davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Teófilo José Jaime María Le Guillou

Teófilo José Jaime María Le Guillou (May 4, 1790 – July 9, 1843) was the founder of the municipality of Vieques, Puerto Rico.
Le Guillou was born in Quimperlé, France. He immigrated from France to the Island of Guadeloupe in the French West Indies where he became a land owner.
In 1823, Le Guillou went to the island of Vieques with the intention of purchasing hardwoods. The island at the time had a few residents who were dedicated woodcutters. He was impressed with the island of Vieques and saw the agricultural potential of the island. He returned the following year and purchased lands from a woodcutter named Patricio Ramos. Soon, he established the largest sugar plantation on the island which he named "La Pacience". He then got rid of the pirates and those involved in contraband activities an action which in itself pleased the Spanish colonial government. Le Guillou is considered to be the founder of the municipality of Vieques.
In 1832, Le Guillou succeeded Francisco Rosello as the military commander of Vieques after Rosello's death. Between 1832 and 1843, Le Guillou who had been given the title of "Political and Military Governor of the Spanish Island of Vieques" by the Spanish Crown, developed a plan for the political and economic organization of the island. He established five sugar plantations in the island named Esperanza, Resolucion, Destino, Mon Repos and Mi Reposo.
Le Guillou, who was the most powerful landlord and owner of slaves in the island, requested from the Spanish Crown permission to allow the immigration of French families from the Caribbean Islands of Martinique and Guadalupe which at the time were French possessions. Attracted by the offer of free land as one of the concessions stipulated in the revised Spanish Royal Decree of 1815, dozens of French families, among them the Mouraille, Martineau and Le Brun families, immigrated to Vieques and, with the use of slave labor, established sugar plantations. By 1839, there were 138 "habitaciones," from the French word "habitation," meaning plantation. These habitaciones were located from Punta Mulas to Punta Arenas.
Le Guillou died in 1843 and is buried in Las Tumbas de Le Guillou in Isabel Segunda, Vieques Municipality. The town of Isabel II of Vieques was founded in 1844. His wife Madame Guillermina Ana Susana Poncet died in 1855 and is buried alongside Le Guillou. The cemetery where Le Guillou and his wife are buried was officially named "Las Tumbas de J. J. María le Guillou" by the United States Department of the Interior and was listed in the National Register of Historic Places on August 26, 1994, reference #94000923.
Jeanne Damas

Jeanne Damas (born 12 March 1992) is a French designer, creative director, model, and founder of French fashion label Rouje.
Jeanne was born in Paris into a family of restaurateurs. She grew up in the 12th arrondissement with her parents' former brasserie being located downstairs from their apartment. Fashion designer Jean-Paul Gaultier was a regular customer at the restaurant and offered her a high school internship in his Paris atelier. As a teenager, launched her blog on Tumblr and started to document her life and style.
Her blog also connected her with Simon Porte Jacquemus who also had a blog as a teenager. Then, the brands such as Comptoir des Cotonniers, Redoute, and & Other Stories approached Damas. In 2015, she became a brand ambassador of Gucci. At the same time, she continues to work and collaborate with Yasmine Eslami and Nathalie Dumeix.
Her career as fashion designer and creative director started in 2016, with the birth of her own clothing and cosmetics brand Rouje which started as an online, direct-to-consumer brand. In popular culture, a Rouje dress in the style "Gabin" was worn by character Madeleine Swann (Léa Seydoux) in the James Bond film No Time to Die (2021). As a model, she has appeared on the cover of Elle France and Marie Claire Korea, as well as editorials for Glamour Spain, Marie Claire Australia, GQ Style, and Elle Russia.
The Rouje brand's first physical meeting with its consumers debuted in 2018, with a retail space at Galeries Lafayette Champs-Élysées. In 2019, Jeanne Damas opened the first Rouje physical store on the Rue Bachaumont in the 2nd arrondissement of Paris. Besides the retail space, Damas also has her own restaurant "Chez Jeanne" which located next to the Rouje store. As a daughter of brasserie owner, Damas said the restaurant space has an important place in her life as a venue to bring people together in the same way she grew up.
In 2018, Jeanne Damas co-authored a book with French journalist Lauren Bastide, titled à Paris, featuring 20 Parisian women and their stories.
Vogue Paris has called her "the Paris girl personified," while W included her on their list of "the most iconic French girls of all time." Damas was chosen as one of the European "30 under 30" by Forbes in 2017.
Asahi Beer Hall

35°42′35″N 139°48′01″E﻿ / ﻿35.7098°N 139.80037°E﻿ / 35.7098; 139.80037
The Asahi Beer Hall is one of the buildings of the Asahi Breweries headquarters located on the east bank of the Sumida River in Sumida, Tokyo, Japan.
It was designed by French designer Philippe Starck and was completed in 1989. It is considered one of Tokyo's most recognizable modern structures.
The shape of the building is that of a beer glass, designed to complement the neighboring golden beer mug-shaped building housing the Asahi Breweries offices.
It is noted for the Asahi Flame, an enormous golden structure at the top, said to represent both the 'burning heart of Asahi beer' and a frothy head. The 360-tonne golden flame was made by shipbuilders using submarine construction techniques. It is empty.
The Asahi Flame is sometimes colloquially referred to as "the golden turd" (kin no unko, 金のうんこ) and the Asahi Beer Hall itself as "poo building" (unko-biru, うんこビル).
The building is a 3-minute walk from Asakusa Station, on the opposite side of the Sumida River.
Ellé

The Ellé (French pronunciation: [ɛle]; Breton: Ele) is a river in the region of Brittany, western France. Its source is south of the town Rostrenen, in the south-west of the department Côtes-d'Armor. The Ellé flows southwest through the following départements and towns:
At the town of Quimperlé it is joined by the Isole to form the Laïta that flows into the Atlantic Ocean at Le Pouldu. Combined with the Laïta, the river is 76 km (47 mi) long.
Isole

Isole (Breton: Izol) is a river which flows through the department of Finistère in the region of Brittany in France. It is 48.2 km (30.0 mi) long and its basin area is 227 km (88 sq mi). Its source is near Roudouallec. Another town on the Isole is Scaër. At the town of Quimperlé it is joined by the Ellé to form the Laïta, which flows into the Atlantic Ocean at Le Pouldu.
Alain of Quimper

Saint Alain of Quimper (Alan in Breton) was the Bishop of Cornouaille and the fourth Bishop of Quimper. He is believed to have been born in the British Isles. He was Bishop in the sixth or seventh century. His existence is historically uncertain.
The sources proving his existence are questionable. He is not included in the list of Quimper dating from the fourteenth century nor in that of Quimperlé which gives the list of the first bishops of Quimper. On the other hand he is mentioned by Dom Lobineau in Breton and the Latin Hours in 1486 under the name of Alaini episcopi. Holweck identifies him with Saint Allor.
Be that as it may, he is venerated in Brittany.
Óscar Domínguez

