davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
बुलबुल

बुलबुल, शाखाशायी गण के पिकनोनॉटिडी कुल (Pycnonotidae) का पक्षी है और प्रसिद्ध गायक पक्षी "बुलबुल हजारदास्ताँ" से एकदम भिन्न है। ये कीड़े-मकोड़े और फल फूल खानेवाले पक्षी होते हैं। ये पक्षी अपनी मीठी बोली के लिए नहीं, बल्कि लड़ने की आदत के कारण शौकीनों द्वारा पाले जाते रहे हैं। यह उल्लेखनीय है कि केवल नर बुलबुल ही गाता है, मादा बुलबुल नहीं गा पाती है। बुलबुल कलछौंह भूरे मटमैले या गंदे पीले और हरे रंग के होते हैं और अपने पतले शरीर, लंबी दुम और उठी हुई चोटी के कारण बड़ी सरलता से पहचान लिए जाते हैं। विश्व भर में बुलबुल की कुल ९७०० प्रजातियां पायी जाती हैं। इनकी कई जातियाँ भारत में पायी जाती हैं, जिनमें "गुलदुम बुलबुल" सबसे प्रसिद्ध है। इसे लोग लड़ाने के लिए पालते हैं और पिंजड़े में नहीं, बल्कि लोहे के एक (अंग्रेज़ी अक्षर -टी) (T) आकार के चक्कस पर बिठाए रहते हैं। इनके पेट में एक पेटी बाँध दी जाती है, जो एक लंबी डोरी के सहारे चक्कस में बँधी रहती है।
कई वनीय प्रजातियों को ग्रीनबुल भी कहा जाता है। इनके कुल मुख्यतः अफ़्रीका के अधिकांश भाग तथा मध्य पूर्व, उष्णकटिबंधीय एशिया से इंडोनेशिया और उत्तर में जापान तक पाये जाते हैं। कुछ अलग-थल प्रजातियाँ हिंद महासागर के उष्णकटिबंधीय द्वीपों पर मिलती हैं। इसकी लगभग १३० प्रजातियाँ, २४ जेनेरा में बँटी हुई मिलती हैं। कुछ प्रजातियाँ अधिकांश आवासों में मिलती हैं। लगभग सभी अफ़्रीकी प्रजातियाँ वर्षावनों में मिलती हैं। ये विशेष प्रजातियाँ एशिया में नगण्य हैं। यहाँ के बुलबुल खुले स्थानों में रहना पसन्द करते हैं। यूरोप में बुलबुल की एकमात्र प्रजाति साइक्लेड्स में मिलती है, जिसके ऊपर एक पीला धब्बा होता है, जबकि अन्य प्रजातियों में स्नफ़ी भूरा होता है। भारत में पाई जानेवाली बुलबुल की कुछ प्रसिद्ध जातियाँ निम्नलिखित हैं :
पक्षी वैज्ञानिकों ने हाल ही में बुलबुल की एक नयी प्रजाति खोजी है, जो उनके अनुसार पिछले सौ वर्षों में पहली बार दिखाई पड़ी है। इसे लाओस में देखा गया है। वन्य जीवन संरक्षण सोसाइटी ने बताया है कि इस नन्हीं सी चिड़िया के सिर पर बहुत कम बाल हैं उन्होंने कहा है कि उसके वैज्ञानिकों और ऑस्ट्रेलिया के मेलबोर्न विश्वविद्यालय ने इस चिडि़या की पहचान बुलबुल की नयी प्रजाति के रूप में की है। उनके अनुसार दक्षिण पूर्वी एशियाई देश लाओस के सावनाखत प्रान्त में चूने की चट्टानों से प्राकृतिक रूप से निर्मित गुफा में २००९ में यह देखी गई थी। इसका नाम बेयर फेस्ड बुलबुल रखा गया है। इसके सिर पर नगण्य बाल हैं और बालनुमा पंखों की एक बारीक सी कतार है। इसका मुँह भी विशिष्ट है, पंख विहीन और गुलाबी; और आँखों के पास उसकी त्वचा नीलिमा लिये हुए हैं।
भारतीय स्वतंत्रता संग्राम के अग्रणी क्रान्तिकारी व उर्दू शायर पण्डित राम प्रसाद बिस्मिल ने तत्कालीन भारत में बहुतायत में पायी जाने वाली प्रजाति सिपाही बुलबुल को प्रतीक के रूप में प्रयोग करते हुए अनेकों गज़लें लिखी थीं। उन्हीं में से एक गज़ल वतन के वास्ते का यह मक्ता (मुखडा) बहुत लोकप्रिय हुआ था:
विशेष जानकारी: जैसा कि चित्र दीर्घा में दिये गये फोटो से स्पष्ठ है सिपाही बुलबुल (en. Red whiskered Bulbul) की गर्दन में दोनों ओर कान के नीचे लाल निशान होते हैं जो कुर्बानी या बलिदान भावना का प्रतीक है। इसीलिये गज़ल में बुलबुल शब्द प्रतीक के रूप में प्रयुक्त हुआ है।
कामदा एकादशी

चैत्र शुक्ल पक्ष में ‘कामदा’ नाम की एकादशी होती है। कहा गया है कि ‘कामदा एकादशी’ ब्रह्महत्या आदि पापों तथा पिशाचत्व आदि दोषों का नाश करनेवाली है। इसके पढ़ने और सुनने से वाजपेय यज्ञ का फल मिलता है।
पुराणों में इसके विषय में एक कथा मिलती है। प्राचीनकाल में भोगीपुर नामक एक नगर था। वहाँ पर अनेक ऐश्वर्यों से युक्त पुण्डरीक नाम का एक राजा राज्य करता था। भोगीपुर नगर में अनेक अप्सरा, किन्नर तथा गन्धर्व वास करते थे। उनमें से एक जगह ललिता और ललित नाम के दो स्त्री-पुरुष अत्यंत वैभवशाली घर में निवास करते थे। उन दोनों में अत्यंत स्नेह था, यहाँ तक कि अलग-अलग हो जाने पर दोनों व्याकुल हो जाते थे। एक दिन गन्धर्व ललित दरबार में गान कर रहा था कि अचानक उसे अपनी पत्नी की याद आ गई। इससे उसका स्वर, लय एवं ताल बिगडने लगे। इस त्रुटि को कर्कट नामक नाग ने जान लिया और यह बात राजा को बता दी। राजा को ललित पर बड़ा क्रोध आया। राजा ने ललित को राक्षस होने का श्राप दे दिया। जब उसकी प्रियतमा ललिता को यह वृत्तान्त मालूम हुआ तो उसे अत्यंत खेद हुआ। ललित वर्षों वर्षों तक राक्षस योनि में घूमता रहा। उसकी पत्नी भी उसी का अनुकरण करती रही। अपने पति को इस हालत में देखकर वह बडी दुःखी होती थी। वह श्रृंगी ऋषि के आश्रम में जाकर विनीत भाव से प्रार्थना करने लगी। उसे देखकर श्रृंगी ऋषि बोले कि हे सुभगे! तुम कौन हो और यहाँ किस लिए आई हो? ‍ललिता बोली कि हे मुने! मेरा नाम ललिता है। मेरा पति राजा पुण्डरीक के श्राप से विशालकाय राक्षस हो गया है। इसका मुझको महान दुःख है। उसके उद्धार का कोई उपाय बतलाइए। श्रृंगी ऋषि बोले हे गंधर्व कन्या! अब चैत्र शुक्ल एकादशी आने वाली है, जिसका नाम कामदा एकादशी है। इसका व्रत करने से मनुष्य के सब कार्य सिद्ध होते हैं। यदि तू कामदा एकादशी का व्रत कर उसके पुण्य का फल अपने पति को दे तो वह शीघ्र ही राक्षस योनि से मुक्त हो जाएगा और राजा का श्राप भी अवश्यमेव शांत हो जाएगा। ललिता ने मुनि की आज्ञा का पालन किया और एकादशी का फल देते ही उसका पति राक्षस योनि से मुक्त होकर अपने पुराने स्वरूप को प्राप्त हुआ। फिर अनेक सुंदर वस्त्राभूषणों से युक्त होकर ललिता के साथ विहार करते हुए वे दोनों विमान में बैठकर स्वर्गलोक को प्राप्त हुए। ऐसी मान्यता है कि इस व्रत को विधिपूर्वक करने से समस्त पाप नाश हो जाते हैं तथा राक्षस आदि की योनि भी छूट जाती है। संसार में इसके बराबर कोई और दूसरा व्रत नहीं है। इसकी कथा पढ़ने या सुनने से वाजपेय यज्ञ का फल प्राप्त होता है।
Amla, Madhya Pradesh

