Francesco Borromini

Francesco Borromini, opprinnelig Castelli (født 25. september 1599 i Bissone nær Lugano i de transmontane fogderier i Det gamle sveisiske edsforbund, død 3. august 1667 i Roma i Kirkestaten), var en barokkarkitekt som tegnet flere rikt utsmykkede kirker i Roma. Sammen med Giovanni Lorenzo Bernini og Pietro da Cortona var Borromini hovedaktør i den romerske høybarokk.
Francesco Castelli var sønn av steinhubbermesteren Giovanni Domenico Castelli, og arbeidet en periode i Milano som steinhuggermester selv.
I 1619 ankom han Roma og skiftet navn fra Castelli til Borromini. Først var han dekoratør i innredningen av St. Peters interiør, men snart fikk han mer avanserte oppgaver i byggingen av Palazzo Barberini, under ledelse av først Carlo Maderno og deretter Bernini. I dette palasset, som ligger på Quirinale, laget Borromini en serie vinduskarmer og en vindeltrapp.
Borromini hadde en spesiell preferanse for krumme fasader, noe han demonstrerte i sin første bygning som en uavhengig arkitekt, den lille kirken San Carlo alle Quattro Fontane (1634–1682). Borromini fikk oppgaven med å bygge kirken, kalt «San Carlino» på grunn av dens intime skala, på en tett avgrenset og asymmetrisk hjørneplott. Plantegningen er følgelig komplisert og også epokerende i arkitektonisk historie. Andre eksempler på bygninger der Borromini arbeidet med buede fasader er Oratorio dei Filippini (1637–1650) og den imponerende kirken på Piazza Navona, Sant'Agnese in Agone. Borromini var sjefarkitekt for Sant'Agnese fra august 1653 til januar 1657.
I 1642 fikk Borromini i oppdrag å tegne et nytt kapell for Universitetet i Roma. Kapellet Sant'Ivo alla Sapienza (ferdigstilt i 1660) har en spiralkrone og en geometrisk kompleks planløsning.
Før det hellige år 1650 fikk han i oppgave å ominnrede interiøret i Romas bispekirke, San Giovanni in Laterano. Kirken Santa Maria dei Sette Dolori (1643–1646) i bydelen Trastevere har en solid konkav men ufullstendig fasade som viser kontrasterende konvekse og konkave former. Eksempler på profanarkitektur er Palazzo Falconieri ved Via Giulia med sin høye loggia, og Palazzo di Propaganda Fide (1662) med den konkave sentrale delen av fasaden og innovative pedimenter over vinduene
Borromini er gravlagt i kirken San Giovanni dei Fiorentini.
Borromini skulle med sin nyskapende arkitektur til å innovere arkitekturkunsten. Mens Bernini hovedsakelig arbeidet med monumentalarkitektur og de storslåtte vyer, som Petersplassen (ferdig i 1667), viet Borromini seg til å bygge strukturer med kompliserte planløsninger på strengt avgrensede og i flere tilfeller uregelmessige rom. Disse forholdene førte til en eksperimentering med det arkitektoniske formspråket.
Både utvendig og innvendig la Borromini vekt på krumningen. Han fant inspirasjon til denne spenningen mellom konvekse og konkave overflater i romersk arkitektur, som for eksempel i Hadrians villa, reist 118–138 e.Kr. nær Tivoli og i Venus-tempelet i Baalbek. Borromini blandet klassiske komponente på fritt vis og smeltet tilsynelatende forskjellige elementer inn i en helhet.
Arkitektkollegaer og kritikere hevdet at Borromini med sin modifikasjon av den romerske arkitekten Vitruvius i 20-årene f.Kr. etablerte regler for design og proporsjoner av arkitektur hadde avveket fra den gamle tradisjon og forvrengt den. De skarpeste kommentarene kom fra arkitektene som gikk inn for en mer klassisiserende og behersket barokkarkitektur. Kunstkritikeren Giovanni Pietro Bellori, en talsmann for klassikerne, anså Borromini for å være en forderver av arkitektureb. San Carlo alle Quattro kirke Fontane med sin buede fasade ble beskrevet som en vansiret bygning, og det kronede spiraltårnet på lanterninen til Sant'Ivo alla Sapienza ble ansett som en hybrid. Selv store deler av den offentlige kunstopinion i Roma reagerte med motvilje mot Borrominis innovative arkitektur.
I løpet av sitt liv fikk Borromini dermed liten takknemlighet å merke. Først på slutten av 1800-tallet begynte kunsthistorikere å analysere det borrominiske designspråket mer detaljert.
Forskningen fra de siste hundre årene har vist at Borromini i noen henseender avvek fra den gamle tradisjonen og Vitruvius' normative arkitektteorier, men at han alltid hadde et velbalansert formål med dette. Arkitekturhistorikere som Eberhard Hempel og Paolo Portoghesi har analysert Borrominis arkitektur basert på egne forhold og uten noen forutinntatt forestilling om den.
Gjennom årene ble Borromini stadig mer bitter og deprimert av den kjølige mottagelse hans arkitekturen fikk. De viktigste arkitektoppgavene i pave Alexander VIIs Roma gikk utenom ham, og han hadde ofte heftige utvekslinger med sine medhjelpere. I de siste årene viet Borromini seg til mer beskjedne oppgaver som bygging av gravkapeller og restaurering av bygninger. I et angrep av fortvilelse på sensommeren 1667 ødela han de fleste av sine tegninger og begikk selvmord; men en sabel tilførte han seg selv banesåret.
Borromini fikk sitt siste hvilested i kirken San Giovanni dei Fiorentini ved Via Giulia. Inskripsjonen på minnetavlen lyder:
FRANCISCVS BORROMINI TICINENSIS EQVES CHRISTI QVI IMPERITVRAE MEMORIAE ARCHITECTVS DIVINAM ARTIS SVAE VIM AD ROMAM MAGNIFICIS AEDIFICIIS EXORNANDAM VERTIT IN QVIBUS ORATORIVM PHILIPPINVM S. IVO S. AGNES IN AGONE INSTAVRATA LATERANENSIS ARCHIBASILICA S. ANDREAS DELLE FRATTE NVNCVPATVM S. CAROLVS IN QVIRINALI AEDES DE PROPADANDA FIDE HOC AVTEM IPSVM TEMPLVM ARA MAXIMA DECORAVIT NON LONGE AB HOC LAPIDE PROPE MORTALES CAROLI MADERNI EXVVIAS PROPINQVI MVNICIPIS ET AEMVLI SVI IN PACE DOMINI QVIESCIT