davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Трамвай номер 5

Трамвай №5 е българска поп вокална група, която първа налага атрактивно сценично присъствие с танцово шоу. Телевизионните снимки на песните на „Трамвай №5“ стават основоположници на българския видеоклип.
Петко Петков, Ади Митрева, Джина Иванова, Сами Живкова, заменена през 1983 г. от Оля Лечева, Мая Райкова.
„Усмивката“ – 1984 г.; музика – Митко Щерев, текст – Лъчезар Станчев.
„Трамвай №5“ е група, създадена през 1980 г. в София по идея на Кирил Иванов – Мъглата (звукооператор от БНР) и Петко Петков (бивш певец от „Студио В“). Това е първата вокална група, която се представя с атрактивното сценично присъствие и танцово шоу. Една от вокалистките Ади Митрева е балерина от Музикалния театър. Освен Петко Петков и Ади Митрева в състава на „Трамвай №5“ участват Сами Живкова, заменена през 1983 г. от Оля Лечева, Гинка Жекова (сменила по-късно името си на Джина Иванова) и Мая Райкова. „Трамвай №5“ започва със свои версии на популярни европейски хитове, а телевизионните снимки на песните им могат да се нарекат основоположници на български видеоклип. „Трамвай №5“ има успех и извън България – концерти в ГДР, Полша, Тунис, Мароко, Алжир, СССР. В края на 80-те групата престава да съществува и всеки от музикантите има свои музикални ангажименти. Петко Петков реализира концерти, които преминават с огромен успех съвместно с големите оперни певци Александрина Милчева, Стефка Минева и Биг Бенда на БНР. Освен това заедно с Веселин Тодоров („Фактор“) Петко Петков менажира софийския клуб „Quo Vadis“, който е сцена за поп и рок музиканти.
„Концертът“, 7 декември 2006, 19:30 в зала 1 на НДК. Филм от концерта, 2 януари 2007, 18:00 по Канал 1.
В акомпанимент на основателя на групата Петко Петков на сцената свирят Косьо Цеков и Ивайло Крайчовски от ФСБ. Гост изпълнители след първата част на концерта са група „Те“, които представят няколко авторски изпълнения. Известният български китарист Иван Лечев се изявява с нов аранжимент специално за концерта на старите хитови парчета на групата. „Трамвай №5“ – Петко, Джина, Ади, Мая и Михаела пеят любимите на публиката песни „Красота“, „Тя“, „Слънчево момиче“... За край на първата част Петко кани Любо от „Те“, за да изпълнят заедно хитовото парче „Усмивката“.
На финала на двучасовия концерт, сред фойерверки и френетични овации от хилядната публика, Любо и Петко изпълниха, отново заедно, хитовото парче „Усмивката“ – музика Митко Щерев, текст Лъчезар Станчев.
Tramkar

Tramkar (Bulgarian: Трамкар) is a Bulgarian tram manufacturer based in Sofia. It repairs and renovates vehicles of the Sofia tram and trolleybus systems. Tramkar also manufactured trams and trolleybuses from the early 1950's until 1991, it also used to restore, modernize and refurbish old tram models that it made earlier. Today it serves as a tram repairing company in Sofia.
-Produced
-Refurbished and modernized
The following list is incomplete.
Pesa Swing

PESA Swing is a tram manufactured by a Polish company PESA in Bydgoszcz. It is a 100% low-floor, five-section vehicle based on the 120N model. The Swing is a tram of the multi-articulated type with sections connected by accordion-type pivot joints.
The first company to order PESA 120Na Swing trams was Warsaw Tramway, which ordered 186 units. The delivery started in summer 2010 and as of 2023 445 Pesa Swing trams were delivered to various cities across Europe, including Warsaw, Bydgoszcz, Gdańsk, Łódź, Szczecin, Toruń (Poland), Sofia (Bulgaria), Cluj-Napoca, Iași (Romania), Szeged (Hungary) and Kaliningrad (Russia).
1972

1972 (MCMLXXII) was a leap year starting on Saturday of the Gregorian calendar, the 1972nd year of the Common Era (CE) and Anno Domini (AD) designations, the 972nd year of the 2nd millennium, the 72nd year of the 20th century, and the 3rd year of the 1970s decade.
Within the context of Coordinated Universal Time (UTC) it was the longest year ever, as two leap seconds were added during this 366-day year, an event which has not since been repeated. (If its start and end are defined using mean solar time [the legal time scale], its duration was 31622401.141 seconds of Terrestrial Time (or Ephemeris Time), which is slightly shorter than 1908).
Rainbow party (sexuality)

A rainbow party is a supposed group sex event featured in an urban legend spread since the early 2000s. A variant of other sex party urban myths, the stories claim that at these events, allegedly increasingly popular among adolescents, people wearing various shades of lipstick take turns fellating others in sequence, leaving multiple colors (resembling a rainbow) on their penises.
The idea was publicized on The Oprah Winfrey Show in 2003, and became the subject of a 2005 juvenile novel called Rainbow Party. Sex researchers and adolescent health care professionals have found no evidence for the existence of rainbow parties, and consequently attribute the spread of the stories to a moral panic.
The story was originally related by American Christian pediatrician Meg Meeker in her 2002 book Epidemic: How Teen Sex Is Killing Our Kids. The book related allegations of adolescents suffering cancer, sterility, acute infections, and unwanted pregnancies as a consequence of starting sexual activity too early in life. Meeker relates the following story alleged to be from a 14-year-old patient from Michigan:
Deborah Tolman, director of the Center for Research on Gender and Sexuality at San Francisco State University, wrote: "This 'phenomenon' has all the classic hallmarks of a moral panic. One day we have never heard of rainbow parties and then suddenly they are everywhere, feeding on adults' fears that morally-bankrupt sexuality among teens is rampant, despite any actual evidence, as well as evidence to the contrary."
Tolman found that several features of the story ring false. She was skeptical that many adolescents would be motivated to engage in such activity in the face of the severe social stigma still attached to sexual activity, and rejected the idea that they would examine each other's lipstick marks.
Reason writer Nick Gillespie has claimed "Rainbow parties are as real as unicorns."
Usturoi