Amla is a municipality located in Betul district in the Indian state of Madhya Pradesh. It is the administrative center and only municipality of the Amla Subdivision.
Historically, Amla belonged to the Central Provinces of British India. The long Mohammedan dominion of the Central Provinces left its mark in the names of several places in the district, many of which were named after plants or trees. Amla was named after the Mango(Ām) fruit.
A popular theory claims that the name Amla is short for Ammunition Land. However, this is only a backronym that was invented in recent times.
Before 1989, Amla railway station was used as a base kitchen for catering. In 1989, the base kitchen was shifted to Itarsi.
Bodkhi and Amla Town markets are situated in the sub-district. Pachama is the biggest waterfall, located 20 kilometres from the railway station.
The city is divided into 18 wards. Amla is the sub-district headquarters. The district headquarters is Betul. Bhopal is the state headquarters for the city.
The major educational institutions are:
A Hanuman Mandir is situated near Govind Colony. A temple of Renuka Mata is located in Chhawal.And near it, the remains of ancient Buddhist idols of Bodhisatva Avalokiteshvara and vajarpani are seen in Kajali & Kanojia and a very beautiful Buddhist temple is also located in Bhimnagar, in which Buddhist followers from all over the country and abroad keep visiting.
A Shani Mandir located in Gorakshnath Colony in Amla adorned with Murtis of Lord Shani Dev, Lord Hanuman, Lord Shivas Family, Navgraha Murtis and Shaligram Stone. Mandir was recently inaugurated on 19 December 2021. The Mandir is built in memories of Shri Phool Singh Thakur's beloved parents, Shri Indal Singh Thakur and Shrimati Savitri Devi Thakur.
As of a 2011 Indian census, Amla had a population of 30,215, including 15,562 males and 14,653 females. Children aged 0–6 number 3,141, 10.40% of the total. The female sex ratio is 942 against the state average of 931. The child sex ratio in Amla is around 961 compared to the Madhya Pradesh state average of 918.
The literacy rate is 89.04%, higher than the state average of 69.32%. The male literacy is around 94.36%, while the female literacy rate is around 83.38%.
The population density is 4,728 persons per km.
Amla junction is the main junction of the Betul district.
The nearest railway station is within the city. Amla accommodates a rail junction, served by broad gauge lines, which connects the sub-district to Itarsi (in the north), Nagpur (in the southeast), and Chhindwara (in the east).
Thirunelli Temple

Thirunelli Temple (also spelled Tirunelli) is an ancient temple dedicated to Maha Vishnu on the side of Brahmagiri hill in Kerala, India, near the border with Karnataka state. The temple is classified one among the 108 Abhimana Kshethram of Vaishnavate tradition. The temple is at an altitude of about 900m in north Wayanad in a valley surrounded by mountains and forests. It is 32 km away from Manathavady.
The temple lies at an altitude of 3000 feet
The name Thirunelli derives from the nelli, the Tamil/Malayalam word for Indian gooseberry of the Amla tree. The Matsya Purana, Skanda Purana, Narasimha Purana and Padma Purana, said the Vishnu temple was built by Brahma, in the Sahya valley and in these texts, it is referred to as "Sahyamalaka Kshetra." According to tradition, Brahma was traveling round the Universe on his hamsa, when he became attracted by the beauty of the area now known as Brahmagiri Hill. Descending on that spot, Brahma noticed an idol, set in an Amla tree. Brahma recognized the idol as Vishnu himself and the place as Vaikuntha (Vishnuloka) itself.
Stan Ioan Pătraș

Stan Ioan Pătraș (n. 1908, comuna Săpânța, județul Maramureș - d. 1977, comuna Săpânța, județul Maramureș) a fost un cioplitor român în lemn, creatorul crucilor din Cimitirul vesel din Săpânța. Creația lui Pătraș se integrează armonios în arta populară maramureșeană și în tradiția artei vechi românești.
Stan Ioan Pătraș s-a născut în anul 1908, în comuna Săpânța din județul Maramureș, într-o familie obișnuită cu prelucrarea artistică a lemnului. Pătraș a fost atras încă din tinerețe de sculptura în lemn, de pictură și de poezie, făurite după canoanele creației populare. A început să sculpteze cruci din stejar de la vârsta de 14 ani.
În anul 1935, la sugestia preotului greco-catolic Grigore Rițiu, care era și profesor de română și latină, Stan Ioan Pătraș, pe atunci un anonim sculptor în lemn, a început să facă crucile ceva mai late și să cioplească pe ele niște înscrisuri sub forma unor scurte poeme scrise la persoana întâi. De-a lungul timpului pe aceste epitafuri ironice, naive, s-au strecurat unele greșeli gramaticale, foarte apropiate de graiul arhaic. La început, sculpta în jur de 10 cruci pe an, materialul folosit fiind lemnul de stejar.
În anul 1936 el și-a perfecționat stilul; crucile au devenit mai înguste și au apărut figurile sculptate în relief, în culori vii, obținute din pigmenți naturali. Culoarea predominantă este albastrul, un albastru special, numit astăzi de către experți „albastru de Săpânța”. Celelalte culori au o simbolistică consacrată: verde -viață, galben -fecunditate și fertilitate, roșu -pasiune, negru -moarte. Pe crucile sale se află motive geometrice, precum și basoreliefuri
Până în anul 1977, Pătraș a realizat aproximativ 700 de cruci în ambele cimitire din Săpânța, cunoscute sub denumirea de „Cimitirul Vesel”.
Stan Ioan Pătraș a fost un meșter popular complex, realizând o serie de obiecte lucrate artistic: cuiere, colțare, scaune, dulapuri, blidare, lingurare și lucrări monumentale, cum ar fi troițe și porți. El și-a împodobit și propria casă cu sculpturi în lemn, viu colorate. A încetat din viață în anul 1977.
Urmașul său, Dumitru Pop, a ales să locuiască în casa maestrului său, pe care o întreține ca atelier și muzeu.
Pe crucea sa, Stan Ioan Pătraș a pus să i se încrusteze următorul epitaf:
Epitaf