Óscar M. Domínguez (aka Oscar Dominguez, Oscar Domínguez Palazón, Oscar Manuel Domínguez Palazón, O. Domínguez, Oscar Manuel Domínguez) (3 January 1906 – 31 December 1957) was a Spanish-born French surrealist painter, commercial artist, tapestry designer, graphic artist, illustrator, photographer, sculptor and textile artist.
Born in San Cristóbal de La Laguna on the island of Tenerife, on the Canary Islands Spain, Domínguez spent his youth with his grandmother in Tacoronte and devoted himself to painting at a young age after suffering a serious illness which affected his growth and caused a progressive deformation of his facial bone frame and limbs.
He went to Paris at age 21, where he first worked for his father in the central market of Les Halles, and spent his nights diving in cabarets. He frequented some art schools, and visited galleries and museums. He befriended members of the surrealist movement, such as Mary Stanley Low. He rapidly attracted avant-garde painters, notably Yves Tanguy and Pablo Picasso, whose influences were visible in his first works. At 25 he painted a self-portrait full of premonition as he showed himself with a deformed hand and with the veins of his arm cut. He chose to kill himself 27 years later by cutting his veins.
In 1933 Domínguez met André Breton, the main theoretician of Surrealism, and Paul Éluard, known as the poet of this movement, and took part a year later in the Surrealist exhibition held in Copenhagen and those of London and Tenerife in 1936. Domínguez was also working in Paris at the Atelier 17.
He popularized the Russian-invented technique of decalcomania as a Surrealist automatic technique in 1936, using gouache spread thinly on a sheet of paper or other surface (glass has been used), which is then pressed onto another surface such as a canvas. Automatism, invented by Andre Breton, was important for the Surrealists as a means of channeling their subconscious through art.
Domínguez's style influenced many artists, including Max Ernst, Hans Bellmer, Remedios Varo and Dutch poet and translator Gertrude Pape. His 1937 oil painting The Infernal Machine sold for 2 770 000 FF (US$404,375) on 8 June 2000 at Drouot-Montaigne in Paris.
His 1933 oil painting Retrato de Roma (Roma's Portrait) sold for 902,500 GBP (US$1,469,270) on 4 February 2014 at Christie's in London.
In 1952 he started an affair with Marie-Laure de Noailles née Bischoffsheim, who called him "putchie".
Domínguez committed suicide on 31 December 1957 by slitting his wrists in the bathtub. Marie-Laure arranged to have him interred in the Bischoffsheim family mausoleum in the Montparnasse cemetery in Paris.
Canton of Quimperlé

The canton of Quimperlé is an administrative division of the Finistère department, northwestern France. Its borders were modified at the French canton reorganisation which came into effect in March 2015. Its seat is in Quimperlé.
It consists of the following communes:
47°52′N 3°33′W﻿ / ﻿47.87°N 3.55°W﻿ / 47.87; -3.55
Quimperlé Communauté

Quimperlé Communauté is the communauté d'agglomération, an intercommunal structure, centred on the town of Quimperlé. It is located in the Finistère department, in the Brittany region, northwestern France. Created in 1993, its seat is in Quimperlé. Its area is 607.0 km. Its population was 55,993 in 2019, of which 12,220 in Quimperlé proper.
The communauté d'agglomération consists of the following 16 communes:
Quimperlé station

Quimperlé is a railway station in Quimperlé, Brittany, France. The station was opened on 7 September 1863, and is located on the Savenay–Landerneau railway. Today, the station is served by TGV (high speed), Intercités (long distance) and TER Bretagne services operated by the SNCF.
The station is served by high speed trains to Quimper and Paris, and regional trains to Quimper, Lorient, Nantes and Rennes.
Copa Montevideo 1953

La Copa Montevideo 1953 fue la primera edición de la Copa Montevideo, tradicional competencia internacional considerada precursora del actual mundial de clubes. Fue un torneo de verano amistoso que reunía a los principales equipos de fútbol de América del Sur y Europa. Se disputó en su totalidad en el Estadio Centenario en Montevideo, Uruguay, entre los días 17 de enero y 13 de febrero de 1953.​
En la primera edición participaron ocho equipos, los cuales se enfrentaron en formato de liga todos contra todos en una ronda:
Todos los partidos se disputaron en el Estadio Centenario en dobles jornadas. Los equipos argentinos no asistieron por la misma razón que no concurrieron a la Copa Mundial de Fútbol de 1950, y un clasificado especial fue el campeón de la Copa Rio Internacional, Fluminense.
Copa Montevideo 1954

La Copa Montevideo 1954 fue la segunda edición de la Copa Montevideo, tradicional competencia internacional considerada precursora del actual mundial de clubes. Fue un torneo de verano no amistoso que reunía a los principales equipos de fútbol de América del Sur y Europa. Se disputó en su totalidad en el Estadio Centenario en Montevideo, Uruguay, entre los días 21 de enero y 25 de febrero de 1954.​
En la segunda edición participaron ocho equipos, los cuales se enfrentaron en formato de liga todos contra todos en una ronda:
Todos los partidos se disputaron en el Estadio Centenario en dobles jornadas. En la segunda edición repitió Fluminense entre los invitados. Además, aparecieron equipos que se habían coronado campeón en sus ligas hacía poco tiempo, en Perú, Austria y Suecia, además del nuevo campeón paraguayo (Sportivo Luqueño).
ESPN Extra (DirecTV)

ESPN Extra fue un canal de televisión por suscripción de contenido deportivo, que emitió de forma exclusiva eventos variados de rugby, golf, tenis, fútbol y polo.
Inició sus transmisiones en el año 2008 como canal de eventos a través de DirecTV. Se habilita solo para la transmisión de ciertos eventos deportivos como rugby argentino, Majors de golf, polo de la triple corona argentina y Grand Slam de tenis.
El canal siguió emitiendo como señal de eventos pero DirecTV informó que cambiará de nombre próximamente y esto se debe a que ESPN+ se renombró como ESPN Extra a partir del 1 de mayo de 2020, aunque nunca se hizo oficial el cambio de nombre.​
El 19 de octubre del 2021 el canal regresó para transmitir los partidos de UEFA Champions League entre Ajax vs Borussia Dortmund y Porto vs AC Milan, siendo exclusivos para Argentina.
Los canales que utilizó ESPN Extra en DirecTV eran catalogadas como señales eventos.
Germán Codina