Usturoiul (Allium sativum) este o plantă comestibilă, utilizată ca aliment și condiment. În medicina populară este considerat, alături de ceapă, un adevărat medicament, datorită conținutului bogat de vitamine și substanțe minerale. În Egiptul antic și în timpul romanilor, usturoiul era cunoscut ca un mijloc preventiv al bolilor contagioase. Ulterior s-a stabilit că efectul usturoiului, în combinație cu mierea de albine, sau alte produse naturale, este benefic în prevenirea sau ameliorarea bolilor cardiovasculare, a tulburărilor digestive, sau a pneumopatiilor. În afară de efectul antimicrobian, are și un efect antihelmintic (contra viermilor intestinali).
Un studiu a demonstrat că suplimentarea cu extract de usturoi inhibă calcificarea vasculară la pacienții umani care au colesterolul din sânge ridicat.
Usturoiul este ușor de cultivat și în climatul blând poate fi cultivat pe tot parcursul anului. Deși reproducerea sexuală a usturoiului este posibilă, aproape tot usturoiul cultivat se reproduce pe cale asexuală prin plantarea individuală a cățeilor în pământ. Vor germina doar semințele mari și sănătoase de usturoi. În climatul mai rece, usturoiul se plantează cel mai bine cu aproximativ șase săptămâni înainte de înghețarea solului. Scopul este ca bulbii să dezvolte doar rădăcini și să nu dea lăstari deasupra solului. Recoltarea se face la sfârșitul primăverii sau la începutul verii.
Plantele de usturoi pot fi cultivate aproape una de alta, lăsând suficient spațiu pentru maturarea bulbilor și sunt ușor de cultivat în containere de adâncime adecvată. Usturoiul crește bine în soluri afânate, uscate, bine drenate, în locuri însorite și este rezistent în toate zonele climatice USDA 4-9. La alegerea usturoiului pentru plantare, este important să se aleagă bulbi mari, din care se desprind căței. Cățeii mari, împreună cu distanțarea corectă între ei pe patul de plantare, vor crește și dimensiunea bulbilor. Plantele de usturoi preferă să crească în sol cu un conținut ridicat de substanțe organice, dar sunt capabile să crească într-o gamă largă de condiții de sol și niveluri de pH.
Există diferite soiuri de usturoi, cel mai remarcabil fiind că se împart în subspecii de usturoi tare și usturoi moale. Latitudinea unde se cultivă usturoiul influențează alegerea soiului, deoarece usturoiul poate fi sensibil la durata zilei. Usturoiul tare este de obicei cultivat în climate mai reci și produce căței relativ mari, în timp ce usturoiul moale este de obicei cultivat mai aproape de ecuator și produce căței mici, compact ambalați.
Tulpinile usturoiului se îndepărtează pentru a direcționa toată energia usturoiului spre creșterea bulbilor. Tulpinile pot fi consumate crude sau gătite.
Materiale media legate de usturoi la Wikimedia Commons
Usturoi (film)

Filmul „Usturoi”, descris ca fiind "cel mai neromânesc film românesc", este prima producție independentă realizată exclusiv în Transilvania și primul film românesc care s-a lansat simultan în cinema și pe Internet, pe "Vimeo on Demand", pentru românii din diaspora, în luna decembrie a anului 2015.
"Usturoi" a fost scris și produs de bloggerul clujean Radu Băzăvan (groparu.ro) și regizat de sibianul Lucian Alexandrescu, stabilit în Miami, SUA. Filmul descrie prietenia dintre doi copii (unul de etnie romă) și călătoria acestora dintr-un sat din Sălaj către Cluj-Napoca, unde visează, cu inocența copilăriei, să-și îndeplinească visul de a deveni actori. Filmul este o comedie care se adresează deopotrivă spectatorilor foarte tineri, adulților și seniorilor, fiind realizat în jurul unui concept nou pentru România, prin prezentarea unei perspective inedite asupra relațiilor interetnice din Transilvania.
Filmat în doar 16 zile în Sălaj și Cluj-Napoca, cu un microbuget acoperit în exclusivitate din fonduri proprii, filmul "Usturoi" a umplut sălile la festivalurile de film, proiecțiile sale reprezentând cele mai disputate momente de la TIFF Cluj, 2014, Comedy Cluj, 2014 (doua proiecții cu casa plină, cea de la cinema "Florin Piersic" reprezentând record absolut de audiența în ultimii 25 de ani
- peste 1.000 de oameni), TIFF Sibiu, 2014, Tenaris CineLatino Zalău, 2014 (două proiecții, record absolut de audiență), KINOdiseea București, 2014 (casa închisă de două ori) și de la cinema Marăști și cinema Victoria (trei proiecții cu casa plină la lansarea în cinematografe, pe 17 decembrie 2015).
În străinătate, filmul a fost difuzat la New York Independent Film Festival, Boston Kids International Film Festival (SUA), Nomad Norvegia, Chemnitz Germania, precum și în mai multe cinematografe private din Germania, Austria și Elveția.
În 2015, filmul s-a lansat independent în cinematografele din țară, și, cu toate că nu a intrat în toate rețele de cinema din România, a reușind să se clasese pe primul loc ca încasări între filemele românești în primul trimestru al anului 2016, în Cluj depășind chiar ca număr de bilete vândute blockbuster-ul american The Reverant.
Din coloana sonoră face parte și prima piesă Gypsy Rap din lume, cantata de ViLLy.
https://stirileprotv.ro/stiri/ardeal/comedia-ardeleneasca-usturoi-a-avut-mai-multi-spectatori-decat-the-revenant-la-cinema-florin-piersic-din-cluj.html
https://www.hotnews.ro/stiri-film-20782123-video-comedia-ardeleneasca-usturoi-care-depasit-incasarile-filmului-the-revenant-cluj-poate-vizionata-saptamana-aceasta-cinema-bucuresti.htm
https://www.youtube.com/watch?v=CvpdV_Jvcwk&ab_channel=FilmulUsturoi - video: peste 1.000 de oameni în cinematograful ”Florin Piersic” din Cluj-Napoca
https://transilvaniareporter.ro/actualitate/filmul-usturoi-cel-mai-mare-succes-romanesc-de-box-office-anul-acesta/ Lider de box-office în primul trimestru al anului 2016
Filmul Usturoi pe IMDb
Filmul Usturoi pe CineMagia
Lista țărilor producătoare de usturoi