Un epitaf (în greaca veche ἐπιτάφιος; epi=pe, deasupra + taphos=mormânt) este o inscripție funerară sau o creație lirică constând într-un text scurt, în versuri sau proză, onorând o persoană decedată și care este înscris pe piatra funerară a mormântului.
Pe o piatră tombală din Seini, Maramureș este scris epitaful:
Cimitirul Vesel din Săpânța
— (Autor necunoscut) Cripta capucinilor din biserica Santa Maria della Concezione dei Cappuccini
— Diofant
— Alexandru cel Mare
— Mihai Eminescu 1850 – 1889
Cimitirul Bellu, București (fragment din poezia Nu voi mormânt bogat).
— Veronica Micle, Cimitirul Mănăstirii Văratec, județul Neamț, Fragment din poezia Și pulbere, țărână...
Pe piatra funerară a lui Octavian Goga, de la Mausoleul Iubirii din Ciucea (fragment din poezia Din larg).
— George Coșbuc 1866 – 1918
Cimitirul Bellu, București
Liam O'Flynn

Liam O’Flynn (în irlandeză Liam Ó Floinn sau Liam Óg Ó Floinn; n. 15 aprilie 1945, Kill, Leinster, Irlanda – d. 14 martie 2018, Dublin, Irlanda), a fost un muzician irlandez, interpret la uilleann pipes (cimpoi irlandez), care a reînviat cântecul tradițional irlandez.
Liam O’Flynn s-a născut la Kill, în comitatul Kildare, într-o familie de muzicieni. Tatăl său, Liam, cânta la fiddle (vioară populară), iar mama sa, Masie, la pian.
Liam O’Flynn a fost între cei care în anii ’60 au reînviat muzica tradițională irlandeză, recuperând culegeri vechi de folclor și recompunând cântece străvechi.
Trei cimpoieri i-au influențat evoluția muzicală și repertoriul: Leo Rowsome, Willie Clancy și Séamus Ennis.
În anii ’70 fondează grupul Planxty împreună cu Christy Moore, Dónald Lunny și Andy Irvine.
Între colaborările sale, sunt de reținut cele cu The Everly Brothers, Enya, Kate Bush, Nigel Kennedy, Rita Connolly și Mark Knopfler.
Lucrează de asemenea la coloana sonoră a unor filme (A River Runs Through It, 1976, Kidnapped). Cele mai notabile colaborări sunt cele realizate împreună cu compozitorul Shaun Davey, în special pentru suita pentru cimpoi și orchestră.
Colaborează și cu Séamus Heaney, laureat al Premiului Nobel pentru Literatură (1995), colaborare care va da naștere albumului The Poet and The Piper (2003).
A compus un mare număr de piese și a participat la realizarea a peste cincizeci de albume, continuând să producă solo sau împreună cu ansamblul său artistic, Piper’s Call Band.
În 2007 Televiziunea Națională Irlandeză (TG4) îi decernează titlul de Traditional Musician of the Year.
Liam O'Flynn a susținut concerte și în România.
George Stevens

George Stevens (n. 18 decembrie 1904, Oakland, California, SUA – d. 8 martie 1975, Lancaster, California, SUA) a fost regizor, producător, scenarist american.
A lucrat în compania de teatru ambulant a tatălui său iar în 1921 a devenit cameraman la Hollywood.
Printre filmele sale notabile sunt A Place in the Sun (1951; câștigător a șase premii Oscar inclusiv pentru cel mai bun regizor), Shane (1953; nominalizat la Oscar), Giant (1956; Oscar pentru cel mai bun regizor) și Diary of Anne Frank (1959; nominalizat la cel mai bun regizor).
Sigismund Pop

Sigismund Pop (n. 23 august 1892, Sighetu Marmației – d. 1984) a fost un medic și politician român participant la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, ca însoțitor al delegației Maramureșului. A ocupat, ulterior, funcția de medic-șef al serviciului teritorial sanitar al județului interbelic Maramureș.
S-a născut la 23 august 1892, la Sighetu Marmației. Conform autorilor Viorel Câmpean și Daniel-Victor Săbăceag, acesta a fost fiul arhidiaconului Grigore Pop de Băsești și al soției acestuia Terezia, născută Șorban de Cernești. Aceiași autori dau însă ca dată a nașterii anul 1871. A urmat liceul din Bistrița și a studiat medicina la facultățile de profil din Budapesta (unde potrivit lui Viorel Câmpean și Daniel-Victor Săbăceag ar fi obținut în 1905 doctoratul) și Halle. A fost căsătorit cu Alexandrina Ștețiu.
A decedat în anul 1984, fiind înmormântat în cimitirul din Sighet.
Ca medic civil a funcționat la Jibou și Cehu Silvaniei. La Cehu Silvaniei, în 1910, un raport al prim-pretorului plasei respective îl nominaliza printre „indivizii naționali (români) din localitate”, capabili de a influența rezultatul alegerilor în sensul favorizării partidei naționale românești.
În timpul Primului Război Mondial, a îndeplinit funcția de medic militar stagiar la Budapesta și apoi pe Frontul de Est în Galiția și în Bucovina.
Pe fondul dezintegrării Imperiului Austro-Ungar s-a întors în Sighet, unde a participat la înființarea Gărzilor Naționale. La 1 decembrie 1918 a însoțit delegația Maramureșului la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, iar la 28 aprilie 1919 a fost numit funcționar la Serviciul Sanitar al județului interbelic Maramureș, având calitatea de medic-șef comitatens.
După război a avut din anul școlar 1923-1924, calitatea de medic al Școlii Profesionale de Fete din Satu Mare și al internatului acesteia. Între 1928-1940 a fost medic primar (medic șef) al județului interbelic Maramureș. În plan politic a acționat în cadrul Partidului Național Țărănesc. În perioada interbelică, a activat, de asemenea, în cadrul filialei maramureșene a ASTREI, aflată sub conducerea psihiatrului Vasile Ilea.
După Dictatul de la Viena s-a refugiat la Tulcea iar pe urmă în Vaslui, iar după alungarea trupelor hortyste din Ardealul de Nord, s-a întors la Sighet, unde și-a reluat funcția de medic primar, în 1945.
Piatră funerară

