Процес срещу българските медици в Либия

В процеса срещу българските медици и палестинския лекар в Либия 5 български медицински сестри и палестинско-български лекар са обвинени в редица закононарушения, включително в заразяването на няколкостотин деца в детската болница „Ал-Фатих“ в Бенгази с вируса ХИВ.
Медиците са арестувани през 1999 г. и впоследствие биват осъдени от няколко съдебни инстанции в Либия, но през 2007 г. с помощта на западни държави е постигнато споразумение за екстрадирането им в България.
Българските медицински сестри Кристияна Вълчева, Нася Ненова, Валентина Сиропуло, Валя Червеняшка и Снежана Димитрова, както и палестинският стажант-медик Ашраф Ахмад Джум‘а (или Ашраф ал-Хаджудж) – гражданин на България от юни 2007 г., са обвинени във:
Българският лекар д-р Здравко Георгиев отделно е обвинен за нелегално опериране с чужда валута.
Медицинските сестри и Ашраф ал-Хаджудж пристигат в Либия през 1998 г., за да лекуват пациенти в педиатрията. Обвинението към д-р Георгиев за нелегално опериране с чужда валута се внася, след като той заминава за Либия по повод арестуването на жена му, Кристияна Вълчева. Здравко Георгиев излежава общо повече от четиригодишната си присъда и е оправдан през декември 2006 г. След което е освободен, но до края на процеса остава в Либия, очаквайки изходна виза.
През 2007 при голям медиен и политически шум около процеса предизвикан първоначално главно от българските медии, роднините на Ашраф ал-Хаджудж отправят поредната молба към президента Георги Първанов Ашраф да получи българско гражданство, тъй като „Либия го третира като палестински бежанец и зад него не стои нито организация, нито държава, която да се застъпва за него“. Според тях Ашраф всъщност все още не е доктор, а студент по медицина и е бил в Бенгази през 1998 г., за да довърши образованието си.
В 06:29 на 24 юли 2007 френският президент Никола Саркози официално обявява, че представителите на Франция и ЕС са се споразумели с либийското правителство шестимата затворници да бъдат екстрадирани от Либия (както и това Либия да позволи на българския доктор, който вече не е в затвора, да напусне страната).
В 9:51 ч. осъдените медици се завръщат в България на борда на френския правителствен самолет (тип Еърбъс А319-115X(CJ) с регистрация F-RBFB), придружавани от техни роднини, комисаря на ЕС по външни отношения Бенита Фереро-Валднер и съпругата на френския президент Сесилия Саркози. В 10:35 часа, министърът на външните работи Ивайло Калфин прочита указ, с който президентът Георги Първанов помилва българските медици.
(7 февруари 2000 г. – 17 февруари 2002 г.)
Делото започва, без българската страна да е официално уведомена. Делото е прекратено, тъй като съдът не вижда доказателства в подкрепа на обвиненията в заговор срещу държавата. Съдията заявява, че Народният съд се смята за некомпетентен по случая. (Народният съд на Либия е първата инстанция в триинстанционната съдебна система на страната.)
(8 юли 2003 г. —... 2004 г.)
(... 200Х г. – 6 май 2004 г.)
Наказателният съд осъжда на смърт чрез разстрел Кристияна Вълчева, Нася Ненова, Валентина Сиропуло, Валя Червеняшка, Снежана Димитрова и Ашраф ал-Хаджудж по обвинение, че са заразили умишлено над 400 либийски деца с ХИВ. Д-р Здравко Георгиев е осъден на 4 години затвор, глоба и лишаване от граждански права по обвинение за неправомерно опериране с чужда валута. По гражданския иск, съдът задължава Ашраф ал-Хаджудж, Кристияна Вълчева и Нася Ненова да платят обезщетения на родителите/настойниците на либийските деца. На 5 юли 2004 г. са внесени мотивирани жалби.