Lista țărilor producătoare de usturoi clasifică țările lumii în funcție de producția de usturoi (în mii de tone), de productivitate (în kg/ha) și de suprafața cultivată (în mii de hectare) în anul 2022 și oferă date comparative pentru perioada 2013-2022. Datele provin din baza de date FAOSTAT a Organizației pentru Alimentație și Agricultură a Națiunilor Unite (Food and Agriculture Organization of the United Nations - FAO).
Producția anuală de usturoi la nivel global în anul 2022 a fost de 29.149.438 tone, cu 0,42% mai mult decât în anul 2021, când s-a înregistrat o cantitate totală de 29.028.027 tone. China a fost de departe cel mai mare producător la nivel mondial, producția sa reprezentând aproape trei sferturi (73,39%) din totalul producției globale.
În anul 2022, România a cultivat usturoi pe o suprafață de 5.200 hectare, a 2-a ca mărime din Uniunea Europeană, după Spania, și a 22-a din lume, fiind al 3-lea producător din Uniunea Europeană, după Spania și Italia și al 33-lea la nivel global. Productivitatea a fost în România de 4.326,9 kg/ha, a 13-a în Uniunea Europeană și a 81-a la nivel mondial, aproape un sfert față de media globală de 17.534,7 kg/ha.
Virșli

Virșli sunt un preparat culinar din carne de capră sau oaie în amestec cu carne de vită, înveliți într-o folie naturală protectoare cilindrică. Sunt asemănători crenvurștilor însă ceva mai subțiri și mai lungi, preparați tot în perechi, afumați și condimentați cu boia și usturoi.
Virșli sunt un preparat tradițional din județul Hunedoara din Țara Zarandului, zona Brad, recunoscuți sub denumirea de „Virșli de Brad”, zona Podele, recunoscuți sub denumirea de „Virșli de Podele” și din Țara Hațegului, zona Sălașului, cu denumirea de „Virșli de Sălașu”. Se vând de obicei în târguri și piețe, sunt preparați prin fierbere în apă și se servesc cu muștar, boia și pâine.
History of Ethiopian Americans in Baltimore

The city of Baltimore, Maryland includes a small Ethiopian population. The Ethiopian-American community is centered in central Baltimore, particularly in Baltimore's historic Chinatown. This neighborhood is home to many Ethiopian businesses, including restaurants, a café, and a market. The enclave, located on the 300 block of Park Avenue, is sometimes referred to as Baltimore's Little Ethiopia.
Of the approximately 75,000 Ethiopian Americans residing in Maryland, between 30,000 and 50,000 live in Greater Baltimore. The population generally works as small business owners, cab drivers, beauticians and medical technicians. The Ethiopian community is represented by the Ethiopian Community Center in Baltimore Inc. (ECCB), which provides educational and support services to the city's Ethiopian residents.
In 2011, immigrants from Ethiopia were the twenty-third largest foreign-born population in Baltimore.
Due to Ethiopian entrepreneurs, Ethiopian coffee is experiencing a surge in popularity in the Baltimore area, with many restaurants and companies in the region now offering Ethiopian coffee.
As of 2013, there are about 25 doctors of Ethiopian and Eritrean background in the Baltimore–Washington metropolitan area, as well as Ethiopian-owned travel agencies, taxi companies, and parking garages.
In 1994, several Ethiopian-Israeli Jewish students visited Northwestern High School in Baltimore in an effort to help bridge cultural divides between local Black and Jewish communities. The program was sponsored by the Anti-Defamation League and aimed to debunk stereotypes about Jews and promote awareness of Black Jews.
In the late 2010s, there have been attempts to revive and revitalize the Chinese-American presence in historic Chinatown, most notably by the Chinatown Collective, a group of Asian-American artists. In January 2019, the Collective reached an agreement with a group of non-Asian investors to for a $30,000,000 investment project in Chinatown/Little Ethiopia. This has caused fears among some Ethiopian residents who worry that this could entail gentrification that might displace poor and working-class Ethiopian residents and Ethiopian business owners.
The majority of Ethiopian-Americans in Baltimore are Christians, with many belonging to the Ethiopian Orthodox Tewahedo Church. Smaller numbers of Evangelical Christians, Ethiopian Jews, and Ethiopian Muslims also live in Baltimore.
ФК Оборище (Панагюрище)

Оборище е български футболен клуб от град Панагюрище. Създаден е през 1925 година. Участва във Втора професионална футболна лига, за където спечели промоция за първи път в своята история през сезон 2014/15. Оборище играе мачовете си на стадион „Орчо Войвода“, който е с капацитет от 3000 места.
Клубът е основан през 1925 г. под името Априлски юнак. През 1945 г. е преименуван на Средногорец, а четири години по-късно на Динамо. От 1957 г. до 1999 г. отборът се нарича Оборище, след което за 6 години е преименуван на Тракия.
„Оптикоелектрон“ (Панагюрище) е преименуван на „Оборище“ преди началото на първенството 1981/82 .
От 2005 г. е върнато настоящото име на клуба. В първите 90 години от историята си Оборище не записва участие в А група или Б група, като сред успехите са няколко сезона в третия ешелон.
През сезон 2014/15 г. Оборище завършва на 1-во място в Югозападната В група и печели историческа промоция за Б група.
Към 1 февруари 2018 г.
Национална геомагнитна обсерватория (Панагюрище)