Germán Codina Powers (Uruguay, 28 de marzo de 1974)​ es un administrador público y político chileno, exmiembro del partido Renovación Nacional (RN). Entre diciembre de 2012 y noviembre de 2024 ejerció como alcalde de Puente Alto. Entre 2008 y 2012 fue concejal de la misma comuna, elegido con la primera mayoría, con alrededor de 18 000 votos.
Realizó sus estudios de enseñanza media en el Colegio Compañía de María Apoquindo.​ Se tituló de administrador público en la Universidad de Chile. Continuó con un magíster en ciencia política en la misma casa de estudios. Posteriormente viajó a Inglaterra, donde realizó un postítulo en el área de seguridad. Está casado y tiene cuatro hijos.
Ha ejercido su labor en el municipio de Puente Alto durante 12 años. En dicho periodo, llevó a cabo la construcción de hogares de la Villa San Pedro y San Pablo (la cual se encuentra al lado de la Villa Horizonte, en la cual también se están construyendo casas municipales), los que fueron entregados a allegados y a personas de escasos recursos provenientes de distintos campamentos de la comuna. Estas se convirtieron en las primeras viviendas sociales del país que, además de no tener deuda, cuentan con 60 metros cuadrados construidos, 3 dormitorios y un terreno de 100 metros cuadrados.
Del mismo modo, Codina participó de las negociaciones con el Ministerio de Vivienda para la demolición de “Casas Copeva” de la Villa Volcán II.
Su gestión actual, se ha caracterizado por la lucha para el bienestar de los vecinos de su comuna. Algunos ejemplos de ello: la campaña «No al basural!», Comisaría en centro de conflicto Bajos de Mena, piscina temperada (gratuita), mosaicos en Muros del Metro Municipalidad y Estadio Municipal, incentivos al deporte (Fernando González está con su fundación trabajando en colegios), re-inserción en barrios conflictivos, juegos de inserción a personas con discapacidad, recrea-móvil, primero en «atención nocturna» (servicios municipales, primer martes de cada mes, después del horario laboral), entre otros.
Como curiosidad, se recuerda que salvó, en su primer periodo, al entonces presidente Sebastián Piñera de caer peligrosamente sobre unos escombros en una Visita a Bajos de Mena.
Apoyó la precandidatura presidencial de Manuel José Ossandón para las primarias presidenciales de la coalición de centroderecha Chile Vamos en 2017.
En sus años de servicio, ha ayudado a distintos comités de vivienda y vecinos de Puente Alto para la obtención de subsidios de ampliación y mejoramiento de sus casas. En otra área de interés, dirigió la creación del Consejo comunal de Seguridad Ciudadana.
El 15 de enero de 2018 fue el primer alcalde en saludar al Papa Francisco en su visita a Chile tras romper los protocolos impuestos por la ceremonia.​
El 15 de noviembre de 2024 presentó su renuncia como alcalde de Puente Alto tras 12 años en el mando, esto con el fin de presentarse en las elecciones parlamentarias de Chile de 2025.​​ Al mes siguiente renunció a su partido Renovación Nacional.​
Estadio Francisco Stédile

El Estadio Francisco Stédile popularmente conocido como Estadio Centenário es un recinto deportivo ubicado en la ciudad de Caxias do Sul, estado de Rio Grande do Sul, Brasil. El recinto fue inaugurado en 1976 y posee una capacidad para 22 132 personas.​ Su apodo Centenário se debe a un homenaje a los 100 años de la colonización italiana ocurrida en 1875.
El estadio es propiedad de la Sociedade Esportiva e Recreativa Caxias do Sul que compite en el Campeonato Gaúcho.
Estadio Centenario Ciudad de Quilmes

El Estadio Centenario Ciudad de Quilmes es el estadio donde hace de local Quilmes Atlético Club. Ubicado en Avenida Vicente López y Esquiú de la ciudad de Quilmes, provincia de Buenos Aires, fue inaugurado en 1995.
Debe su nombre a que el anuncio de su construcción coincidió con la conmemoración del centenario del club (que fue fundado en 1887).
El 27 de noviembre de 1987, con motivo de celebrarse el centenario de la fundación del club, se anunció la construcción del nuevo estadio.
Las obras se iniciaron en 1988, y el 19 de diciembre de 1993 se procedió a la preinauguración del estadio, con un partido amistoso entre los equipos de Quilmes campeón 1978 y el de "estrellas de todas las épocas".
El 25 de abril de 1995 se inauguró oficialmente, con un partido entre Quilmes y Nacional (2:1). Para Quilmes formaron Campos, Ruggeri, Carranza, González, Vivas, López, Quatrocchi, Colombo, Neto, Rey, entre otros.
El 30 de junio de 1995 juega la Selección Argentina por primera vez en Quilmes, venciendo a Australia 2:0 con goles de Abel Balbo y Gabriel Omar Batistuta.
El 11 de noviembre de 1998 se reinauguró el estadio con una ampliación de la capacidad del mismo.
El antiguo estadio de Quilmes, ubicado en Guido y Sarmiento, al lado de la sede social del club, fue demolido. En su lugar se construyó un complejo habitacional.
Estudiantes de La Plata ofició de local en el Apertura 2010 y la Recopa Sudamericana 2010, logrando el campeonato bajo la conducción de Alejandro Sabella y perdiendo el título continental a manos de Liga de Quito.
Tras el Fifagate, en 2016, el nombre del estadio cambia de Centenario José Luis Meiszner al actual.​
El Estadio Centenario Ciudad de Quilmes está ubicado en la intersección de las calles Vicente López y Esquiú, en el barrio Libertador General San Martín de la ciudad de Quilmes. Tiene capacidad para 35.200 espectadores​​ (31 000 populares y 4200 plateas). Sus principales características son:
C.S. Uruguay de Coronado

C.S. Uruguay de Coronado is a Costa Rican football club that competes in the Costa Rican Segunda División.
Founded 3 January 1936, they were named after the first FIFA World Cup champions, Uruguay. They changed their first club colors, red and black like Alajuelense, to the yellow and black of Uruguayan giants Peñarol and made their Primera División debut in 1950. In 1961, they became runner-up to champions El Carmen, when the big clubs left the Federación Costarricense de Fútbol and founded their own ASOFUTBOL league and the title was contested between three clubs only: Carmen, Uruguay de Coronado and Gimnástica Española. However, the ASOFUTBOL teams returned to the league and only Uruguay retained their place in the top tier.
In 1963, they surprisingly won the league with players like "Caballo" Otárola, "Camarón" Padilla, Luis Chacón, Carlos Luis "Piche" García and Rodrigo "Riguín" Sandoval.
They played in the Primera División from 1988 until relegation in 1992. Uruguay returned to the top flight in summer 2012.
Club Sport Uruguay plays its home games at the El Labrador Municipal Stadium, which bears that name in honor of San Isidro Labrador, Patron Saint of the Cantón of Vázquez de Coronado.
The stadium is located about 250 meters south of the Church of San Isidro de Coronado (central district of the canton). It has a capacity for 2,500 seated people (approximately); its grass is synthetic with a striped design (it was the first with this design in Costa Rica) and has great drainage capacity.
It is municipal property and is under the administration of Club Sport Uruguay since 12/01/2014, thanks to an agreement signed between both parties.
On September 21, 2008, the team said goodbye to the stadium's natural grass, to make way for a high-quality synthetic grass. An eight-lane athletics track was also installed around the pitch and a gymnasium for club and public use. It is currently receiving other works in its infrastructure and has plenty of space around where it is planned to place more bleachers to increase its capacity.
As of June 7, 2023
Note: Flags indicate national team as defined under FIFA eligibility rules; some limited exceptions apply. Players may hold more than one non-FIFA nationality.
List of players and coaching staff who won the Costa Rica First Division National Soccer Championship on November 3, 1963.
Note: Flags indicate national team as defined under FIFA eligibility rules; some limited exceptions apply. Players may hold more than one non-FIFA nationality.
Хас

