Breaking the Waves

Breaking the Waves er en dansk dramafilm regissert av Lars von Trier fra 1996, med Emily Watson og Stellan Skarsgård i hovedrollene. Den er Lars von Triers sjette spillefilm og den første i hans "Golden Heart"-trilogi ellers bestående av Idiotene (1998) og Dancer in the Dark (2000). Filmen er en internasjonal produksjon som ble ledet av Lars von Trier og Peter Aalbæk Jensens selskap Zentropa.
Bess (Emily Watson) er en sjenert ung kvinne som bor i en liten skotsk kystby hvor religion og gamle tradisjoner utgjør den overordnende makten. Jan (Stellan Skarsgård) er oljeriggarbeider, og når han og Bess møtes faller de fullstendig for hverandre. Nesten like snart som de har møtt hverandre er de gift.
Med det første lever de et idyllisk liv hvor Jan lærer Bess om gleden og nytelsen fra sex, og intet ser ut til å kunne gå galt. Men deres idyllisk forhold stopper brått opp når Jan blir tvunget til å returnere til sjøs for en lengre periode. Til å begynne med virker det som Bess kan klare å komme seg gjennom tiden Jan er på sjøen. Hun ber daglig til Gud og begynner etter hvert å føre små samtaler med ham, der hun selv er begge stemmene.
Til slutt klarer hun ikke å tenke på annet enn seg selv og ber til Gud om Jans umiddelbare retur, og hennes ønske blir oppfylt når Jan kommer ut for en ulykke og blir lam fra hodet og ned. Bess er overbevist om at hennes bønner forårsaket Jans ulykke, og hun er villig til å gjør hva enn det måtte være for at ting skal bli godt igjen.
Jan kommer etter hvert med et ønske om at Bess må ha seksuell omgang med fremmede menn for så å fortelle ham hva hun har gjort. Han mener dette kan hjelpe ham gjennom den harde hverdagen samt føle at han og Bess igjen er nær hverandre seksuelt. Hun følger Jans ønske, og etter hvert begynner hun å tro at hva hun gjør er Guds vilje og at hennes handlinger gjør Jan friskere.
Breaking the Waves har klare trekk fra Dogme 95, et filmkonsept som ble presentert på Cannes filmfestival i 1995 av Lars von Trier og Thomas Vinterberg. Disse filmene var ment som en motvekt til det svært kommersielle filmmarkedet.
For at en film skal bli godkjent som en dogmefilm må en følge et visst sett med regler: all filming må bli gjort på stedet. Ingen rekvisitter eller studiofilming er tillatt. All lyd og musikk skal ikke produseres separat fra bildet (all lyd må være reallyd), kameraet må være håndholdt, filmen må være i farger og kunstig belysning er ikke tillatt. Kamerafiltre er forbudt, filmen skal ikke inneholde overnaturlig handling som strider med hverdagslig liv, filmen skal foregå her og nå, og sjangerfilm er ikke akseptert. Filmformatet må være Academy 35mm, og regissøren er ikke sett på som en kunstner og skal derfor ikke krediteres.
Breaking the Waves følger kun noen få av disse reglene, hvor det ser ut til at filmen kun er filmet på «location», håndholdt kamera er brukt, filmen er i farger og naturlig lys virker som den eneste brukte lyskilde. Den bryter derimot med reglene om et lydbilde kun bestående av reallyd. Musikk er tilstede i noen få filmscener med karakter (hovedsakelig Bess), og når filmen går over til et nytt kapittel (markert med et bilde merket med kapittel nummer og navn) er det alltid akkompagnert av et musikkstykke som opplagt er lagt på etter selve filminnspillingen. Det faktum at filmen er oppdelt stykkevis i kapitler og har karakterer og hendelser som er overnaturlige (definert etter beskrivelsen i dogmereglene) bryter også klart med regelsettet.
Breaking the Waves er per definisjon ikke en dogmefilm da den ikke er oppført på Dogme95s offisielle filmliste, som for eksempel Lars von Triers Idiotene. Filmens sjanger er nesten noe helt egent, med klare trekk til både drama og kjærlighet, men adskilt grunnet dens innflytelse fra dogmefilm samt filmens særegne fortellerstil.
Breaking the Waves ble filmet på flere steder i det nordvestlige høylandet i Skottland samt øyen Skye rett utenfor kysten. Lochailort, Mallaig og Morar, tre små tettsteder som ligger i nærheten av hverandre hadde steder som ble brukt til blant annet filmingen av filmens kirke (Lochailort), havnen, huskescenen og mer (Mallaig), samt strandscenen sent i filmen (Morar). Kirkegården, tittelskjermen til kapittel seks (Faith) og flere andre scener ble filmet på øya Skye.
Breaking the Waves vant Grand Prix-prisen på Cannes Filmfestival 1996 og tre priser fra European Film Awards 1996, som inkluderer; Film of the Year, International Film Journalist pris, og European Actress of the Year (Emily Watson). Watson ble også nominert til Beste Skuespillerrinne på Oscar 1996, BAFTA 1997, og mange flere. Breaking the Waves ble også nominert til the Golden Palm ved Cannes Filmfestival 1996.
Breaking the Waves mottok flere positive anmeldelser da den kom. Et klart første tegn på dens anerkjennelse var at den vant Grand Prix prisen på Cannes i 1996. Fra en av større avisene i USA, San Francisco Chronicle, ble filmen nærmest lovpriset «Von Trier's careful, peculiar, astonishing film eloquently addresses the great question of whether morality and faith ever truly embrace». Av The Washington Post derimot, en annen stor amerikansk avis, var følelsen mer det stikk motsatte, «Although it contains many visually compelling passages and some provocative moments, the movie is strangely banal and simplistic». Breaking the Waves tjente $3,803,298 i USA der den ble sluppet den 13. november 1996.