Национална геомагнитна обсерватория в Панагюрище е в структурата на Националния институт по геофизика, геодезия и география при Българската академия на науките.
В геомагнитната обсерватория се поддържа единственият в България международен геомагнитен стандарт чрез абсолютни и сравнителни геомагнитни измервания. Следи се ежедневното изменение на параметрите на земното магнитно поле. Изработват се карти на елементите му. Основни потребители на събраната информация са Военно-географската служба на Министерството на отбраната, Агенция по кадастъра при Министерството на регионалното развитие и благоустройството и всички производствени организации, занимаващи се с проучване на полезни изкопаеми чрез магнитопроучвателни методи. Данни за състоянието на земното магнитно поле се използват в навигацията и за нуждите на радиосъобщенията.
В началото на 30-те години на XX век, във връзка с изработването на нова топографска карта на България, пред Географския институт при Министерството на войната възниква необходимост от геомагнитни данни за България. На математика Христо Калфин, началник на Изчислителното отделение към Географския институт, се възлага да създаде магнитна служба, чиято основна цел е да проучи въпроса за земния магнетизъм – научно и приложно. През 1934 г. той заминава за три месеца в Геомагнитна обсерватория в Нимек, Германия, където се запознава с основните изисквания, свързани с избора на място, архитектурния вид, големината и начина на изграждане на вариационната и абсолютната къща. Обсерваторията е открита официално на 7 ноември 1937 г.
Герб на Панагюрище

Гербът на Община Панагюрище е израз на нейната идентичност и символизира връзката между минало и настояще. Въпросът за него се регулира от Наредбата на Общински съвет – Папнагюрище за символите, почетните звания и отличия. При връчване на почетни отличия на Община Панагюрище на удостоените се връчва и представително сувенирно изображение на герба.
Гербът е във формата на щит, като в горната част е изписано „Панагюрище“. Гербът е разделен на цветни полета със следните символи:
Министерство на строителството и архитектурата

Министерството на строителството и архитектурата (МСА) е историческо министерство в България, съществувало през 1981 – 1984 година.
Създадено е на 18 юни 1981 г. с указ № 1226. Структурата на министерството се състои от министър, зам.-министри, главен секретар и колегиум. Сред задачите на министерството е държавен технически контрол в строителството, проектиране и следене за спазването на Правилника за капитално строителство. Министерството участва и в работата на Постоянната комисия на СИВ за строителство, както и в ОНИДО при ООН.
Преименувано е на Министерство на строителството и селищното устройство с указ № 7 от 4 януари 1984 г.
Читалище

Читалището е типично българска обществена институция, която изпълнява учебно-просветителски функции и самодейност. Обикновено читалищата се състоят от библиотека и клуб по интереси, където се развиват най-различни дейности от любителски школи по народна и модерна музика, народни и модерни танци, спорт, чужди езици, театър, литературни четения, отбелязване на обществено значими събития за града и празници, организиране на конференции и градски събрания. Някои читалища разполагат с духов оркестър или симфоничен оркестър, смесен хор и фолклорен ансамбъл.
Първите подобни форми на народна самодейност възникват през 1856 г. в Свищов, Лом и Шумен.
На 30 януари 1856 г. в Свищов е основано първото българско читалище – Читалище „Еленка и Кирил Д. Аврамови“, от Димитър Начович, Христаки Филчов, Емануил Васкидович и Георги Владикин. Димитър Маринов разказва в своите спомени и статии, че още с отварянето на училището в Лом през 1848 г., над една от вратите на училищните стаи, в които се намирала библиотеката, Кръстьо Пишурка поставя надпис „Читалище“. Постепенно в стаята започват да прииждат не само ученици и граждани, но и чужденци. През 1856 г. читалището се мести в собствена сграда и се нарича „Постоянство“. Същата година през пролетта Сава Доброплодни създава в Шумен третото българско читалище, което днес се нарича Народно читалище „Добри Войников – 1856“. По времето на българското Възраждане работят над 130 читалища, благодарение на усилията на по-заможни и просветени възрожденци.
През втората половина на XX век подобна културно-просветна функция изпълняват също и културни домове (домове на културата), младежки домове и пр., които са създавани по съветски образец и се финансират пряко от предприятия или организации.
След 2009 г. към наименованията на читалищата се добавя годината на тяхното първоначално създаване.
Към януари 2016 г. броят на регистрираните читалища в България е 3614. През декември 2017 г. българските читалища са внесени в Регистъра на добрите практики за опазване на нематериалното културно наследство на човечеството, воден от ЮНЕСКО.
Народно читалище „Габрово – 2002“

Народно читалище „Габрово – 2002“ е читалище в град Габрово.
Народно читалище „Габрово-2002“ в гр. Габрово е читалище, което се превърна в средище на идеи, нови подходи и широка културна дейност. Читалищното настоятелство обедини усилията на 16 художествени състави, в това число вокални, танцови художествени състави и създаде нови три.
По инициатива на читалищното настоятелство, за десети път в Габрово успешно се проведе Международен фестивал на духовната музика, което културно събитие се превърна във втория по значимост културен факт в областта, след Фестивал на Хумора и сатирата.
Само за 2012 година – десетата годишнина – Народно читалище „Габрово-2002“ има 35 международни изяви от общо 222 за всички самодейни колективи.
В настоятелството на читалището са привлечени едни от най-изтъкнатите интелектуалци и общественици на гр. Габрово, които се стремят да използват съвременните технологии и начини за разширяване влиянието на читалището и популяризиране на неговата дейност сред широк кръг от населението на областта.
През 2011 и 2012 Народно читалище „Габрово-2002“ разработи и реализира поредица „Бележити габровци“ – Емануил Манолов и Александър Керков, а през 2013 г. ще продължим с Пенчо Семов – 140 години от рождението му. Беше създаден състав бийтбоксери чийто ръководител през 2012 година участва в национално състезание и завоюва 4-то място.
Народно читалище „Габрово 2002“ пл. „Възраждане“ № 7, п.к. 208 5300 Габрово e-mail: chitalistegabrovo@abv.bg
Народно читалище „Съединение – 1875“