O piatră de mormânt, piatră tombală sau piatră funerară, amplasată deasupra unui mormânt, poate prezenta diferite forme: lespede, sarcofag, stâlp funerar, stelă sau monument, eventual cu elemente de artă funerară lucrate în relief. Piatra funerară este folosită în mod tradițional pentru înmormântari în religiile creștină, iudaică și musulmană. În cele mai multe cazuri, pietrele funerare conțin inscripții cu numele persoanei decedate, data nașterii și data morții, împreună cu un mesaj personal sau o rugăciune. În multe părți ale Europei sunt inserate și fotografii ale persoanelor decedate. Cele mai frecvente tipuri de pietre funerare sunt o stelă, o placă și o cruce. Dar, în funcție de anumiți factori, cum ar fi statutul Monetar etc., o statuie (în special partea superioară a acesteia — un bust) sau o capelă poate servi și ca piatră funerară.
Pietrele funerare pot conține, uneori, inscripții. Informațiile de pe piatra funerară includ, în general, numele persoanei decedate decedatului și data ei de naștere și de moarte. Astfel de informații pot fi utile pentru genealogiști și istorici locali. Proprietarul cimitirului, sau biserica pot încuraja utilizarea unor cuvinte de „bun gust” și precise în inscripții. Inscripțiile sunt amplasate în mod tradițional pe partea din față a monumentului, dar pot fi văzute, de asemenea, în unele cazuri pe partea din spate și chiar pe marginile pietrei. Unele familii solicită ca să fie făcută o inscripție pe porțiunea pietrei, care va fi în pământ.
În plus, unele pietre funerare conțin, de asemenea, epitafuri de laudă a persoanei decedate sau citate din texte religioase precum requiescat in pace. În unele cazuri inscripția are forma unei rugăminți, mustrări testament de credință sau chiar un blestem— inscripția de pe piatra aflată pe mormântul lui William Shakespeare declară
Sau un avertisment cu privire la moarte, precum poezia persană inscripționată pe un vechi mormânt din capitala tadjică Dușanbe.
Sau un simplu avertisment cu privire la inevitabilitatea morții:
Alegerea limbii și/sau scrierii de pe pietrele de mormânt a fost studiată de sociolingviști ca indicatori ai loialității față de o limbă. De exemplu, prin studierea inscripțiilor din cimitirele folosite de comunitățile de imigranți, s-a descoperit că inscripțiile au continuat să fie scrise în unele limbi „mult timp după ce limba a încetat să mai fie vorbită” în comunități. În alte cazuri, un limbaj folosit în inscripție poate indica o afiliere religioasă.
Francisco Vásquez de Coronado

Francisco Vásquez de Coronado y Luján (n. 1510 - d. 22 septembrie 1554) a fost un conchistador spaniol care între anii 1540 și 1542 a explorat New Mexico de azi și alte teritorii care acum fac parte din sud-estul Statelor Unite.
Coronado s-a născut într-o familie din Slamanca, Spania, în 1510, ca al doilea fiu al lui Juan Vásquez de Coronado y Sosa de Ulloa și al Isabelei de Lujan. Juan Vásquez a ocupat diferite funcții administrative în Granada, recent recuperată de la mauri.
Francisco Vásquez de Coronado a vizitat pentru prima dată Mexicul în 1535 la vârstă de aproximativ 25 de ani, înconjurat de viceregele Antonio de Mendoza. În Mexic el s-a căsătorit cu Beatriz de Estrada, dintr-o familie bogată. Coronado a moștenit mari porțiuni din statul Mexican de la Beatriz și au avut opt copii.
Coronado a ocupat funcția de guvernator al Regatului Noua Galiția, o nouă provincie a Spaniei, situată în nord-vestul Mexicului, corespunzător statelor Mexicane Jalisco, Sinaloa și Nayarit.
Călugărul Marcos de Niza și Estevan, primul fiind supraviețuitorul expediției lui Pánfilo de Narváez la nord de Compostela din statul Nayarit de astăzi. Când Marcos de Niza s-a întors din expediție, povestea despre un oraș de aur, numit Cibola și că Estevan a fost ucis de locuitorii din Cibola. Cu toate că nu susținea că a intrat în Cibola, spunea că orașul este așezat pe un deal înalt și pare să fie bogat ca Mexico City.
În 1540 împreună cu o trupă de 340 de spanioli și 300 indieni aliați și sclavi a plecat în expediție. Mergând de-a lungul coastei Mării lui Cortez a mers spre nord spre Sonora, a traversat Gila și a sosit în Cibola, în New Mexico din SUA de astăzi. Decepția lui a fost mare atunci când a văzut, că orașul de aur descris de Marcos este doar un sat al tribului zuni.
Boian, Alberta

Boian este un cătun din provincia Alberta a țării Canada. El este situat într-o câmpie aflată pe Râul North Saskatchewan, la o distanță de 6 km est de orașul Willingdon, în districtul municipal Two Hills. Este cea mai veche așezare românească din Canada.
Primii imigranți de origine română au sosit în această parte a Canadei la sfârșitul secolului al XIX-lea, majoritatea lor provenind din provincia istorică Bucovina, un teritoriu românesc care făcea parte în acele timpuri din Monarhia austro-ungară. Astăzi, majoritatea locuitorilor sunt de descendență românească.
Satul a primit denumirea de Boian, după un sat românesc omonim aflat în Bucovina habsburgică, de unde proveneau imigranții (Iachim Yurko și Elie Ravliuk). În toamna anului 1903, comunitatea a construit o biserică ortodoxă românească, care a primit hramul "Sf. Maria", după hramul celei din patrie. Ea a fost finalizată în vara anului 1905. În proximitatea anului 1909, necesitatea existenței unei școli de limbă română s-a accentuat și s-a construit o mică clădire în 1910, în care s-au predat toate disciplinele care se predau și în România acelor timpuri.
Românii din Boian și-au încurajat rudele din orașele Edmonton și Calgary să se stabilească aici, datorită existenței unui pământ fertil, unor lacuri și păduri.
În prezent, școala românească este un muzeu care prezintă imigrația românească din provincia Alberta, fotografii ale primelor așezări românești în provincie și viața tipic românească a fermierilor în Canada rurală. De asemenea, casa familiei Yurko a fost mutată la Muzeul "Satului Ucrainean", unde portretizează asemănările și diferențierile între cultura ucrainenilor canadieni și cultura românilor canadieni.
Octavian Cojan

Octavian Cojan (n. 26 noiembrie 1936 – d. 30 decembrie 2020) a fost un om de afaceri și promotor cultural român, stabilit la Chicago, Illinois, SUA. A fost recunoscut în comunitatea de români din SUA pentru funcția de președinte al organizației Illinois Romanian American Community.
Octavian Cojan despre Regele Mihai si vizita la Chicago in 1991, YouTube
Localități din România cu nume schimbate