Българските медицински сестри и палестинският лекар получават повторни смъртни присъди от Наказателния съд в Триполи през декември 2006 г. въпреки натиска на ЕС и САЩ, които поставиха освобождаването на медиците като условие за подобряване на отношенията с Либия. Петте български медицински сестри са оправдани по по-леките обвинения – за валутни престъпления, варене на алкохол и нарушаване на морала на Джамахирията. Българското държавно ръководство обявява официално, че процесът е бил опорочен. Предстои разглеждане на делото от Върховния касационен съд на Либия, а последната дума по закон е на Висшия съдебен съвет – орган от девет души, председателстван от либийския министър на правосъдието.
Българските медицински сестри са обвинени в клевета, заради техни изказвания за физическо малтретиране по време на пребиваването им в затвора. На 27 май 2007 те са оправдани по това обвинение.
Международната преса не отделя много голямо внимание на процеса. Повечето статии са единодушни в това, че обвинените играят ролята на изкупителна жертва за Либийските власти, допуснали условия за избухването на епидемията. Либийската и значителна част от арабската преса подкрепят официалните изявления на Либия, че се води справедлив процес. Според няколко източника, преводачката Оля Ал-Ахмед е сред първите граждански лица които откриват факта за ареста на българските медици, и превежда както обвинителния акт срещу медиците, така и целия либийски наказателен кодекс от арабски на български език, само за една нощ, помагайки на българските институции в забързването на процеса по тяхното освобождаване.
В българската преса, покритието е значително и присъдите без изключения се определят като абсурдни.
За бездействие и неправилно действие от страна на българската държава преди и след началото на процеса са обвинявани българската Национална разузнавателна служба, правителството на Иван Костов и в частност министърът на външните работи Надежда Михайлова и посолството на България в Либия. Надежда Михайлова твърди, че е разбрала за проблема с медиците в Либия едва след арестите през февруари 1999 година. Според нея, ако разузнаването е докладвало за съществуването на такъв проблем преди това, то първо президентът Петър Стоянов и премиерът Иван Костов е трябвало да научат, тъй като НРС първо докладва на тях. Михайлова обвинява и тогавашния посланик в Либия Кръстьо Илов.
Дългогодишните усилия на международни организации, политици от Европейския съюз и САЩ се увенчават с успех. На 24 юли 2007 г. българските медицински сестри, палестинският лекар Ашраф, който е вече с българско гражданство, и доктор Здравко Георгиев се завръщат в България.
Последните и решаващи преговори за приключване на осемгодишния спор се осъществяват от Сесилия Саркози, тогавашна съпруга на президента на Франция Никола Саркози, и емира на Катар шейх Хамад бен Халифа Ал-Тани. Последният участва активно в преговорите и прави хуманитарен жест да подпомогне финансово страната ищец по делото – семействата на заразените от СПИН деца посредством самия полковник Кадафи, който изплаща тази помощ на семействата в Бенгази. „Фонд Бенгази“, създаден със средства на граждани от европейските страни, САЩ и България от своя страна ще построи болница в Триполи и ще подпомога либийската страна с обмяна на професионален медицински опит, медицински кадри и в борбата против СПИН.. На 25.07.2011 след изтичане на секретни документи и публикуване в Wikileaks става ясно че емирът на Катар шейх Хамад бен Халифа Ал-Тани е платил на Муамар Кадафи за да освободи медиците .
Съпругата на Никола Саркози Сесилия съпровожда осъдените на смърт до България. Френски правителствен самолет каца в 9 часа и 25 минути българско време на 24 юли 2007 г. на летище София. Бившите затворници на Джамахирията и техните придружители са тържествено посрещнати от близките на осъдените медицински работници, български граждани и представители на българското правителство. С държавен указ президентът на Република България Георги Първанов, воден от убеждението си за тяхната невинност, ги помилва.
Обвиняемите са поканени в правителствената резиденция от Георги Първанов. Грижата за тях е поверена на екип от български лекари и психолози.
На 24 февруари 2011 г., след започване на масови протести в Либия, бившия министър на правосъдието в Либия Мустафа Абдел Джалил, заяви в ефира на „Ал Джазира“, че за заразяването на либийските децата със СПИН е виновен Кадафи. Така министър морално оневинява българските медицински сестри и лекар Ашраф, които получиха смъртни присъди по обвинение, че са заразили умишлено с вируса на СПИН повече от 400 либийски деца.