Народно читалище „Съединение 1875“ е читалище в град Съединение, Област Пловдив.
На 12.02.1875 г. се образува в с. Голямо Конаре, Куюн тепе казасъ, Филибе казасъ, читалище „Надежда“.
През 1882 г. читалищната библиотека се намира в новото двуетажно трикласно училище. До 1920 г. там се пазят някои броеве от списание „Читалище“, от цариградски вестници и списания на български език, библията на български език, кратка църковна история, печатана в Белград, книги на Любен Каравелов, сборник с народни песни и умотворения от братя Миладинови, вестник „Зорница“ – издание на американско библейско общество и други.
През 1920 г. се помещава в една дървена барака (бивша обущарница) възстановеното читалище „Подем“ открива читалня.
През 1925 г. в едно от помещенията на кредитна кооперация „Съгласие“ се открива общодостъпна библиотека и читалня
През 1956 г. в новата сграда на читалището има библиотека, читалня и книгохранилище. Книжният фонд достига 3000 тома.
През 2009 г. читалището разполага с библиотека, детски отдел, читалня и книгохранилище. Книжният фонд е 19 100 тома.
Към 26.12.2020 библиотекари в НЧ „Съединение 1875“ са : Марияна Килимпирова (детски отдел), Запрянка Тафрова (отдел за възрастни)
На година се правят 1 – 2 самодейни театрални постановки. Поставени са заглавия като: „Оркестър без име“, „Свекърва“, „Вражалец“, „Боряна“, „Министърът и жените“, „Глупаци“, „Развод по български“, „Истории от Голямо Конаре“
Към 26.12.2020 съществуват съставите:
група „Кехлибар“ с ръководители Катя и Красен Господинови,
група „Шарено хоро“ с ръководител Галина Ангелова,
група за автентични народни песни „Българка“ с ръководител Костадинка Меретева,
група за народни песни „Конарка“ с ръководител Дора Аврамска,
група за родопски песни „Родопски славеи“ с ръководител Радостина Ахмашка.
Съществува и детски танцов състав – отново с ръководители Катя и Красен Господинови.
Към читалището функционира мажоретен състав, създаден през 2006 г. с първи ръководител: Мария Метларова. От 2007 г. ръководител е Галина Ангелова.
Всяка година се сформират по две групи мажоретки – с деца от 5 до 10 години и с ученици 5 – 8 клас. По традиция мажоретния състав открива всички тържествени събития и програми в гр. Съединение.
Народно читалище „Искра – 1896“

Народно читалище „Искра – 1896“ е духовен, книжовен и просветен център във Велико Търново. Читалището е основано на 28 декември 1896 г. в тогавашното село Марино поле, днес част от Велико Търново. Началото на читаищната институция поставят учителите Емануил Петров, Георги Недечев, Йонко Пенев и Марийка Чукова. За пръв председател е избран Димитър Маринополски. Първоначално се е помещавало в сградата на Църквата „Света Марина“. През 1918 година е построена сградата на читалището-паметник в памет на падналите във войните от 1913 – 1918 г. жители от Маринополската махала. В сградата отваря и киносалон, един от трите в града. През 90-те години част от сградата е била превърната в търговски център, след което през 2019 г. отново е превърната в кино.
Национална библиотека

Национална библиотека е библиотека, специално предназначена от правителството на дадена държава да бъде хранилище на особено ценна информация за държавата. За разлика от публичните библиотеки, тя рядко позволява на читателите да заемат книги. Често тези библиотеки съхраняват много редки, ценни или значителни произведения.
Националните библиотеки обикновено са доста по-големи от останалите библиотеки в страната. Някои региони, които не са независими, но искат да запазят културата си, създават свои национални библиотеки с всички атрибути на подобни институции като например задължителен екземпляр.
Национална библиотека на Франция

Националната библиотека на Франция (на френски: Bibliothèque nationale de France) е библиотека в Париж, изпълняваща функциите на национална библиотека на Франция.
Със сбирка от 30 милиона единици, включително 12 милиона книги, е най-голямата в страната и сред най-големите в Европа. Националната библиотека води началото си от кралската библиотека, основана от крал Шарл V през 1368 г. Тя е разширена от крал Луи XIV и е отворена за публиката през 1692 г.
Библиотечният фонд значително нараства по време на Френската революция, когато в него са включени голямо количество книги от национализирани частни колекции. Днес библиотеката има около 2700 служители.
Колекция „Ръкописи“ съхранява най-голямата колекция от средновековни и съвременни ръкописи в света. Тя включва средновековни шансон де жест и рицарски романи, източна литература, източни и западни религии, древна история, научна история и литературни ръкописи от Паскал, Дидро, Аполинер, Пруст, Колет, Сартър и др. Колекцията е организирана:
През 1997 г. е създадена електронна библиотека „Галика“, предназначена за онлайн потребители на Националната библиотека на Франция и нейните партньори. Днес тя разполага с повече от 6 милиона дигитализирани материали от различни видове: книги, списания, вестници, снимки, карикатури, рисунки, щампи, плакати, карти, ръкописи, антични монети, партитури, театрални костюми и декори, аудио и видео материали. Всички материали в библиотеката са свободно достъпни.
Китайска национална библиотека

Китайската национална библиотека (на традиционен китайски: 中國國家圖書館, на опростен китайски: 中国国家图书馆, на пинин: Zhōngguó guójiā túshūguǎn) е националната библиотека на Китай. Намира се в Пекин и със сбирка от 24 милиона единици, включително 5,7 милиона книги, е най-голямата библиотека в Азия. Основана е през 1909 година под името Столична библиотека (от 1928 година – Национална пекинска библиотека). От 1916 година има право на безплатно копие от всички издания в страната.
Руска национална библиотека

Руската национална библиотека (на руски: Российская национальная библиотека) е най-старата публична библиотека в Русия, която до 1921 година изпълнява и функциите на национална библиотека. Намира се в Санкт Петербург и със сбирка от 35 милиона единици е втората по големина в страната след Руската държавна библиотека.
Библиотеката е основана през 1795 година от императрица Екатерина II под името Императорска публична библиотека и е открита за публиката през 1814 година. Основа на първоначалната сбирка става Библиотеката на Залуски, включваща 420 хиляди тома и заграбена от руското правителство при подялбата на Полша. Освен тези книги императрицата подарява на библиотеката и други ценни колекции, сред които личните библиотеки на Волтер и Дени Дидро.
През 1811 година библиотеката получава право на задължителен екземпляр от всички нови издания в страната. По това време е поставено началото на сбирката Росика, включваща чуждестранни издания посветени на Русия. През следващите десетилетия библиотеката придобива редица редки книги, като Остромировското евангелие, Ипатиевската летопис, най-старите известни копия на Новия завет (Синайски кодекс), Стария завет (Ленинградски кодекс) и Корана (Османов Коран).
През 1917 година е преименувана на Държавна публична библиотека, а през 1932 година – на Държавна публична библиотека „М. Е. Салтиков-Шчедрин“. С преместването на руската столица в Москва през 1921 година нейното значение донякъде намалява, но тя продължава да бъде една от най-големите в Европа. От 1992 година носи сегашното си име. Броят на служителите на библиотеката е около 1850 души.
Национална библиотека „Св. св. Кирил и Методий“

