Universitetet i Bologna

Universitetet i Bologna (italiensk Alma mater studiorum – Università di Bologna, forkortet Unibo) er et offentlig universitet i Bologna, Italia, grunnlagt i 1088 og regnet som verdens eldste universitet. Det har rundt 96.000 studenter, og er Italias nest største etter La Sapienza i Roma. Bologna er ofte å finne på førsteplass i nasjonale rankinger, og står spesielt sterkt innenfor klassiske disipliner som jus, medisin, historie og naturvitenskap.
I 1350 begynte byrådet i Bologna å betale professorenes lønn, som tidligere var betalt av studentene. Dermed ble universitetet verdens første offentlige universitet, og har fortsatt slik. Unibo skiftet i 2000 navn til Alma mater studiorum, latin for «studienes nådige mor» – alma mater viste i middelalderen til jomfru Maria – for å understreke sin spesielle historiske rolle. Det nye navnet brukes nesten utelukkende i kombinasjon med det gamle.
Universitetet har utdannet flere kjente personer, deriblant en rekke italienske statsministre, høyesterettsdommere, vitenskapsmenn og teologer, samt renessanseskikkelser som Nicolaus Copernicus og Galileo Galilei.
På slutten av 1000-tallet ble det i Bologna organisert studier av romerretten slik den var utformet i keiser Justinians Corpus juris civilis, samt studiet av kanonisk rett, som i 1151 ble samlet under tittelen Decretur av benediktermunken Gratian i Bologna. Gratians lovsamling utgjorde basis for den katolske kirkes rettsutøvelse frem til 1918.
En gruppe historikere fikk på 1800-tallet i oppdrag å finne en eksakt dato for oppstart av universitetet, og kom frem til årstallet 1088, som i dag brukes som offisielt stiftelsesår. Med dette regnes universitetet i Bologna som verdens eldste i kontinuerlig drift.
Romerrettens gjenopptagelse i 1100-tallets Italia ble - ifølge Odofredus de Denariis fra Bologna, som selv underviste i jus i hjembyen på 1200-tallet - innledet av en Pepo, etterfulgt av en Imerius, og senere av «de fire doktorer» Bulgarus, Martinus, Hugo og Jacobus. Pepos og Imerius' undervisning tidfestes til mellom 1075 og 1125, «de fire doktorer» til 1130-70, men ikke noe av dette lar seg dokumentere.
I likhet med studentene i Paris samlet studentene i Bologna seg i laug de kalte «kollegier». Men de var mer bundet enn studentene i Paris, som mer var en slags skoleelever fordypet i artes, mens Bolognas jus-studenter stort sett var voksne menn, mange tildelt høye kirkelige embeter i hjemlandene med ønske om videreutdannelse, mens andre var embetsmenn virksomme i italienske byer. De kunne ikke behandles som skolegutter, men samtidig var de fremmede i Bologna og dermed bortimot rettsløse i byen. De søkte derfor sammen i «nasjoner» kalt universitas. I Bologna var det to slike «universiteter», som utgjorde to «stater» i staten der man avla ed til sin rektor, men ikke til Bolognas øvrighet. Professorene var nærmest studentenes tjenere, siden de fikk lønnen sin betalt av studentene som bøtela professorene om de kom for sent til forelesninger, eller ikke rakk gjennom det oppsatte pensum i hver forelesning. For å beholde lærekreftene, vedtok byen i 1280 å lønne dem selv, og dermed mistet studentene sin makt. De som var misnøyde med forholdene i Bologna, flyttet til andre byer, og dette ga støtet til opprettelse av universiteter i området rundt, som i Pavia og Padova.
Universitetet i Bologna er historisk kjent for sin undervisning i romerrett og kanonisk rett, og huser ikke overraskende verdens eldste juridiske fakultet. Unibo var det første til å ta i bruk ordet «studium» om læringen, samt ordet «universitet» om utdanningsinstitusjonen. Som sentral i utviklingen av moderne universitetsutdanning med laurea (treårig bachelor) og magistrale (toårig mastergrad), var Unibo i 1999 vert for Bologna-prosessen, som definerte rammevilkårene for høyere utdanning i Europa.
Universitetet består av 33 fakulteter (dipartimenti) med omkring 100 000 studenter innskrevet. Foruten i Bologna har universitet også fakulteter i Cesena, Forlì, Ravenna, Rimini og Buenos Aires.