Хас тэмдэг нь тэгш хэмтэй, үзүүр нь өнцөг үүсгэсэн загалмайгаас бүрдэх тэмдэг бөгөөд өнцөг нь баруун (卐) буюу зүүн (卍) тийшээ харсан байдаг. Хас хэлбэртэй эд өлгийн зүйлс Шинэ чулуун зэвсгийн үеэс эхлээд төмөр зэвсгийн үе, сонгодог эртний үе гээд түүхийн өргөн цаг үеийн олдворуудаас илэрдэг. Хиндү, Буддын, Жайнын зэрэг Дорнын шашнуудад өргөн хэрэглэгддэг. Хас тэмдэг нь Чингис хааны адууны тамга байсан гэдэг бөгөөд өдгөөг хүртэл Монголчуудын дунд хас тэмдгээ дээдлэн, уламжлан хэрэглэсээр байгаа билээ. Мөн бас Монголчуудын эд өлгийн зүйл, үнэт эдлэл зэрэг дээр их байдаг. Зарим малчид адууны тамга, хайч зэрэгт уламжласаар байна.
20-р зууны эхээр барууны ертөнцөд дэлгэрч, 1930-аад оноос Нацист Германы билэгдэл болсон тул өдгөө өрнөдөд фашизмын нэг эд эс мэт үзэгдэх болж, Герман улсад хэрэглэхийг нь хуулиар хоригложээ. Одоо ч гэсэн улс төрийн хэт барууны үзэлтнүүд, неонацист бүлэглэлүүд хас тэмдэг, түүнтэй төстэй тэмдгүүдийг өөрсдийн таних тэмдэг болгон ашиглаж байна.
Монгол улсад Буддын шашны нөлөөгөөр хас тэмдэг ихэд түгсэн бөгөөд ийм нэртэй банк үйл ажиллагаагаа явуулдаг.
Хасыг Монголчууд үүсгэж мөнх тэнгэрийн сүр хүчний бэлгэдэл болгон шүтэж эхэлсэн бөгөөд одоогоос 15000 гаруй жилийн өмнө үүсэж бий болсон түүхэн баримт Монголоос олдоод байгаа юм. Түүнээс ч өмнө үүссэн байж магадгүй. Өвөг Монгол Азиас нүүдэллэн явсаар очсон газар бүртээ хасыг маш олон төрөл, хэлбэрээр зурж бүтээсээр үлдээж ирсэн. Хасын түүхэн сурвалж Монгол, Хятад, Солонгос, Энэтхэг, Япон, Англи, Франц, Герман, Румын, Грек, Орос, Казакстан, Узбекистан, Дундад азиас олдсоор байгаа.
Хас-Очирын Лувсандорж

Хас-Очирын Лувсандорж (1910 онд Түшээт хан аймгийн Эрдэнэ вангийн хошуу, одоогийн Сэлэнгэ аймгийн Шаамар сумын нутаг Цац гэх газар төрсөн; 1937 оны 11 дүгээр сарын 16-нд хилс хэргээр цаазлуулсан) нь БНМАУ-ын улсын бага хурлын гишүүн, улс төрч байв.
1923-1926 онд Нийслэл Хүрээн дэх Шавийн яамны дэргэдэх бага сургуульд суралцаж төгссөн. 1936-1937 онд ЗХУ-д Дорно дахины хөдөлмөрчдийн эв хамтын дээд сургуульд суралцаж байжээ. МАХН-д 1932 онд элссэн. 1926 оноос Богд хан уулын аймгийн Зүүнбүрэн хан уулын хошууны тамгын газарт бичээч, 1928-1931 онд мөн хошууны ХЗЭ-ийн 18 дугаар товчлох хорооны нарийн бичгийн дарга, Богд хан уулын аймгийн аймгийн ХЗЭ-ийн хорооны зохиолын хэлтсийн эрхлэгч, 1931-1933 онд Сэлэнгэ аймгйин ХЗЭ-ийн хорооны анхны дарга, 1933 оноос Сэлэнгэ аймгийн намын хорооны даргаар тус тус ажиллаж байжээ. 1934 оны 10 дугаар сарын 6-наас 1936 оны 8 дугаар сарын 15 хүртэл МАХН-ын Төв Хорооны тэргүүлэгч гишүүн ., Намын Төв Хорооны нарийн бичгийн даргаар (адил эрхтэй гурван нарийн бичгийн даргын нэг) сонгогдон ажиллаж байсан. 1934-1936 онд “Намын байгуулалт” сэтгүүлийн эрхлэгчээр хавсран ажиллаж байв. МАХН-ын 9 дүгээр их хурлаас Намын Төв Хорооны гишүүн, БНМАУ-ын 7 дугаар их хурлаас Улсын Бага Хурлын гишүүнээр сонгогдсон. 1936 онд Аж үйлдвэрийн гавьяаны нэгдүгээр зэргийн одонгоор шагнагджээ.
Түүнийг 1937 оны 9 дүгээр сарын 11-нд хувьсгалын эсэргүү хэрэгт холбогдуулан баривчилж, 11 дүгээр сарын 16-нд буудан алах ял оногдуулж, ялыг мөн өдөр гүйцэтгэсэн. Ардын Их Хурлын Тэргүүлэгчдийн дэргэдэх Цагаатгах ажлыг эрхлэх комиссын 1962 оны 2 дугаар сарын 13-ны өдрийн 80 дугаар хурлын тогтоолоор Х.Лувсандоржийг цагаатган иргэний нь нэр төрийг сэргээн тогтоосон байна..
Уран хас

"Уран хас" нь Монголын үндэсний шилдэг сонгодог урлагийн бүтээлийн нэг болох Монгол Улсын Төрийн шагналт, Ардын жүжигчин Жамъянгийн Чулууны бүтээсэн бүжгэн жүжиг юм.
Төрийн шагналт, Ардын жүжигчин Жамъянгийн Чулуун 1973 оны 12-р сарын 30-ны өдөр анх үзэгчдийн хүртээл болгож байжээ. Тавин жилийн турш УДБЭТ-ын тайзнаа тоглож буй тус балетыг Хөдөлмөрийн баатар, Ардын жүжигчин, Төрийн соёрхолт Б.Жамъяндагва дэглэсэн. Харин балетын анхны тоглолтод УГЗ удирдаач Ч.Жамсранжав, Ардын зураач Ч.Гунгаасүх нар ажиллаж, гол дүрүүдэд Э.Оюунбат, Д.Батхүрэл, Ю.Цэрмаа, Ю.Оюун, Н.Эрдэнэцэцэг нарын балетын гоцлоочид тоглож байжээ.
"Уран хас" балет хоёр бүлэг, гурван үзэгдэлтэй. Тус балетыг 50 жилийн турш театрын үе үеийн шилдэг уран бүтээлчид амилуулан үзэгчдийн хүртээл болгосон. Энэхүү балетыг 2008 онд дахин шинэчилж, буга согооны бүжгийн хэсгийг нь хасаж, вальсын хэсгийг нь онцлон гаргаж тавьсан байна.
2013 онд "Уран хас" балетын 40 жилийн ойг тэмдэглэх ажлын хүрээнд буга, согооны бүжгийн хэсгийг дахин оруулж балетыг хуучин хэлбэрээр нь тоглож үзэгчдийн хүртээл болгосон юм. Буга, согооны бүжгийн хэсэг нь олныг хамарсан сонирхолтой хэсэг аж. Энэ бүжгийн хэсгийг дахин сэргээхийн тулд бугын 12, согооны 12 нийт 24 хувцсыг шинээр хийж байсан түүхтэй.
Эл балетыг театрын тайзнаа амилуулсны 50 жилийн ойгоор УДБЭТ, Монгол Улсын Консерваторитай хамтран 2023 оны 10-р сарын 28-29-нд дахин тоглосон байна.
Торстен Хас

Торстен Хас (герм. Torsten Haß, * 1970 оны 11 дүгээр сарын 21), нууц нэр Ким Годал (герм. Kim Godal) нь Германы зохиолч, сэтгүүлч. Тэрээр Людвигсхафен-ам-Райн дахь их сургуулийн номын сангийн эрхлэгч юм.
гэх мэт зохиол бичсэн.
KHAS