Националната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“ в София е най-старият културен институт на следосвобожденска България и най-голямата обществена библиотека в страната.
Библиотеката е разположена в центъра на столицата, до централната сграда на Софийския университет „Свети Климент Охридски“.
Депозитна е за всички документи, публикувани в България. Притежава монографии, периодични издания и други документи на различни езици, публикувани в страни от цял свят. Библиотечният фонд наброява над 8 500 000 библиотечни единици. Библиотеката издава списание „Библиотека“, специализирано за библиотечна теория и практика.
По идея на софийския учител Михаил К. Буботинов на 10 декември (28 ноември стар стил) 1878 г. е създадена комисия с председател Марин Дринов, която да създаде българска национална библиотека. Тя е основана на 17 юни 1879 г. като държавно учреждение с името Българска народна библиотека. През 1900 г. за библиотеката е закупена сграда на улица „Георги Раковски“ 131. През 1924 г. към нея е добавен създаденият през 1904 г. Архив на Българското възраждане.
През 1939 г. започва строителството на нова сграда за Народната библиотека на мястото на Царския манеж. По време на бомбардировките на София през 1944 г. тези 2 сгради са разрушени. Новата сграда е проектирана от архитектите Иван Васильов и Димитър Цолов. Фасадата е дело на скулптора Михайло Парашчук. Построена е със сключен през 1946 г. целеви държавен заем и е открита на 16 декември 1953 г.
През 1963 г. Народната библиотека „Васил Коларов“ се преименува в Народна библиотека „Кирил и Методий“. След 10 ноември 1989 г. към името е добавено „св. св.“, посочвайки, че братята Кирил и Методий са обявени за светци.
На 11 август 1994 г. е обявена за културен институт с национално значение. През 1999 излиза Законът за закрила на културата, по смисъла на който Библиотеката е институт с национално значение.
С § 5 от преходните и заключителни разпоредби на Закона за обществените библиотеки, в сила от 6 юли 2009 г., Народната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“ е преименувана в Национална библиотека „Св. св. Кирил и Методий“. В мотивите към законопроекта, внесен от Министерския съвет, не са посочени причини за смяна на името.
Библиотеката притежава богата колекция от енциклопедии, речници и справочници на различни езици и в различни области на знанието, както и национални, регионални и отраслови библиографии.
Драматично-куклен театър „Константин Величков“

Драматично-куклен театър „Константин Величков“ е театър в Пазарджик.
През 1870 г. в читалище „Виделина“ се осъществява първото представление „Многострадална Геновева“. Инициатори са Петър Бонев, Кочо Честименски и Константин Величков. След това Константин Величков поставеня пиесите „Иванку, убиецът на Асеня“ от Васил Друмев и „Разбойници“ от Фридрих Шилер. През 1892 е закупен павилион от Първото българско земеделско промишлено изложение в Пловдив, а от следващата 1893 г. представленията се играят в него. В 1904 г. е построена новата сграда на читалище „Виделина“.
От 1922 г. градската управа отпуска субсииди за театрални представления и за заплати на ръководителите. В периода 1930 – 1937 г. на сцената на театъра играят Кръстьо Сарафов, Владимир Трандафилов, Елена Снежина, Теодорина Стойчева. Ръководители на трупата са Любомир Паспалев, Живко Оджаков, Стефан Киров и Крюгер Николов. От 1942 до 1945 г. театърът е закрит.
В периода 1948 – 1958 г. е драматичен театър, а между 1959 и 1963 г. е драматично-музикален. От 1963 г. е Държавен народен театър към Министерство на просветата и културата. През 1964 г. е закрит, а през 1969 г. е отново възстановен като Държавен драматичен театър. Новата сграда на театъра е открита през 1969 г. Тя е дело на арх. Ст. Хаджистоянов. Директор на театралната трупа е Васил Спасов. На сцената на театъра играят Катя Паскалева, Северина Тенева, Адриана Палюшева, Стефан Германов. Режисьори са Крикор Азарян, с постановките „Албена“, „Януари“ и др. и Леон Даниел, с постановките „Одисей пътува за Итака“, „Господин Пунтила и неговият слуга Мати“, „Пейка“ и др. Директор е Георги Делев.
През 1997 г. сградата на театъра е опожарена. В периода 1998 – 2012 г. директор е Владлен Александров. През 1999 г. към театъра е присъединен Държавният куклен театър „Светулка“ и се обособява като Държавен куклено-драматичен театър. От 2000 до 2011 г. е домакин на Международния фестивал „Есенни театрални срещи“. Между 2013 и 2018 г. директор е Александър Жеков. От 28 август 2018 г. директор на театъра е Григор Антонов.
Народно читалище „Съгласие – 1905“

Народно читалище „Съгласие 1905“ се намира в град Българово, община Бургас.
Първото българско читалище в с. Уруменикьой е основано през 1905 г. при активно участие на учителката Христина Андонова и Петър Стоянов. То е наречено „Борба“ и се помещава в къщата на Крум Боев, където отначало е настанено и основното училище. Първият председател на читалището е Петър Козарев, а първият библиотекар е учителят Васил Евтимов. Цялото имущество се е състояло само от един шкаф, няколко книги и няколко броя списания „Звездица“ и „Светлина“.
Народно читалище „Петър Богдан Бакшев – 1909“

