11 декември 1935 г. [ДВ, бр. 512, 11/12/1935] и в страната остава в сила териториалното деление от 19 май 1934 г.
С Указ № 72 от 24 юли 1941 г. [ДВ, бр. 164, 29/07/1941] се обнародва Закон за създаване на Русенска област (приет от XXV ОНС на 16 юли 1941 г.). С него околиите Поповска, Беленска, Исперихска, Кубратска, Тутраканска, Разградска, Русенска и Силистренска се отделят от Шуменска област и се обособяват в област с център Русе.
На 15 май 1941 г. е обявено официално за връщането в пределите на България на Беломорска Тракия, Вардарска Македония, Западните покрайнини и Поморавието. През юли със Заповеди 2618, 2619, 2620 и 2621 на министъра на вътрешните работи и народното здраве от 26 юли 1941 г. [ДВ, бр. 166, 31/07/1941] тези земи са обособени в 3 административни области:
Западните покрайнини и Поморавието са разделени на 4 околии – Босилеградска, Бабушнишка, Пиротска и Царибродска, които се присъединяват към Софийска област [Заповед 2618].
През 1944 г. са обособени 10 области: Горна Джумая (дн. Благоевград), София, Пловдив, Стара Загора, Бургас, Варна, Шумен, Русе, Плевен Враца.
През 1945 г. са обединени 2 области и остават 9 области: Шуменска област преминава към Варненска област.
През 1947 г. в Народна република България са закрити областите и първостепенни административно-териториални единици стават 102 околии, от които 7 са градски: София, София-град, Годеч, Трън, Брезник, Перник (от 1942 до 1962 г. – Димитрово), Радомир, Кюстендил, Дупница (от 1949 до 1990 г. – Станке Димитров), Горна Джумая (от 1950 г. – Благоевград), Разлог, Свети Врач (от 1949 г. – Сандански), Петрич, Неврокоп (от 1951 г. – Гоце Делчев), Самоков, Ихтиман, Новоселци (от 1950 г. – Елин Пелин), Пирдоп, Панагюрище, Пазарджик, Пещера, Девин, Карлово (от 1953 до 1962 г. – Левскиград), Пловдив, Пловдив-град, Асеновград, Смолян, Казанлък, Чирпан, Борисовград (от 1947 г. – Първомай), Хасково, Кърджали, Момчилград, Ардино, Златоград, Крумовград, Стара Загора, Стара Загора-град, Хасково, Харманли, Свиленград, Ивайловград, Нова Загора, Сливен, Ямбол, Елхово, Тополовград, Котел, Карнобат (от 1953 до 1962 г. – Поляновград), Средец (от 1950 до 1993 г. – Грудово), Малко Търново, Царево (от 1950 до 1991 г. – Мичурин), Бургас, Бургас-град, Айтос, Поморие, Варна, Варна-град (от 1949 до 1956 г. – Сталин), Провадия, Балчик, Генерал Тошево, Добрич (от 1949 до 1990 г. – Толбухин), Тервел, Нови пазар, Шумен (от 1950 до 1965 г. – Коларовград), Преслав (от 1993 г. – Велики Преслав), Силистра, Дулово, Исперих, Тутракан, Кубрат, Разград, Търговище, Омуртаг, Попово, Русе, Русе-град, Бяла, Горна Оряховица, Елена, Свищов, Павликени, Търново (от 1965 г. – Велико Търново), Дряново, Габрово, Севлиево, Никопол, Плевен, Плевен-град, Ловеч, Троян, Тетевен, Луковит, Оряхово (до 1945 г. – Орехово), Бяла Слатина, Враца, Ботевград, Лом, Михайловград (до 1945 г. – Фердинанд), Берковица, Белоградчик, Кула, Видин.
С Указ № 794 от 24 септември 1949 г. [ДВ, бр. 224, 28 септември 1949] страната е разделена на 14 окръга, обхващащи 101 околии.
На 18 август 1987 г. Девето народно събрание приема Закон за създаване на административно-териториални единици – области, в резултат на което дотогавашните 28 окръга са закрити и се създават области. С Указ 2704 на Държавния съвет на Народна република България от 26 август 1987 г. е определен броят на областите – 9, общините, които се включват в тях, както и административните им центрове: