davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Taxis of Malaysia

In Malaysia, taxicabs are also referred to as teksi. There are several taxi operators running within Malaysia. Most taxicabs use their preferred car of choice, the Proton Saga Iswara saloon since the 1990s, and a distinct fleet of cabs are the newer generation of Proton Saga since the 2010s.
Before the start of local car production, the Mercedes-Benz 200, Mazda 323/Ford Laser, Toyota Mark II X80 series and the Opel Kadett were used. Most were scrapped and replaced by Protons, but there are still a large number running the roads. Those old models have a "Kereta Sewa" sign on top and use old taxi registration plates.
Although most taxicabs run on diesel, a handful of taxicabs run on CNG.
There are a number of small taxicab companies and some private individual ones. Cabs are generally in red and white. Larger and reliable taxi companies are required to display they owned colors i.e. Sunlight Radio Cab, Innovasi Timur Orange Taxi Cab and Public Cab.
The reputation of Malaysia's taxi service has been marred by the poor conduct of local taxi drivers, who have been known, among others, refusing usage of taximeters, overcharging and force picking which destinations the customers will travel to, while also driving poorly maintained vehicles. Larger metered taxi companies i.e. Sunlight Radio Cab, RB Premier Taxi Sdn. Bhd., Uptownace (M) Sdn. Bhd., Laluan Emas Sdn. Bhd,. Insan Lemak Sdn. Bhd. and Innovasi Timur Orange Taxi Cab are more likely to charge passengers using meter; although they are still owned and managed by individual taxi drivers. Newer companies such as Swift Limousine & Cab owns and controls their vehicles with ensures all drivers have rigorous background checks. An alternative option is to use secure taxi booking apps like Grab or TaxiMonger. Drivers are certified safe and all will use taxi-meters. The apps also allow customers to contact the assigned driver directly and track their whereabouts on a real time map. In a June 2008 survey conducted by Malaysian expatriate magazine The Expat on an estimated 200 foreigners from 30 countries, Malaysia's taxis were found to rank the lowest among the 23 countries in terms of quality, courtesy, availability and expertise. The behavior of taxi drivers has tarnished the image of Malaysia, particularly among foreign tourists, to the point some have begun resorting to paying for upscale taxis that are more expensive but operate with better service.
President of Laos

The president of the Lao People's Democratic Republic is the head of state of Laos. The current president is Thongloun Sisoulith, since 22 March 2021. He was previously elected as the General Secretary of the Lao People's Revolutionary Party, Laos' most powerful position in January 2021, ranking him first in the Politburo.
The office of the President of the People's Democratic Republic traces its lineage back to Prince Souphanouvong, the first President of the People's Democratic Republic, a member of the deposed royal family and one of the Three Princes, who became President when the former Kingdom of Laos was overthrow by the Pathet Lao in 1975, at the end of the Laotian Civil War.
The president is elected by the National Assembly for a term of five years, and may serve no more than two terms consecutively. A candidate must receive at least two-thirds support from lawmakers present and voting in order to be elected.
The president represents Laos internally and externally, supervises the work as well as preserving the stability of the national governmental system and safeguards the independence and territorial integrity of the country. The President appoints the prime minister, vice president, ministers and other officials with the consent of the National Assembly. Additionally, the President is the commander-in-chief of the Lao People's Armed Forces.
However, as Laos is a one party communist state, the highest and most powerful political position is the General Secretary of the Lao People's Revolutionary Party, not the President. The general secretary controls the Politburo and the Secretariat, Laos' top decision-making bodies, making the officeholder as de facto leader of Laos. However, the offices have been held concurrently for most of the time since 1998. As such, the president derives most of his power from his post as general secretary.
Since Laos is a one-party state, all the presidents of the People's Democratic Republic have been members of the party while holding office.
Books:
Journal articles:
Report:
Золотая медаль ВДНХ

Золотая медаль ВДНХ, Золотая медаль ВСХВ — нагрудный знак отличия Всесоюзной сельскохозяйственной выставки (ВСХВ), Выставки достижений народного хозяйства СССР (ВДНХ СССР) и позднее Всероссийского выставочного центра (ВВЦ).
В разные годы нагрудный знак отличия носил разные наименования и имел две градации (большая и малая золотая медаль).
Основным сюжетом всех золотых медалей ВДНХ является союз рабочего класса и крестьянства, который в разные годы выпуска награды выражался по-разному. Так, на лицевой стороне знака отличия «За успехи в социалистическом сельском хозяйстве» на фоне трактора и завода изображены рабочий и колхозница, поддерживающие сноп хлебных злаков. Аверс знака «За успехи в народном хозяйстве СССР» изображает группу, состоящую из рабочего, шахтера и колхозницы, поддерживающих символическое изображение атома. Начиная с 1990-х годов, знак отличия использует символ ВДНХ — скульптуру «Рабочий и колхозница» Веры Мухиной.
До начала 1960-х годов металлическая часть знака отличия изготавливалась из золота.
Восемью золотыми медалями награждены:
Семью золотыми медалями награждены:
Шестью золотыми медалями награждены:
Пятью золотыми медалями награждены:
Четырьмя золотыми медалями награждены:
Тремя золотыми медалями награждены:
Двумя золотыми медалями награждены:
- Табалдыев, Раимбек Джумабаевич
Мать Армения