Народно читалище „Петър Богдан Бакшев“ се намира на площад „Европа“ в квартал Секирово на град Раковски, България. То носи името на архиепископ Петър Богдан и официалното му име е „Петър Богдан Бакшев-1909“.
Читалището в село Балтаждии, днес кв. Секирово на град Раковски е основано на 25 януари 1909 г. от Иван Зенков, Тобия Дойчев, Серафим Аянски, Йосиф Зенков и др., общо 32 ентусиасти.
Дейността на читалището е прекъсната по време на Първата световна война и е възстановена през 1927 г. Читалището се е помещавало в училището, а пиесите и концертите са изнасяни в коридора му. Видни деятели между двете световни войни са много от учителите – Стефан Ковачев, Анка Гиева, Матей Симеонов и Мария Генчева и много от младите хора в селото – Иван Плачков, Йосиф Станчев, Йосиф Пеев, Венко Панин и др. По това време в читалището се водят и курсове за ограмотяване, създаден е и драматичен състав. През 1930 г. е представена първата пиеса „Обесването на Левски“. След нея се поставят „Хъшовете“, „Калин Орелът“ и др.
Успоредно с дейността на читалището в Балтаджии, започват да действат и църковни просветни дружества – дружество „Богдан Бакшич“ през 1928 г., младежко културно-просветно дружество „Св. Архангел Михаил“ през 1930 г. и католическото дружество „Св. Андрей“.
След 9 септември 1944 г. името на читалището е сменено на „Девети септември“ и по-късно е преместено в бившия енорийски дом до църквата. По това време се формира любителска театрална група от Йосиф Киков, Йосиф Пеев, Иван Гендов, Вирджиния Пеева и др. Те представят пиесите „Три синджира роби“, „Хан Татар“, „Свекърва“ и „Снаха“. През първата половина на 50-те години са направени постановки на пиесите „Боряна“ и „Разузнаване“, а през втората – на „Нонкина любов“ и „Бойко“. След това до 1967 г. за представени 12 други пиеси и 4 естрадно-сатирични програми. Заслуги за това имат като участници и организатори – Йосиф Друмчийски, Иван Митов, Катя Лесова, Надя Котова, Енчо Минчев и Павлина Бориславова. След 1970 г. в читалището функционират детски музикални школи и курсове. Йозо Романов е един от ръководителите на музикалните школи, а Петър Телбийски е ръководител на танцовия състав..
Във връзка със 75-годишния си юбилей, читалището е наградено с орден „Св. св. Кирил и Методий“ – II степен.
След политическите промени през 1989 г. читалището възстановява първоначалното си име. По това време читалищната библиотека е наброявала около 7000 тома..
Читалището се намира в сградата на бившата община в кв. Секирово. Инвентарът на библиотеката през 2016 г. е над 14 хиляди единици.
Народно читалище „Честолюбие – 2010“

Народно читалище „Честолюбие“ се намира на улица „Детелина“ №2 в град Раковски, кв. Нов център, България. Официалното му име е „Честолюбие-2010“.
Кукерският състав при читалище „Честолюбие“ е създаден през зимата на 2010 г. Състои се от деца и възрастни на възраст от 4 до 70 години и е ядрото, около което възниква читалището. Читалището си поставя за цел да предоставя възможности на населението на гр. Раковски за личностно израстване чрез участие в разнообразните му дейности.
Кукерският състав редовно участва в местни, регионални и национални изяви. Първата му изява е с обичая на католическото население „Заговезни“ през февруари 2011 г. На 28 март 2015 г. съставът печели първа награда четиринадесетото издание на Фолклорен фестивал на маскарадните и кукерски игри в село Попинци.
През 2013 г. е създаден и клубът „Раковчанска история, традиции, изкуство и етнология“ (Р.И.Т.И.Е.) с обединяване на усилията на местни хора на изкуството и етнографията за запазване и разпространяване на местни бит, занаятите и традициите. Изявени членове на клуба са Иво Райков, Елисавета Илиева, Владимир Сарийски и др.
Библиотеката е формирана през есента на 2011 г. За периода на своето съществуване инвентарът ѝ нараства на 1200 библиотечни документа, дарени от членове и приятели читалището. Читалището се помещава в сградата на бившето АПК в кв. Нов Център.
През октомври 2019 г. читалището организира празник на маската под наслов „Маската и нейното развитие през годините“ с участието на читалища и сдружения от селата Асеново, Житница, Калояново, Дуванлии, и сдружението на банатските българи „Фалмис“ в София с ръководител Светлана Караджова.
Народно читалище „Цвят – 1870“

Народно читалище „Цвят 1870“ във Видин е самостоятелно, самоуправляващо се културно-просветно сдружение на населението от Видин. Основано е на 25 март 1870 година в деня на големите християнски празници Цветница и Благовещение. От основаването до днес не е променяло името си. Намира се на централния градски площад „Бдинци“.
Читалището е юридическо лице с цел развитие на културата и повишаване на интелектуалните ценности, както и обогатяване на културния живот в града. Работи в тясно сътрудничество с културните учреждения и училищата на територията на града. Сдружава се с други читалища и институции от общината и страната за провеждане на съвместни инициативи и дейности. Член на Съюза на народните читалища в България.
Поддържа и развива народните обичаи и традиции. Създава условия за развитие и изява на творческите способности на младото поколение. Основна цел е да се развиват народните традиции и фолклор, музикалните и танцови изкуства. Сред приоритетите на читалището е работата с деца и младежи.
Структурата включва: занимания по английски и руски език, народни танци, изобразително изкуство, грънчарство, пиано, китара, Студио по кино и театър, литературен клуб "Иван Деспотов", шахмат, аеробика, Смесен хор „Видин”, Оркестър "Видин", Група за певческо и музикално народно творчество. Заниманията се организират по съвременни учебни програми от висококвалифицирани преподаватели, предлага се солидна теоретична подготовка, концертни и конкурсни изяви.
В продължение на десетилетия в сградата на читалището се е разполагало едноименното кино „Цвят“, открито на 26 март 1939 година. Недалеч, в Градската градина, между Драматичния театър и Художествената галерия, се намира бившето лятно кино „Цвят“. Кинозалата на зимното кино, след закриването му през 1990-те години, действа като дискотека.
Сред забележителните прояви са концертите на инструменталисти, певци и танцьори, обучавани в читалището, международният фолклорен фестивал „Танци край Дунава“, съборът за автентичен фолклор „Дунавски ритми“.
В читалището се организират литературни и музикални салони, представяния на книги, художествени изложби, обществени дискусии и чествания по повод различни светски и християнски празници.
Международни участия в: Турну Северин, Румъния; Нитра, Словакия; Кошице, Словакия; Леко, Италия; Улм, Германия; Лесковац, Сърбия; Каляри и Нуоро - остров Сардиния, Италия; Белград и Зайчар, Сърбия; Афион, Турция; Радзионков, Полша; Мошонмагяровар, Унгария; М. Каменица, Р Северна Македония; Егер, Унгария; Порт Алегре и Вила Реал, Португалия; Лимбург, Германия; Дробета-Турну Северин, Румъния.
Народно читалище “Цвят 1870” е реализирало следните проекти: “ Общоградски празник—Димитровден”, “Младежка фолклорна студия “От извора”, “Туристически информационен център с Галерия-базар на художествени произведения, “Капан или хвърчило” - танцов спектакъл, „Лятно културно училище” с Регионална библиотека „Александру и Аристия Аман” гр.Крайова, Румъния, Дискусионен клуб „Свободното кафене”, „Рисувана видинска керамика”, Младежки информационно консултантски център (МИКЦ).
Panagyurishte dialect