În secolul al XX-lea, numeroase localități din România și-au schimbat numele din diferite motive. De exemplu, orașul Brașov a fost numit Orașul Stalin de către regimul comunist pentru omagierea liderului sovietic. Unele dintre aceste nume au revenit la denumirea originală; Brașov, de exemplu, și-a redobândit vechiul nume, în perioada destalinizării și promovării unei politici oarecum independente față de Uniunea Sovietică. Tot în timpul regimului comunist, unor localități li s-au schimat numele pentru evitarea amintirii unor fruntași politici din perioada de dinainte de comunism. Un exemplu concludent este acela al localității Brăduleț, din județul Argeș, care inițial se numea Brătieni. După căderea comunismului, nu s-a revenit la vechiul nume al acestei așezări. După moartea liderului comunist român, Gheorghe Gheorghiu-Dej, orașul Onești, din județul Bacău, a primit numele acestuia, însă după prăbușirea comunismului, localitatea a revenit la numele inițial.
Motivul numeroaselor modificări ale numelor unor localități transilvănene sau bănățene a fost de a le da o formă mai apropiată de numele localităților din Vechiul Regat. Alte localități au primit nume noi, pentru omagierea unor personalități și evenimente din istoria și cultura românilor. Situații similare au avut loc și în Dobrogea, în perioada când acest teritoriu s-a integrat în România, după obținerea Independenței statului român.
Altor localități li s-au schimbat numele pentru evitarea unor nume hilare, ori dezonorante.
A II-a Dinastie Egipteană

Conducatori cunoscuți în istoria Egiptului Antic, din A II-a Dinastie.
Prima și cea de a II-a Dinastie ale Egiptului Antic sunt deseori combinate sub titulatura de grup: Perioada Dinastică Timpurie. Capitala vremii era la Thinis.
Numele conducătorilor acestei perioade se află incă în dispută, pentru primii cinci sursele sunt relativ asemanatoare astfel s-a convenit acceptarea urmatoarei liste:
Totuși identitatea următorilor doi sau trei conducători este neclară, mai jos prezentându-se conducatorii pe care majoritatea egiptologilor îi plasează în această perioadă, iar in dreapta sunt numele din Aegyptica lui Manetho.
În privința ultimului monarh se revine la consens și anume:
Deși Manetho afirmă că Thinis era capitala, la fel ca și în perioada Primei Dinastii, cel puțin primii trei monarhi au fost inmormântați la Saqqara, sugerând faptul că centrul de putere s-a mutat la Memphis. În afară de acestea puține pot fi spuse despre evenimentele acestei perioade; înscrierile anuale de pe piatra din Palermo s-au păstrat doar pentru sfârșitul domniei lui Raneb si pentru frânturi din cea a lui Nynetjer. Este posibil ca un eveniment important să fi avut loc în timpul lui Khasekhemwy, mulți egiptologi interpretează numele acestuia ('Cele Două Puteri sunt Încoronate') ca o comemorare a unirii Egiptului de Sus cu Egiptul de Jos.
Liga Campionilor 2010-2011

Liga Campionilor UEFA 2010-2011 a fost cea de-a cincizeci și a șasea ediție a celei mai importante competiții de fotbal inter-cluburi din Europa, a nouăsprezecea sub denumirea de Liga Campionilor și a doua a noului format aprobat de UEFA la data de 30 noiembrie 2007. Finala a avut loc pe stadionul Wembley și a fost câștigată de FC Barcelona.
Meciurile tur s-au disputat pe 29 și 30 iunie, iar meciurile retur pe 6 și 7 iulie 2010. Primul meci al competiției (29 iunie - FC Santa Coloma - Birkirkara) a fost anulat din cauza stării proaste a terenului.
Din această fază, echipele prezente au fost despărțite pe două tablouri, unul pentru echipele campioane naționale, și altul pentru cele clasate pe locurile doi, trei sau patru în competițiile interne, dar care au avut drept de joc în Liga Campionilor. Meciurile acestei faze s-au disputat pe 27 și 28 iulie, turul, respectiv 3 și 4 august, returul.
Meciurile acestei faze au fost programate pe 17 și 18 august, turul, respectiv 24 și 25 august, returul.
Tragerea la sorți pentru această fază a competiției a avut loc la 17 decembrie 2010, la Nyon. Echipele calificate au fost repartizate în două urne. În urna capilor de serie au fost formațiile care au încheiat pe primul loc grupele din care au făcut parte, iar în urna a doua au fost echipele de pe locurile secunde. Acestea din urmă au fost gazde în prima manșă din optimi.
Meciurile tur din această fază au fost programate pe 15, 16, 22 și 23 februarie, iar partidele retur în datele de 8, 9, 15 și 16 martie.
Tragerea la sorți pentru această fază a competiției a avut loc la 18 martie 2011, la Nyon. Toate cele opt echipe calificate au fost într-o singură urnă, nemaifiind astfel capi de serie pentru această fază, sau protecție de țară.
Sferturile de finală au fost programate pe 5 și 6 aprilie, tur, respectiv 12 și 13 aprilie returul.
Tragerea la sorți pentru această fază a competiției a avut loc la 18 martie 2011, la Nyon. Prima manșă a fost programată pe 26 și 27 aprilie, iar returul pe 3 și 4 mai.
Grave stele (NAMA 7901)

The Attic Grave stele in the National Archaeological Museum of Athens (NAMA) with the inventory number 7901 is an archaic grave marker of a young Greek, which was made in the middle of the sixth century BC.
The original height of the grave monument is assumed to have been around 4.5 m. A sphinx probably sat on top. The surviving piece of the stele is 1.16 m high and up to 52 cm wide. The stele, which tapers at the top, is made of Parian marble. A great deal of red-brown paint survives in the background and on the hair. The stele was found in 1973 during excavation of the Themistoclean Wall in Athens and is dated to around the year 550–540.
The stele is only partially preserved. The lower part is missing from the hips, as is the very top. There is further damage to the head, hair and other details, but these do not spoil the impression that it is relatively well preserved. Small pieces broken off the head and right arm have been reconstructed. At its right and left edges, the stele was rimmed by two thin relief bands. The young man is depicted in profile, looking to the right, in the quiet, motionless pose typical of the Archaic period. He is naked and muscular, which creates a strong impression; the spear in the raised left hand marks him as an athlete. His right arm dangles at his side. His shoulder-length hair is gathered in locks, with chin length plaits between his eye and his ear. His hair is tied in place by a narrow band, covered at the front by his hair.
Elisabeta de Celje

Elisabeta de Celje sau Elisabeta de Cilli (n. 1441 – d. 1455), a fost prima soție a lui Matia Corvin, viitorul rege al Regatului Maghiar.
A fost fiica lui Ulrich al II-lea, conte de Celje și a Caterinei Brankovič. Tatăl Elisabetei și bunicul ei, George Brankovič, au fost oponenți ai lui Iancu de Hunedoara.
Scopul căsătoriei care îi implicase pe Matia și pe Elisabeta a fost cel de a rezolva ostilitățile dintre familia Huniazilor și Despotul Serbiei, George Brankovic, înrudit cu prințul Ulrich de Cilli. Matia avea opt ani când i s-a stabilit prima consoartă. Mariajul, care se datora relațiilor și averii importante a familiei Cilli, promitea avantaje considerabile pentru Matia, dar din cauza tensiunilor dintre cele două familii, căsătoria a avut loc doar patru ani mai târziu, în vara anului 1455. Mariajul dintre cei doi însă nu s-a mai consumat, pentru că Elizabeta de Cilli s-a îmbolnăvit în vremea în care se afla în Castelul Corvinilor și a murit la trei luni de la căsătorie.
Khaled al-Asaad

Khaled Mohamad al-Asaad (arabă خالد الأسعد, n. 1932 – d. 18 august 2015, Palmira) a fost un arheolog sirian care a condus timp de peste 40 de ani muzeul și situl arheologic al orașului antic Palmira, înscris în Patrimoniul Mondial UNESCO. El a fost răpit, torturat și decapitat în public de către luptătorii Statului Islamic (ISIS), la vârsta de 83 de ani.
Fynbos

Fynbos ( /ˈfeɪnbɒs/ ; af[ˈfɛi̯nbos], însemnând plante cu frunze fine, reprezintă și denominarea landelor situate în Western Cape și Eastern Cape, provincii din Africa de Sud.
Această zonă are predominant ploi de iarnă în zone de coastă și muntoase, cu un climat mediteranean. În biogeografie, fynbosul este cunoscut pentru gradul său excepțional de biodiversitate și endemism, constând în aproximativ 80% (8.500 fynbos) specii din speciile florale ale Peninsulei Cape, unde aproape 6.000 dintre ele sunt endemice. Acest teren s-a confruntat și se confruntă cu amenințări severe, dar datorită numeroaselor utilizări economice se fac eforturi de conservare pentru a ajuta la restaurarea acestuia.
Artă ecologică

Arta ecologică este un gen de artă și o practică artistică care urmărește conservarea, remedierea și / sau vitalizarea formelor de viață, a resurselor și a ecologiei Pământului, prin aplicarea principiilor ecosistemelor asupra speciilor vii și a habitatelor acestora.
Eco-arta este un domeniu al vieții culturale situat la confluența dintre diverse curente artistice și ideile mișcării de protejare a mediului. Opere de eco-artă sunt texte literare, picturi, grafică, muzică, instalații audio-video, filme etc., care transmit în mod explicit sau implicit idei ecologice, contribuind la conștientizarea necesității unei interacțiuni responsabile a omului cu natura.
Unul dintre promotorii activi ai eco-artei în România este scriitorul, graficianul, fotograful și realizatorul TV Nicolae Romulus Dărămuș.
Artiștii considerați că lucrează în acest domeniu abordează unul sau mai multe dintre următoarele principii:
St. Albans Farms Stone Barn

St. Albans Farms Stone Barn, also known as the Stone Dairy Barn, is a historic barn located at St. Albans, Franklin County, Missouri. It was built about 1918, and is a large U-shaped one-story frame building with limestone-faced walls and a steep gable roof. It features round corner towers that are topped with conical roofs. Associated with the barn are a large round tile silo off of each back corner. Much of the barn has been demolished.
It was listed on the National Register of Historic Places in 2006.
Castello di Amorosa

Castello di Amorosa is a winery located near Calistoga, California. The winery opened to the public in April 2007, as the project of a fourth-generation vintner, Dario Sattui, who also owns and operates the V. Sattui Winery named after his great-grandfather, Vittorio Sattui, who originally established a winery in San Francisco in 1885 after emigrating from Italy to California.
The winery property was once part of an estate owned by Edward Turner Bale. In 1993, Sattui purchased 171 acres (69 ha) for $3.2 million, then spent another $40 million to construct the castle, outbuildings, and the winery inside the castle; construction work began in 1995.
During the Glass Fire that began on September 27, 2020, the farmhouse suffered major damage, the entire 2020 vintage of the wine Fantasia was lost, but the castle was left unharmed.
After graduating with an MBA from the University of California, Berkeley in 1969, Dario Sattui spent two years traveling in Europe, during which time he developed an interest in medieval architecture. He took photos and made sketches of various buildings he would visit including medieval castles, monasteries, palaces, farmhouses and wineries.
The castle interiors, which include 107 rooms on 8 levels above and below ground, were approximately 121,000 square feet (11,200 m) when opened in 2007; it has since been expanded to 141,000 square feet (13,100 m).
Key details and building techniques are architecturally faithful to the 12th and 13th century time period. Among many other features, it includes a moat; a drawbridge, defensive towers, an interior courtyard, a torture chamber, a chapel/church, a knights' chamber, and a 72–30 feet (21.9–9.1 m) great hall with a 22-foot (6.7 m)-high coffered ceiling.
The torture chamber has an iron maiden said to be from the late Renaissance, which Sattui states he bought for $13,000 in Pienza, Italy; a replica rack; and other torture devices. The great hall features frescoes painted by two Italian artists, who took about a year and a half to complete, and showcases a 500-year-old fireplace.
The masonry, ironwork, and woodwork were fashioned by hand using old world crafting techniques. Building materials included 8,000 tons of locally quarried stone, paving stones, terra cotta roofing tiles, and 850,000 bricks imported from Europe. Extending into the hillside adjacent to the castle is a labyrinth of caves some 900 feet (270 m) in length. Beneath the castle are a 2-acre (8,100 m) barrel cellar and tasting rooms where visitors can sample the wines, all sold only at the Castle or through the winery's wine club.
Due to Napa County restrictions, the castle and grounds cannot be rented for weddings or receptions, but are available to rent for corporate gatherings and fund raisers. In May 2012 the county ordered the winery to cease holding a weekly Catholic Mass in the chapel located on the grounds due to lack of use permits.
Drempt

Drempt is a village in the Dutch province of Gelderland. It is located in the municipality of Bronckhorst. It used to consists of two villages: Achter-Drempt (behind) and Voor-Drempt (in front) which have merged. Drempt is located about 9 kilometres (5.6 mi) north-west of Doetinchem.
Voor-Drempt was first mentioned in 1122 as "Rutheradus de Thremete", and means "end piece (of land)". Voor-Drempt developed on a river dune, and was located along the Oude IJssel until the 11th century. Achter-Drempt developed in the 19th century to the north of Voor-Drempt, and is a Catholic area unlike Voor-Drempt which is Protestant.
The Dutch Reformed church is a three aisled basilica-like church. The tower dates of the 12th century. The church is a result of 15th and 16th century modifications. It was enlarged and plastered in 1868. The church was damaged during World War II, and restored between 1955 and 1959. During the restoration, the plaster was removed.
The Catholic St Willibrordus Church is located in Achter-Drempt, and was built between 1935 and 1936 in Delftse School [nl] style (a form of Traditionalism), and is the replacement of a predecessor from 1859.
The farm Witte Hemel dates form the early-19th century, however it is located on a small terp (artificial living mound) and was inhabited between 3,000 and 500 BC. The current name is a corruption from the German Weidliche Heimal, and was a sacred place which was used as a court of law. The farm is used a studio and art gallery.
Both villages were home to 1,092 people in 1840. In 1978, the two villages were twinned as Drempt. They are signed as Drempt, but have a little signs underneath with their name.
Historical Aircraft Restoration Society