«Мать Армения» (арм. Մայր Հայաստան) — монумент в честь победы Советского Союза в Великой Отечественной войне в Ереване. Высота 54 м, из них 22 м — высота статуи. Расположен на вершине холма в парке Ахтанак (Победа). Скульптура находится на главной оси проспекта Месропа Маштоца, возвышаясь над зданием Матенадарана.
Пьедестал был построен в 1950 году по проекту архитектора Рафаела Исраеляна. Первоначально на нём был установлен памятник Сталину (скульптор Сергей Меркуров). Массивный пьедестал со ступенчатым завершением выполнен из гранита, использованы мотивы национального орнамента — резьбы по камню. Он изначально предназначался для музея Великой Отечественной войны. Внутри расположились три этажа помещений с большими залами. Снаружи постамент отделан чёрным армянским туфом нижняя площадка и ступени базальтовые. На лицевой стороне барельеф в виде ордена «Победа». В 1962 году скульптура Сталина была демонтирована.
В 1967 году на пустующем пьедестале была установлена 22-метровая статуя «Мать Армения» работы скульптора Ара Арутюняна. Официальной церемонии открытия не было. Скульптору удалось установить связь новой скульптуры со старым пьедесталом как в композиции, так и в декоративных деталях. Найти баланс между размерами старого и нового памятника ему помогли сохранившиеся фрагменты скульптуры Сталина (глаз и ботинок).
Скульптура выполнена из чеканной меди, символизирует могущество и величие Родины. Представляет собой образ матери, вкладывающей меч в ножны. У ног матери лежит щит. На лбу у неё «родинка», покрытая тонкими листами золота. Скульптура характерна стилизованной формой рук, строгими чертами одежды. Критики отмечали, что использовав хорошо известный мотив воительницы с мечом, скульптор не привнёс в него ничего принципиально нового.
Прообразом «Матери Армении» стала 17-летняя девушка Евгения Мурадян. Ара Арутюнян встретил её в магазине и уговорил позировать для скульптуры. Сам скульптор вспоминал, что он также запечатлел в памятнике образ своей жены. Существует легенда, что щит в основании скульптуры скрывает ноги Сталина, однако это не соответствует действительности.
В 1970 году в основании памятника был открыт музей Великой Отечественной войны. В 1995 году он был переименован в военный музей «Мать Армения», и с того времени находится в ведении министерства обороны Армении. В музее два основных раздела, посвящённые Великой Отечественной и Карабахской войнам. Раздел о Великой Отечественной войне рассказывает об участии в ней армянского народа. Представлены личные вещи, оружие, документы и портреты героев. Вокруг пьедестала выставлены различные образцы советского оружия. Среди них бронированная машина пехоты, бронемашина-152, танк Т-34, самолет МиГ-19, Катюша БМ-13, зенитный пулемет 76 мм, зенитно-ракетный комплекс С-75.
Здравствуй, Москва!

«Здравствуй, Москва!» — советская музыкальная киноповесть 1945 года режиссёра Сергея Юткевича. По официальной версии — дебютный фильм Георгия Вицина. В некоторых моментах фильма и на титрах можно увидеть знаменитый монумент «Рабочий и колхозница», ставший позднее заставкой киностудии «Мосфильм».
На смотре художественной самодеятельности учащийся ремесленного училища поёт песню о Москве, аккомпанируя себе игрой на баяне. Принадлежавший когда-то кадровому рабочему, погибшему во время демонстрации 1905 года, инструмент побывал во многих руках, прежде чем попал к ребятам. Историю этого музыкального инструмента рассказывает директор училища…
Музыку к этому фильму (включая композиции «Тройка» и «Чечётка») написал Анатолий Лепин. Она выпускалась на грампластинках апрелевского завода (Г — 16428, 16569 и других) совместно с министерством культуры СССР со второй половины 1940-х. С середины 1960-х музыка выпускалась на пластинках фирмой «Мелодия».
Все музыкальные и танцевальные номера и все детские роли исполняют учащиеся ремесленных и железнодорожных училищ и школ ФЗО, а также школьники г. Москвы.
Толстая, Наталия Владимировна