The Panagyurishte dialect is a Bulgarian dialect, which is part of the Balkan group of the Eastern Bulgarian dialects. Its range includes the town of Panagyurishte, as well as a number of neighbouring villages. The most significant feature of the dialect, as in all Balkan dialects, is the pronunciation of Old Church Slavonic ѣ (yat) as ʲa or ɛ, depending on the character of the following syllable.
Most of the other phonological and morphological characteristics of the Panagyurishte dialect are similar to the general features typical for all Balkan dialects, cf. article.
Стойков, Стойко: Българска диалектология, Акад. изд. "Проф. Марин Дринов", 2006 [1]
Panagyurishte Municipality

42°30′11″N 24°11′2″E﻿ / ﻿42.50306°N 24.18389°E﻿ / 42.50306; 24.18389
Panagyurishte Municipality is located in the Pazardzhik Province, western Bulgaria. It is one of the 11 municipalities in the province. Its territory is 598,5 km² being fourth in the province after the municipalities of Velingrad, Batak and Pazardzhik. The relief is mountainous and semi-mountainous and is part of Sredna Gora. There are rich copper deposits, with the biggest mines located in Asarel Medet, Elshitsa and Mina Radka. There are dense forests in which mushrooms and berries are abundant. Many animals inhabit these forest. The most important game species are red deer, roe deer, wild boar, doe and mouflon.
As of 2005 the population is 29 924. They live in one town, Panagyurishte and nine villages: Popintsi, Oborishte, Bata, Banya, Poibrene, Levski, Panagyurski kolonii, Elshitsa and Srebrinovo.
According to the latest Bulgarian census of 2011, the religious composition, among those who answered the optional question on religious identification, was the following:
Most people are employed in industry or in the service sector. Mining, machine building and textiles are well developed. Agriculture is less important. Major crops are barley, wheat, rye and plums. The total length of the roads is only 150 km due to the mountainous relief but are well maintained. The railway is used mainly by freight trains.
Panagyurishte, Panagyurski kolonii and Banya are most popular among the tourists.
White Columns

White Columns is New York City's oldest alternative non-profit art space. White Columns is known as a showcase for up-and-coming artists, and is primarily devoted to emerging artists who are not affiliated with galleries. All work submitted is looked at by the director. Some of the artists receive studio visits and some of those artists are exhibited. White Columns maintained a slide registry of emerging artists, which is now an online curated artist registry.
White Columns was founded in 1970 in the SoHo neighborhood of New York City by Jeffrey Lew and Gordon Matta-Clark. It was then known as 112 Workshop/112 Greene Street.
In 1979 it relocated to 325 Spring Street and was renamed White Columns. Directors of White Columns have included Josh Baer, Tom Solomon, Bill Arning, Paul Ha, Lauren Ross, and current director Matthew Higgs.
In 1991 it moved to Christopher Street in Greenwich Village. In 1998, White Columns moved to a location on the border of Greenwich Village and the Meatpacking District, initiated by then-director Ha, who inaugurated the space with the exhibition "Inventory". In 2018, White Columns relocated to its present location at 91 Horatio Street, close to the Whitney Museum of American Art and the High Line.
Since being founded, White Columns has supported and provided exposure to hundreds of artists including Alice Aycock, Stephen Laub, Willoughby Sharp, Kiki Smith, Sonic Youth, Andres Serrano, Lorna Simpson, John Currin, Cady Noland, Tyler Turkle, Sarah Sze, Lutz Bacher and others. To this day, White Columns continues its support for artists with an ongoing program of exhibitions and to hundreds of other artists through their online Artist Registry.
In 2006, director Matthew Higgs initiated the White Columns Annual, a yearly exhibition with guest curators that highlights work that has been on view in New York City in the prior year. It has been curatored by artists and art figures like Mary Manning, Bridget Donahue, Bob Nickas, Pati Hertling, and Randy Kennedy.
From 1970 to 1980 112 Workshop was an Artists-run studio and exhibition space that helped to define Minimal conceptual art and Post-conceptual art practice in New York City. It was founded by Jeffrey Lew and Gordon Matta-Clark at 112 Greene Street in Soho. The space contributed to the development of Conceptual art and Postmodern dance of the early 1970s and Post-conceptual art in the late-1970s. In 1979 it relocated to 325 Spring Street, and was renamed White Columns.
At 112 Workshop, artists were given free rein to produce, experiment and challenge art orthodoxies. In this crumbling large space, Gordon Matta-Clark installed his work Walls Paper in 1972. Vito Acconci locked himself in a tiny room with a fighting cock in a piece he called Combination (1971). Following their first New York performance at the Leo Castelli Gallery, Richard Landry and Musicians presented five concerts at 112 in March 1972 and Carmen Beuchat presented her dance/performance Mass in C B Minor or the Brown Table the same year (1972).
In 2011, David Zwirner Gallery presented the exhibition 112 Greene Street: The Early Years (1970–1974).