KHAS (1230 AM) is a radio station broadcasting an adult contemporary format. Licensed to Hastings, Nebraska, United States, the station serves the Grand Island-Kearney area. The station is owned by Flood Communications Tri-Cities, L.L.C. and features programming from CBS News Radio.
The station was owned for many years by the family of Fred A. Seaton, which also owned KHAS-TV and still owns the Hastings Tribune newspaper.
Raipur Khas

Raipur Khas is an village in India. It is located in the Najibabad block, Bijnor district of the state of Uttar Pradesh. raipur khas belongs to the Moradabad division, which is located 34 km north of the district Bijnor district and 22 km Kotdwar
29°40′34″N 78°13′59″E﻿ / ﻿29.67611°N 78.23306°E﻿ / 29.67611; 78.23306
Mulboos khas

Mulboos khas was a special kind of mulmul cloth made for the King and used for Royal clothing in the Mughal Empire. The Mulboos khas was a kind of first-grade muslin exclusively manufactured in Royal Karkhanas (''Mulboos khas kootees'') notedly in places like Dacca, Sonargaon, Jangalbaree. Nur Jahan, the empress, was a great admirer of Dacca muslins. Mulboos khas was the finest and most expensive type of muslin, and it was used exclusively in Imperial use.
Mulboos Khas was an item of gift exchanged between the emperors and nobles. Murshid Quli Khan who was the first Nawab of Bengal was used to send Mulboos khas to Aurangzeb.
It was also sent to Delhi for the Royal use.
The contemporary quality was "Sarkar-i-Ali," which was used for lower hierarchy.
Mulboos khas was a piece material with 10 yards X 1-yard dimensions when produced of half-length. It was having 1800-1900 threads in warp. "Malmal khas" was the successor of Mulbool khas.
Stuing (mat)

Stuing er en benevnelse som brukes om matretter som er kokt inn til en grøtlignende tykk masse, som enten har konsistens som en fin mos eller en mos med biter i. Stuinger kan bestå av ulike ingredienser, som rotfrukter, grønnsaker, frukt, sopp, kjøtt, krydderier og naturligvis vann. Stuinger jevnes ofte med smør og hvetemel. Stuing brukes både som hovedrett og en ingrediens til en annen rett, for eksempel en middagsrett.
IMDG-koden

IMDG-koden, også kjent som International Maritime Dangerous Goods Code, er godkjent av den internasjonale sjøfartsorganisasjonen (IMO) sin maritime sikkerhetskomitee (MSC) som en internasjonal retningslinje for sikker transport av farlige laster og forurensede materialer på sjøen. IMDG-koden er ment for å beskytte mannskap om bord og samtidig forhindre forurensning av det marine miljøet. Det er anbefalt at alle verdens myndigheter å adoptere koden inn til nasjonale lover og forskrifter. Alle FNs medlemsland er forpliktet å følge disse lovene, og implementere disse inn i deres egne regelverk. IMDG-koden skal ikke bare brukes av sjøfolk, men også av selskap som frakter farlige og forurensede masser over kjøl. Koden inneholder råd om terminologi, pakking, merking, plakater, stuing, segregering, håndtering og nødprosedyrer ved en eventuell hendelse. HNS-konvensjonen dekker også forurensede- og giftige substanser, men har blitt innlemmet i IMDG-koden.
Den internasjonale IMDG-koden oppdateres og endres annethvert år, IMO har også samarbeid med andre transportslags internasjonale regelverk – ADR, RID og ICAO-TI for å forenkle for gods som transporteres med ulike transportslag. Regelverket tilpasses også etter FNs modellregelverk for transport av farlig gods som i sin tur utarbeides av FN-organet ECOSOC (Economic and Social Council) med mål å legge et internasjonalt grunnlag for transport av farlig gods.
IMDG-koden inneholder blant annet informasjon om hvordan farlig gods klassifiseres, pakkes, merking, etikettering, dokumentasjon, stuing og separasjon for sjøtransport av farlig gods skal utføres.
IMDG-koden består blant annet av følgende punkter:
HP Sauce

HP Sauce er en brown sauce som tidligere ble produsert av HP Foods i Birmingham i England. Den produseres nå av Heinz i Nederland. Sausen lages av øleddik tilsatt krydder og orientalske frukter. Sausen er svært populær i Storbritannia, og brukes vanligvis som smakstilsetning til salt og krydret mat, og som ingrediens i supper og stuing.
HP var opprinnelig en forkortelse for Houses of Parliament.
Ugali

Ugali (også kalt sima, sembe og posho) er en østafrikansk matrett som består av maismel kokt med vann til det får en grøt- eller deiglignende konsistens. Det er en av de vanligste kildene til stivelse i østlige og sørlige Afrika. Når ugali lages av en annen type stivelse får den gjerne et spesifikt regionalt navn.
Den tradisjonelle måten å spise ugali på er å rulle en klump til en ball med høyre hånd, lage en fordypning med tommelen, og dyppe den i en saus eller stuing av grønnsaker og/eller kjøtt. Fordypninga lar ugalien brukes som ei skje, og pakke den rundt kjøttstykker på samme som flatbrød brukes i andre kulturer.
Ugali er relativt billig, og dermed lett tilgjengelig for fattige, som vanligvis kombinerer det med en grønnsaksstuing eller kjøttstuing så det blir et mettende måltid. Ugali er lett å lage, og maismelet kan holde seg godt over lengre perioder. Siden mais også vokser i tørkeperioder er ugali en pålitelig rett som er del av kostholdet til millioner av afrikanere.
Kålstuing

Kålstuing er en matrett (stuing) som lages av kål, smør, hvetemel, melk, salt og muskatnøtt. Denne retten brukes ofte til kjøttretter, som kjøttkaker i brun saus, karbonader, røkte kjøttpølser, stekt flesk m.m.
Kutt kålen i tynne strimler og kok den til den er mør. Sil av vannet. Lag så en hvit saus. Smelt smør og jevn med hvetemel mens du sper med melk til passe tykkelse. Smaksett sausen med litt salt og malt muskatnøtt. Bland så sammen kål og saus.
Matsyre

Matsyre (Rumex acetosa) blir også kalt engsyre, surstilk, surblad eller bare syre, noe som gjenspeiler den syrlige smaken. Den er en flerårig plante i syreslekta i slireknefamilien. Den kan bli mellom 30 og 90 cm høy. I likhet med flere av sine slektninger inneholder den oksalsyre og kan gi forgiftninger. Til tross for det har den lange tradisjoner som mat for mennesker og dyr.
Planten er særbu. Stengelen er rødaktig og hul. De grønne pilformede bladene vokser spredstilt og former en rosett nede ved bakken. De nederste bladene blir mellom 4 og 12 cm lange. De to til fire stengelbladene har bladfliker som omslutter stengelen. Bladenes syrlige smak er opphav til navn som «surblad» og «syre» og lignende. Bladene er grønne. Den blomstrer mellom mai og juli og bærer en glissen, smal blomsterstand med enkle, rette grener. Fargen er grønnaktig rød, eller mørk rød. Frukten er en nøtt omkring 2 mm i størrelse. Stilken er ofte vridd.
Engsyre vokser over hele Eurasia, og er innført på New Zealand. En nær slektning er fransk matsyre (Rumex scutatus). Den liker seg i nøytral eller litt sur jord, fra enger, veikanter og kulturmark i lavlandet, via skogsområder til fjellet i Sør-Norge inntil 1.900 moh.
Hele planten kan spises, men særlig bladene kan inntas rå. Opp gjennom historien har den blitt kokt til suppe, grøt og stuing. I Ukraina lages en rett som kalles grønn borsjtsj, tradisjonelt med engsyre, men det er vanlig å erstatte den med nesleblader. I den polske suppen szczawiówka er også engsyre en viktig ingrediens. Den har blitt brukt i folkemedisin og blitt tilskrevet urindrivende og febernedsettende effekt. Planten er en god kilde til C-vitamin. Engsyre inneholder omkring 1,5% oksalsyre i plantesaften og bør derfor, i likhet med andre syrearter, gjøkesyre og blader av rabarbra, ikke inntas i store mengder. «Syregrøt» ble noen ganger spist som dessert sammen med melk, noe som har en nøytraliserende virkning på oksalsyren. Folk med svake nyrer bør være spesielt forsiktige med å spise retter tilberedt med engsyre eller andre syrearter.
Jevning