The Historical Aircraft Restoration Society, often referred to by its acronym, HARS, is an Australian based aircraft restoration group. The group has two museums, at Shellharbour Airport in New South Wales, Australia, and Parkes, New South Wales, Australia. HARS was formed in 1979 by a group of aviation enthusiasts interested in the preservation of Australian Aviation History. Its mission is "To recover and where possible restore to flying condition, aircraft or types of aircraft that have played a significant part in Australian Aviation History both in the Civil and Military arenas".
The group possesses a collection which includes several large and significant aircraft such as a Boeing 707 and a Boeing 747-400. Many of its aircraft are kept at an airworthy standard, including a Lockheed L-1049 Super Constellation which is the last remaining flying example in the world. Other examples are kept at a taxiable standard where restoration of airframes to an airworthy standard is not feasible. The group operates a Navy Heritage Flight, which operates a range of ex Royal Australian Navy Fleet Air Arm aircraft in support of the Navy.
The group's Boeing 707 was formerly owned by actor John Travolta, who donated the aircraft to the group in 2017. As of May 2022, however, the aircraft is still in the United States, with the COVID-19 pandemic impacting the process to relocate the aircraft to Australia significantly.
The arrival of the 747 required significant preparation to allow the aircraft to land at the small regional Shellharbour Airport without damaging the runway.
Aircraft at the Shellharbour museum include:
Aircraft at the Parkes museum include:
aircraft kept in airworthy condition.
aircraft under restoration to airworthy condition.
Corvin

The name Corvin comes from the Latin name Corvinus, which derives from the Latin word corvus meaning raven. The word today refers to the birds' genus including ravens and crows, among others.
Corvin is most commonly a surname, but it and its variations are being used as a given name as well. As a given name, its most common variations are Corvan, Korvin, Korwin, and their English equivalent Raven.
In Ireland, the surname Corvin, also transcribed as Corvan, Corravan, and others, is a corruption of the Irish (Gaelic) name O Corra Ban, part of the O Corra (in English Corr) sept or sub-clan. "Corr" means odd or singular, while the addition of "Ban" means white. The Corr sept fell under the authority of the O Neill clan. The O Corra Bans were concentrated in County Armagh where versions of the name are still most commonly found. Following political and religious unrest in Armagh in the 1790s, there was a migration of numbers of Catholic families from the county, including a number of Corvins or Corvans.
As a surname, it can refer to:
ወንዝ

ወንዝ ወደ ውቅያኖስ፣ ሀይቅ ወይም ወደ ባህር የሚያመራ ተፈጥሯዊ የንፁህ ውሀ ተፋሰስ ነው። ከታዋቂ ወንዞች መካከል የሚከተሉትን ይዩ በተጨማሪም ወንዝ ማለት የተለያዩ የዉሃ አካላት ድምር ውጤት ነው።ለምሳሌ የአባይ ወንዝ የተለያዩ ገባር ወንዞች ውጤት ነው ።እንደሚታወቀው አባይ ወንዝ የኢትዮጵያ እንደሆነ ይታወቃል።ወንዝ በሂደቱ ሰፊ ነው። እና አባይ የኢትዮጲያኖች ደም ግባት ነው።
የኩሽ መንግሥት

የኩሽ መንግሥት በላይኛ አባይ ወንዝ በጥንት የተመሠረተ አፍሪካዊ መንግሥት ነበረ።
በኢትዮጵያ ታሪክ ጸሓፊዎች ዘንድ የኩሽ መንግሥት በካምና በልጁ ኩሽ ተመሠረተ። ይህ የኩሽ ወይም የኩሳ ሥርወ መንግሥት ግዛት እስከ ደጋ ድረስ ሲዘረጋ አንዳንድ ጎሣ ከውጭ አገር በተለይ ከከነዓን በዚያ ይሠፈር ነበር።
«ኩሽ» የሚለው ስም መጀመርያ በግብጽ መዝገቦች የታየው በ2 መንቱሆተፕ ዘመን ነው። ያው ፈርዖን በ2092 እና 2090 ዓክልበ. ግድም ከ2ኛው ፏፏቴ ወደ ደቡብ በኩሽ ላይ ዘመተ።
ከ16ኛው ክፍለ ዘመን ዓክልበ. እስከ 11ኛው ክፍለ ዘመን ዓክልበ. ድረስ ኩሽ በዛሬው ሱዳን ለግብጽ አዲስ መንግሥት ተገዥ ነበር። ከዚያ እንደገና ነጻ ሆነ፣ በ8ኛው ክፍለ ዘመን ዓክልበ. የኩሽ ነገሥታት ደግሞ በግብጽ የ25ኛው ሥርወ መንግሥት ፈርዖኖች ሆኑ፤ እስከ ሶርያም ድረስ አገሩን አቀኑ።
በኢትዮጵያ ታሪክ ጸሓፊዎች ዘንድ በጥንታዊ ዘመን በኩሽ የነገሡት ገዢዎች እነዚህ ናቸው፦
ከዚህ በላይ ለዚያው ዘመን ያሕል የሥነ ቅርስ ሊቃውንት የሚከተሉትን የኩሽ (በአሁኑ ከርማ፣ ሱዳን) ገዢዎች ስያሜዎች አንብበዋል፦
የአባይ ሙላቶች

የአባይ ሙላቶች በግብጽና በሱዳን ስድስት የተቆጠሩ የውሃ ሙላቶች ናቸው። ከግሪክኛ ስማቸው 6 «ካታራክቶች» ማለት ፏፏቴዎች ሲባሉ እንዲያውም ከፏፏቴዎች ያንሳሉ።
Koporje