Jevning betegner både en matlagingsteknikk og ingrediensene som brukes til dette formålet, dvs. å gjøre væske mer tyktflytende. Dette gjøres ved å blande stivelse og væske slik at det får den ønskede konsistens; til en suppe, en saus, en krem eller stuing.
Hvetemel og potetmel brukes ofte til jevning av saus til tradisjonelle norske retter. Ellers kan man også jevne med Maizena som er utrørt i vann. Til mange klassiske retter brukes eggeplommer og fløte sammen som jevning i den tilhørende sausen, som f.eks smørsausene hollandés og béarnaise.
I f.eks brun og hvit saus lages jevningen først som basis for sausen, mens væske tilsettes etter hvert. En toppjevning tilsettes når sausens ingredienser forøvrig er ferdig tilberedt og klar for servering.
Det finnes tre typer jevninger: Kalde, varme og legeringer.
Kalde jevninger: potetjevninger, maisennajevninger, meljevniger og arrowrotjevning.
Varme jevninger: lys og brun jevning.
Legeringer : Kremfløte, eller kremfløte og eggeplomme. Legeringer vil da si at man tilsetter kremfløte eller da en blanding av eggeplomme og kremfløte like før servering. Må ikke koke opp etter at eggeplommen er tilført. Dette gjøres for å gi sausen/suppen en fyldigere konsistens.
Skorsonerrot

Skorsonerrot (Pseudopodospermum hispanicum), også kjent som svartrot, er en flerårig plante som tilhører kurvplantefamilien. Roten dyrkes primært som en grønnsak, særlig i Sør- og Mellom-Europa, men vokser også vilt flere steder, helt ned mot Vest-Asia. I Norge dukket skorsonerrot opp rundt 1650, og utover 1800-tallet ble det vanlig å dyrke den i egen hage, før den tidlig på 1900-tallet mistet mye av sin popularitet. På 1990-tallet fikk den derimot et kraftig oppsving og ble en ettertraktet grønnsak, spesielt ved gourmetkjøkken og da særlig i Frankrike.
Selve planten kan bli opptil en meter høy, og blomstrer først i sitt andre år. Blomsten er gul, og den har en glatt stengel med lansettformede blader. Den fingertykke brunsvarte roten, med hvitt fruktkjøtt, blir 20-30 cm lang og dersom den høstes i sitt første år, har den en gulrotlignende konsistens. Smaken kan minne litt om asparges, og den kan også brukes på samme måte; gjerne dampet med hollandaise. Tidligere ble den faktisk kalt «fattigmannsasparges». Ellers er roten god til stuinger, supper og gratenger, og blader og blomster kan for eksempel brukes i salater.
Skorsonerrot er rik på næringsstoffer, blant annet protein, fett, kalium, kalsium, jern, fosfor og natrium, samt vitamin A, B1, C og E. I tillegg inneholder den inulin, som er et polysakkarid som gir en mild sødme og kan ha en positiv effekt på fordøyelsessystemet, nyrer og blodsirkulasjon.
Chop suey

Chop suey (kinesisk: 杂碎, pinyin: zasui, jyutping: zaap6 seoi3, som betyr «blandede biter») er en kinesisk matrett oppfunnet i Nord-Amerika mot slutten av 1800-tallet bestående av noen slags i biter hakket kjøtt snarstekt med grønnsaker som så anrettes med en stivelsesjevnet saus.
Retten serveres vanligvis med ris men kan også serveres med kinesiske nudler.
Det finnes en rekke historier om hvordan retten skal ha blitt til, men det mest sannsynlige er at den er inspirert av en eldre rett fra provinsen Guangdong, som så er blitt tilpasset etter tilgjengelige råvarer. Opprinnelsen er imidlertid omstridt.
I den amerikanske musicalen Flower Drum Song (Richard Rodgers og Oscar Hammerstein II, 1958) er sangen Chop Suey et av hovedinnslagene.
Wok

Wok eller vokk (etter det kantonesiske ordet og uttalen for «gryte», pinyin: huò, 鑊,) er en slags tynn, krummet stekepanne der man raskt, og på høy temperatur tilbereder (wokker), for eksempel grønnsaker, nudler eller mindre kjøttbiter.
Den krummede stekepannen og wokteknikken hvor ingrediensene skjæres opp i små biter kom til Kina fra Sentral-Asia under Tangdynastiets tid. En vanlig forklaring til wokkingteknikken er at den er energieffektiv, fordi tilberedningen går raskt. Dette passer bra på steder hvor ved er en mangelvare. Gryten anvendes dog også for mer tidkrevende matretter i Kina.
I Indonesia er kokegryten kjent som wadjan, i Malaysia som Kuali og på Filippinene som kawali (liten wok) og kawa (stor wok).
Øse

Øse (eller ause) er et kjøkkenredskap som består av en beholder som kan være halvkuleformet, sylindrisk eller likne en dyp skål og som er festet til et skaft. Selve beholderen kan ofte ha en tut. Enden på skaftet kan ha form som en krok for at øsen skal kunne henges på kanten av en stor gryte, kasserolle, melkespann, vannbøtte eller knagg og å forhindre at den drukner i væsken.
Øser kan være laget av tre, metall, glass eller plast.
Øsen brukes primært til å håndtere all slags matretter og råvarer som har en flytende eller overveiende flytende konsistens, som f.eks vann, olje, øl, supper, sodd eller mel. De er brukt både til å flytte en masse fra et kar til et annet, til å drikke av og til å måle med. De forskjellige typene har gjerne egne betegnelser som vannøse, fløteøse eller fløteskje, sauseøse eller sauseskje, øløse, meløse eller måleøse. Små drikkeøser av tre kalles gjerne koks.
Øser finnes i mange størrelser og for en rekke spesialiserte formål, fra små fløtehentere og sauseøser til store vannøser og melkeøser, også kalt spannøser eller måleøser, som rommer en liter eller mer.
På 16-, 17- og 1800-tallet var øser av tre ofte brukt som drikkekar til vann, melk og øl i Norge, og øløser hadde gjerne skåret eller malt dekor. Fra Telemark kjenner vi også tvilling- og trillingøser som er brukt til ø drikke øl av. Slike øser er skåret i tre med to eller tre sammekoblede kar. Mellom karene er det hull slk at ølet kan flyte fritt mellom rommene. En trillingøse fra Treungen, Nissedal i Telemark som er datert 1799 har denne innskriften: Drik mig ud om Du kaan seen saa Til den Tredie maan: Jørgen H S H..
Melkeøser ble brukt både til å øse opp og til å drikke eller melk eller myse av. Melkeøser har gjerne et dypt blad og kort skaft. I eldre tider var melkeøser gjerne laget i tre, men i senere tid ble det mer vanlig med melkeøser i metall, først i kobber med hank av jern og senere i emaljert jernblikk og så i rustfritt stål. Melkeøser er også brukt som betegnelse på de måleøsene i forskjellige størrelser som ble brukt til å øse melke og fløte opp i kundenes medbrakte spann før det ble innført salg av melk i flasker.
Øser finnes også i enda større dimensjoner i smelteverk og brukes til intern transport av smeltet metall.
Øsekar er en øse med en form som er spesielt tilpasset arbeidet med å tømme en båt for regn- eller sjøvann.
Slaget ved Marengo

Slaget ved Marengo fant sted 14. juni 1800 på Marengosletta utenfor Alessandria i det nåværende Piemonte i Italia. Det stod mellom en østerriksk styrke på 30 000 mann og en fransk styrke under Napoléon Bonaparte på 28 000 mann. Slaget endte med seier for Bonaparte og åpnet veien til Milano. Østerrike ble etter nederlaget tvunget til å oppgi sitt herredømme over store deler av Italia. Seieren sikret også Napoléons politiske posisjon i Paris som førstekonsul av Frankrike i kjølvannet av hans statskupp året før.
Handlingen i Giacomo Puccinis opera Tosca er lagt til Roma tre dager etter slaget ved Marengo, dvs. den tiden det tok innen nyheten om Napoléons seier nådde Roma. Konflikten mellom papistene (tilhengere av det pavelige primatet) og republikanere er en viktig del av handlingsgangen. Tosca hadde premiere i Teatro Costanzi i Roma 14. januar 1900.
En annen kulturell referanse til slaget er «Kylling Marengo», som har fått navn etter slaget. Ifølge historien skal noen lokale høns vært eneste egnede matkilde tilgjengelig for Napoleon for å feire den overraskende seieren. Disse skal ha blitt tilberedt på brystplaten til en kyrassér siden det franske feltkjøkkenet hadde gått tapt i slaget. En alternativ forklaring er at en restaurant døpte en matrett til ære for Napoléons seier i slaget.
MOOSE

MOOSE, originally an acronym for Man Out Of Space Easiest but later changed to the more professional-sounding Manned Orbital Operations Safety Equipment, was a proposed emergency "bail-out" system capable of bringing a single astronaut safely down from Earth orbit to the planet's surface. The design was proposed by General Electric in the early 1960s. The system was quite compact, weighing 200 lb (91 kg) and fitting inside a suitcase-sized container. It consisted of a small twin-nozzle rocket motor sufficient to deorbit the astronaut, a PET film bag 6 ft (1.8 m) long with a flexible 0.25 in (6.4 mm) ablative heat shield on the back, two pressurized canisters to fill it with polyurethane foam, a parachute, radio equipment and a survival kit.
The astronaut would leave the vehicle in a space suit, climb inside the plastic bag, and then fill it with foam. The bag had the shape of a blunt cone, with the astronaut embedded in its base facing the apex of the cone. The rocket pack would protrude from the bag and be used to slow the astronaut's orbital speed enough so that he would reenter Earth's atmosphere, and the foam-filled bag would act as insulation during the subsequent aerobraking. Finally, once the astronaut had descended to 30,000 ft (9.1 km) where air was sufficiently dense, the parachute would automatically deploy and slow the astronaut's fall to 17 mph (7.6 m/s). The foam heat shield would serve a final role as cushioning when the astronaut touched down and as a flotation device should they land on water. The radio beacon would guide rescuers.
General Electric performed preliminary testing on some of the components of the MOOSE system, including flying samples of heat shield material on a Mercury mission, inflating a foam-filled bag with a human subject embedded inside, and test-dropping dummies and a human subject in MOOSE foam shields short distances. U.S. Air Force Capt. Joe Kittinger's historic freefall from a balloon at 103,000 ft (31,000 m) in August 1960 also helped demonstrate the feasibility of such extreme parachuting. However, the MOOSE system was nonetheless always intended as an extreme emergency measure when no other option for returning an astronaut to Earth existed; falling from orbit protected by nothing more than a spacesuit and a bag of foam was unlikely to ever become a particularly safe—or enticing—maneuver.
Neither NASA nor the U.S. Air Force expressed an interest in the MOOSE system, and so by the end of the 1960s the program had been quietly shelved.
圣安德烈座堂 (新加坡)

1°17′31.5″N 103°51′07.3″E﻿ / ﻿1.292083°N 103.852028°E﻿ / 1.292083; 103.852028
圣安德烈座堂（Saint Andrew's Cathedral）是新加坡的一座圣公会主教座堂，也是该国最大的主教座堂。它位于新加坡中区的中央商务区内，靠近新加坡政府大厦。它是圣公会新加坡教区的主教座堂，该教区的26个堂区和超过55个堂会的母堂。座堂的标志是圣安德烈十字。
最初的圣安德烈堂是由哥里门（英语：George Drumgoole Coleman）设计，兴建于1835至1836年。第二座圣安德烈堂由汤申（英语：John Turnbull Thomson）设计，兴建于大约1842年。1845年和1849年的两次雷击所造成的损害 导致在1852年关闭，1855年拆除。
目前的教堂是由后来成为新加坡參政司的麦波申（英语：Ronald MacPherson）上校设计。为了削减成本，如同当时许多建筑一样，使用了印度犯人劳动。1856年3月4日，加尔各答主教丹尼尔威尔逊为其奠基，1861年10月1日举行了第一次礼拜。1862年1月25日祝圣。1869年，由加尔各答教区转给纳闽和砂拉越教区。1870年，会吏长将其祝圣为联合教区的主教座堂。
1942年，新加坡陷落于日本之前不久，座堂曾用作战地医院。
2004年，新加坡国立大学在其庭院进行了考古挖掘。
1973年7月6日，圣安德烈座堂被列为新加坡国家古迹（national monument）。
聖安德烈堂