Koporje (russisk: Копорье, finsk: Kaprio, estisk: Kaporje) er en festning i det historiske landskapet Ingermanland, som nå tilhører Russland. Festningen er avlang med fire runde tårn og et intrikat portsystem. Den ligger på et lite berg omgitt av bekkekløfter i nord og vest. Festningsruinen er åpen for besøkende.
Den tyske orden bygde i 1240 et første forsvarsverk i tre ved Koporjebukten. Det ble ødelagt året etter av Aleksander Nevskijs novgorodske styrker.
Den første Novgorod-krøniken forteller at Dmitrij av Pereslavl, sønn av Aleksander Nevskij, bygde en festning lengre inne i landet, langs den lille elven Koporka, i 1280, men ble styrtet under et opprør i 1282, og festningen ble rasert.
Denne delen av Ingermanland ble stående uten et fast forsvar mot svenskene. Novgoroderne gjenoppbygde festningen i Koporje i 1297. Det skjedde samtidig med de store festningsanleggene i Nöteborg og Jama.
Festningen ble beleiret mange ganger under de svensk-novgorodske krigene. På 1500-tallet, etter at Novgorod var blitt forent med Moskvariket, ble festningen forsterket, så den kunne motstå kanonild. Det ble bygd en kirke inne på festningsområdet. Det fantes også garnisonsbygninger i tre, en kommandantbolig med uthus, staller og ammunisjons- og proviantlagre. På utsiden vokste det frem en liten bosetning.
Russerne måtte overgi Koporje til svenskene under den nordiske tjuefemårskrigen, men gjenerobret den i 1590 og beholdt den ved freden i Teusina. Svenskene inntok på nytt Koporje under den ingermanlandske krigen. Koporje ble, i likhet med Nöteborg, Jama og Ivangorod, sete for ett av fire len i Svensk Ingermanland.
Festningene i Koporje og Jama ble militært sett uviktige, og i 1681 foreslo guvernøren i Svensk Ingermanland å rive begge. Festningen var i dårlig forfatning og tynt bemannet idet russerne inntok Ingermanland under den store nordiske krig. Russerne erobret festningen for godt i 1703.
Maipo Film

Maipo Film er et norsk filmproduksjonsselskap som for spillefilm og tv-serier. Selskapet ble grunnlagt i 2000. Daglig leder er Synnøve Hørsdal.
Maipo Film er ansvarlig for produksjoner som blant annet Elling-trilogien, Askeladden-filmene (Askeladden – i Dovregubbens hall og Askeladden: I Soria Moria slott) og Flåklypa-trilogien (Solan og Ludvig: Jul i Flåklypa, Solan og Ludvig: Herfra til Flåklypa og Månelyst i Flåklypa).
Maipo Film er medlem av The Creatives, et internasjonalt samarbeid mellom uavhengige produksjonsselskap som jobber for å samprodusere filmer og serier for et internasjonalt publikum.
Kai Robøle

Kai Robøle (født 1963) er en norsk plateprodusent og musikkforlegger. Han har samarbeidet med en rekke norske og internasjonale artister både som lydtekniker og produsent, blant andre Di Derre, Babel Fish, Morten Harket, Sidsel Endresen, Bugge Wesseltoft, Nils Petter Molvær, Wenche Myhre, Hellbillies, Knut Reiersrud, E-76, Ida Maria, Trucks, Henning Kvitnes, Backstreet Girls, Vømmøl Spellmannslag, Raga Rockers, S-Club 7, Kylie Minogue, Billy Cobham, og Tina Turner,
Robøle mottok TONOs Formidlerpris i august 2015.
Medlem av Regjeringens Næringspolitiske Råd 2015-2017 https://www.regjeringen.no/no/dep/kud/org/styrer-rad-og-utvalg/tidligere-styrer-rad-og-utvalg/rad-naringspolitisk-rad-for-kulturelle-og-kreative-naringer/id2425616/
Kenneth M. Lewis

Kenneth M. Lewis (født Kenneth Moen, 23. juni 1965) er en norsk plateprodusent og A&R.
Han har samarbeidet med mange Spellemannpris-nominerte og internasjonale artister, blant dem Bjørn Eidsvåg, Gitarkameratene, Jonas Fjeld, Anja Garbarek, Bugge Wesseltoft, Bjelleklang, LoMsk, Sissel Kyrkjebø, M2M (Marit Larsen og Marion Ravn, Babel Fish, Span, Karin Park, Gisli, Trucks, S Club 7, Midnight Sons, Kristin Frogner, Lorraine, Kylie Minogue, Tina Turner, Queen & Five, Ina Wroldsen, Ida Maria og Iggy Pop.
Harbor Lights

«Harbor Lights» er en amerikansk populærmusikksang med melodi av Hugh Williams (psevdonym for Will Grosz) og tekst av Jimmy Kennedy. Sangen ble opprinnelig sunget av Frances Langford i 1937 og publisert i 1950.
«Harbor Lights» har blitt spilt inn på plate av mange artister. Listeplasserte versjoner har blitt spilt inn på plate av Sammy Kaye, Guy Lombardo, Bing Crosby, Ray Anthony, Ralph Flanagan, Elvis Presley, The Platters med orkester dirigert av David Carroll samt Ken Griffin. Andre versjoner har blitt spilt inn på plate av Willie Nelson, Vera Lynn, The Ink Spots samt Jon Rauhause. Den har blitt spilt inn på polsk av Irena Santor som «Portowe Swiatla».
Den bestselgende versjonen ble spilt inn av The Sammy Kaye Orchestra. Innspillingen ble utgitt av Columbia Records både som 78-plate og single.
Innspillingen med The Guy Lombardo Orchestra fra 24. august 1950 ble utgitt av Decca Records.
Bing Crosbys innspilling ble utgitt av Decca Records.
Innspillingen med The Ray Anthony Orchestra ble utgitt av Capitol Records.
Innspillingen med The Ralph Flanagan Orchestra ble utgitt av RCA Victor Records.
Ken Griffins innspilling ble utgitt av Columbia Records.
Peter Coob samt Rita Drangsholt og Egil Hagen har skrevet norske tekster. Coobs norske versjon bærer tittelen er «Et lys fra land». Drangsholts og Hagens versjon heter «Havnens lys».
Siste vitne

Siste vitne (originaltittel: The Parallax View) er en amerikansk politisk thriller fra 1974 regissert av Alan J. Pakula. Filmen handler om en journalist som etterforsker flere mystiske drap som synes å være politisk motivert. Etterhvert blir han viklet inn i et farlig spill der han selv blir jaget. Hovedrollen spilles av Warren Beatty, mens sentrale biroller spilles av Hume Cronyn, William Daniels og Paula Prentiss. Filmen er basert på ei bok av Loren Singer utgitt i 1970.
Filmen ble godt mottatt av anmelderne, men ble ingen publikumssuksess.
Joseph Frady er en journalist hvis kollega og tidligere elskerinne, Lee Carter, blir vitne til mordet på en senator utført av en snikmorder. Snikmorderen dør like etter og en kommisjon konkluderer med at han utførte drapet på eget initiativ. Carter mistenker at sannheten rundt drapet blir dysset ned, og da seks av vitnene til drapet dør blir hun enda mer mistenksom.
Da hun selv blir funnet død av en overdose bestemmer Frady seg for se nræmere i ettersyn det hun drev å etterforsket. Omsider kommer han på sporet av en organisasjon kalt The Parallax Corporation. Til hans forskrekkelse viser dette seg å være en organisasjon som rekrutterer en spesiell type mennesker med sosiopatisk anlegg til å utføre politiske drap.
Siste vitne ble ingen publikumssuksess.
Den ble meget godt mottatt av anmelderne. Blant annet så gav den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert den 3 av 4 stjerner, Leonard Maltin 3,5 av 4 stjerner og 3 av 4 i Film Max.
Den ble tildelt kritikerprisen ved Avoriaz Fantastic Film Festival i Frankrike.
(utvalg)