聖安德烈堂（英語：St Andrew's Church）位於香港九龍尖沙咀彌敦道138號，是香港聖公會西九龍教區轄下的一所教堂。聖安德烈堂是九龍區歷史最悠久的基督教英語教堂，原是一所為居港外籍人士之設的教會，今日已成為一所香港的本地教會，九成參與崇拜的信徒皆是香港人。
1897年，聖公會提議在九龍半島建立一所教堂，服侍當時的社區，1899年，維多利亞主教霍約瑟曾經親自到該區一帶視察，而且預見九龍區未來與日俱增的需要。直至1904年，獲得保羅·遮打爵士捐助35,000港元，於羅便臣道（今彌敦道）及柯士甸道附近興建教堂。
在興建聖安德烈教堂前的幾年，已有一座木建的小禮堂以供九龍區信徒崇拜，直至1904年新教堂奠基。聖安德烈堂由 Messrs Leigh & Orange的建築師Alfred Bryer設計，1904年11月動工，於1906年落成，在當年10月6日祝聖啟用。
1914年開始的大戰，也是聖安德烈堂艱難的時期。由於大部分早期的教會會友，均為英軍駐紮於九龍威菲路軍營（現九龍公園）的士兵，大戰時期到其他地方服役而離開教會，奉獻收入隨之大幅下降，教會只能勉強維持日常運作。
1909年，鄰近的牧師住宅落成，翌年工人住所落成。聖安德烈堂於1913年加建一座禮堂，於1977年重新興建成為一座7層高建築。
聖安德烈堂毗連前九龍英童學校，曾經為於九龍居住的英國人的聚會點。於香港日治時期，主任牧師被囚禁，聖安德烈堂被更改作為日本神道教神社，而牧師住宅則成為神社主持和日本情報人員的住處。日本無條件投降後，聖公會重新恢復聖安德烈堂，至1979年教堂旁的基督中心落成，同時牧師住宅亦更改作為公務用途。
1997年，聖安德烈堂分階段進行大規模的維修，主要復修外牆及彩繪玻璃窗，耗資250萬港元。同年，聖安德烈堂被列為二級歷史建築，現在擬議爲一級歷史建築。
2006年，聖安德烈堂獲頒發聯合國教科文組織亞太區文物古蹟保護獎。
2012年聖安德烈堂決定耗資1.55億元進行翻新，新教堂（生命中心）的高層將會為禮堂，可以容納逾830位座席，設備音響及多媒體設施，供予大型會議或者音樂會使用；於低層建設圓形劇場及多用途活動室，可以容納300位座席，供予小組聚會用途；地下建築分為兩層，面積約30,000平方呎；天台將會更改作為公眾休憩庭園，在彌敦道設立入口。而舊教堂的圍牆已經被拆卸，預料當中85%材料將會循環再用作為新教堂的外牆和庭園椅座。整個項目設計盡量採用環境保護物料，例如庭園兩端都會採用玻璃外牆，使到自然光可以透射入地下禮堂，日間可以節約能源，亦可以達至隔熱及保溫的效果。此外，舊教堂的設施亦會翻新，包括更新座位及加闊通道等。項目成本逾1億5千5百萬港元，目前正在籌款，於2015年1月竣工。惟翻新後，原來的100米長古舊擋土牆全部拆除，換來玻璃門出入口，配合玻璃簷篷頂，牆壁用麻石及石屎。新圍牆約5米高，路人抬頭看不見教堂。文化傳承監察成員羅雅寧及尖沙嘴居民關注組成員Mary Mulvihill，曾經為聖安德烈堂的保育爭議，跟政府部門周旋。她認為聖安德烈堂圍牆是尖沙嘴地標，對於教會拆牆感到可惜，並質疑為何古諮會、發展局不早把聖安德烈堂評為法定古蹟。同時業主未有利用教堂本部後有23個泊位的停車場空地作發展，而要犧牲古牆。
逢星期日08:30、09:30、11:30及17:00設有英語崇拜；11:30為普通話崇拜。
2019年10月20日九龍區反修例示威，中午發生香港警察向清真寺發射藍色水炮事件中，距離清真寺約390米的聖安德烈堂亦遭染藍，教堂外牆和行人路有藍色水劑殘留。聖公會表示事發後翌日早上有警員來電，就警方水炮車昨日射出的藍色水柱弄污了教堂外圍致歉，並強調該警員並非故意弄污教堂。發言人指已接受警方的解釋和道歉，原諒有關行為，並強調教堂只是部份外牆及欄閘被染藍，但其後已清洗好。
圣安德烈座堂 (横滨)

横滨圣安德烈座堂（横浜聖アンデレ教会） 位于日本横滨，是圣公会横滨教区的主教座堂，该教区包括千叶县、神奈川县和山梨县所有的圣公会教会。
横滨的基督教传教事业开始于1863年的外国租界内（横滨居留地）。圣安德烈堂于1885年在一幢租用的房屋内成立，后来说日语的会众成为今日的圣安德烈堂，而说英语的会众迁往横浜山手的横滨基督教会，第二次世界大战以后加入了日本众，成为横浜山手聖公会教会。
横滨圣安德烈堂的教堂建筑曾经两度被毁，即1923年的关东大地震和1945年的横滨空袭。现今的建筑建于1955年 。
在该堂的历史上，来自加拿大的亚历山大·克罗夫特·肖牧师建立了輕井澤町的避暑胜地，而该堂来自英格兰的瓦尔特·韦斯顿牧师，通过攀登日本阿尔卑斯山脉，促进了日本的登山运动。
35°28′35.70″N 139°37′02.48″E﻿ / ﻿35.4765833°N 139.6173556°E﻿ / 35.4765833; 139.6173556
圣安德烈座堂 (悉尼)

圣安德烈座堂（英語：St Andrew's Cathedral）是澳大利亚圣公会悉尼教区的主教座堂。
圣安德烈座堂位于悉尼市中心，是一座哥特复兴式建筑，由Edmund Blacket设计，1868年献堂，是澳大利亚最古老的主教座堂。钟楼高39.3米。琼·克尔介绍圣安德烈座堂是“... 19世纪中叶殖民地渴望英格兰在澳大利亚重现的完美的例子。”
Template:悉尼地標
圣公会新加坡教区

圣公会新加坡教区（英语：Diocese of Singapore）是普世圣公宗的一个教区，属于东南亚教省，由新加坡境内的27个牧区和其他亚洲地区的6个宣教区组成。
新加坡教区成立于1826年，其在新加坡和邻近地区的基督教传播，以及提供教育、医疗和社会服务等方面有着悠久的历史。新加坡教区与坎特伯雷教区保持共融。
现任主教为章剑文主教（博士），主教座堂为圣安德鲁座堂。
新加坡教区的徽章属于教会纹章类别，由圣安德鲁盾牌上的主教冠组成。主教冠象征着宗座权威和神对管理该地区圣公会教区的认可。权杖象征着主教的职权，钥匙则代表通往天堂的通道。圣安德烈盾上刻有四束小麦，象征上帝托付给教区的丰收田野。
新加坡、纳闽和砂拉越主教
新加坡主教
截至2018年，圣公会新加坡教区有27个牧区。
圣公会新加坡教区同时设置有6所宣教区（总铎区）：
政府大厦大草场

政府大厦大草坪（The Padang）是一个开放空间，位于新加坡中区，中央商务区的心脏。政府大厦大草坪周边环绕着几个重要的标志性建筑，包括圣安德烈座堂、政府大厦、最高法院大厦以及政府大厦地铁站。
由于其优越的地理位置和历史意义，政府大厦大草坪曾被用于各种活动的场地，包括2005年,2010年和2023年的新加坡國慶慶典。
新加坡板球俱乐部位于此处。
1°17′24.92″N 103°51′10.19″E﻿ / ﻿1.2902556°N 103.8528306°E﻿ / 1.2902556; 103.8528306
圣乔治教堂 (新加坡)

1°18′17.4″N 103°48′54.2″E﻿ / ﻿1.304833°N 103.815056°E﻿ / 1.304833; 103.815056
圣乔治教堂（St George's Church）是新加坡的一座圣公会教堂，位于东陵规划区（英语：Tanglin），荷兰路（英语：Holland Road, Singapore）附近的明登路（Minden Road）。
圣乔治教堂属于圣公会新加坡教区，兴建于1910到1913年。这座圣公会教堂服务于英国军队的东陵军营— 曾是英国远东司令部的总部。1971年英军撤退后，由驻军教堂改为民用教堂。其花窗玻璃描绘基督。
1978年11月10日，圣乔治教堂被列为新加坡国家古迹。