Наталия Владимировна Толстая (род. 5 июня 1969 года) — российский искусствовед, директор НИИ теории и истории изобразительных искусств (2016—2022), член-корреспондент Российской академии художеств (2017).
Родилась 5 июня 1969 года.
В 1991 году — окончила МГУ по специальности искусствоведение.
В 2016—2022 годах — директор Научно-исследовательского института теории и истории изобразительных искусства РАХ.
С 2016 года — член Московского Союза художников.
В 2017 году — избрана членом-корреспондентом Российской академии художеств от Отделения искусствознания.
С 2023 года — директор Дальневосточного художественного музея.
Представитель XXIV поколения тверской ветви рода Толстых.
Автор разделов по русскому искусству XVIII-первой половины XIX вв. для детской энциклопедии (Москва, издательство «Аванта+», 1999 г.), автор двенадцати статей о музеях в книге «Шедевры русского искусства. Золотая карта России» (Москва, 2006 г.), автор книги «От авангарда до постмодернизма» (Государственная Третьяковская галерея, 2001—2003 гг.), автор статей в журналах «Русское искусство» и «Третьяковская галерея».
Одна из авторов концепции развития Пермской государственной художественной галереи (2014 г.), Музея Москвы (2015 г.), Ярославского государственного историко-художественного музея-заповедника (2015 г.), тренер и руководитель проектно-аналитических семинаров для музейных сотрудников.
Рабочий со звездой

«Рабочий со звездой» — утраченный памятник советского монументального искусства, созданный Вячеславом Андреевым. Представлял собой скульптуру мужской фигуры, которая одной рукой поднимает над собой звезду. Монумент предназначался для павильона СССР на международной выставке в Нью Йорке в 1939 году, его спроектировали и собрали в Москве, затем разделили и перевезли в США, где провели монтаж вторично.
В конкурсе на создание фигуры для всемирной выставки Андреев обошёл таких уже именитых мастеров монументализма, как Мухина и Меркуров. Эта скульптура рабочего стала очень популярной в СССР. Её изображения тиражировались в буклетах, на плакатах и листовках. Один из плакатов со скульптурой Андреева создал Эль Лисицкий. Скульптура была из нержавеющей стали высотой 22 метра на 54-метровом порфирном обелиске и по всем оценкам являлась выдающимся произведением искусства. После завершения выставки 27 октября 1940 г. скульптуру вернули в СССР вместе с остальными частями павильона. Её планировали установить на постамент, подобно тому как поступили со скульптурой «Рабочий и колхозница». Но война этим планам помешала, что случилось со скульптурой — неизвестно, ее следы теряются.
В то время как скульптура Вячеслава Андреева «Рабочий со звездой» стояла над советским павильоном на всемирной выставке в Нью-Йорке 1939—1940 годов, её уменьшенная копия была использована для праздничного украшения Пушкинской площади на ноябрьские праздники 1940 года. Данная копия также утеряна.
Тираноборцы (памятник)

«Тираноборцы» (др.-греч. Τυραννοκτόνοι) — бронзовый древнегреческий памятник в виде скульптурной группы. Был хорошо известен в древнем мире в двух основных версиях, но сохранился только в римских мраморных копиях.
Памятник был посвящён древнегреческим афинским гражданам — Гармодию и Аристогитону, совершившим в 514 году до н. э. покушение на братьев-тиранов Гиппия и Гиппарха, в результате чего они убили последнего и погибли сами. После свержения тирании и установления в Афинах первой в мире демократии Гармодий и Аристогитон стали знаковыми фигурами борьбы против тирании.
Первая версия памятника, выполненная скульптором Антенором и возведённая в Афинской агоре, была украдена персами, когда они оккупировали Афины в 480 году до н. э. во время греко-персидских войн, и увезена в Сузы. По мнению современных историков, она была возвращена в Афины, но впоследствии утрачена.
Чтобы заменить украденную первую версию, афиняне поручили Критию и Несиоту создать новую статую, которая была установлена на рубеже 477—476 годов до н. э.. Скульптурная группа стояла в Агоре ещё во 2-м веке нашей эры, однако и она была утрачена. В отличие от работы Антенора, вторая версия была скопирована и растиражирована ещё в эллинистические и римские времена. Образцовая и наиболее известная мраморная копия времён Адриана находилась в коллекции Фарнезе; теперь её можно увидеть в Национальном археологическом музее Неаполя. В городе Байи были обнаружены гипсовые фрагменты слепков, сделанных с оригинальной бронзовой группы.
Современные трактовки «Тираноборцев» принадлежат Ивану Коржеву и Вере Мухиной (см. «Рабочий и колхозница»). Слепок начала XX века — в Пушкинском музее.
Металлург (памятник, Магнитогорск)

Памятник «Металлург» — однофигурная скульптурная композиция в полный рост, высотой 4,75 метра, выполнена из кованой меди, возвышается на постаменте из кирпича и облицованном белым мрамором. Общая высота — 10,5 м. К памятнику ведут широкие лестничные марши. Автор постамента — архитектор В. Н. Богун. Памятник является образцом монументального искусства федерального значения.
Скульптура рабочего в образе металлурга была создана для павильона CCCP на Всемирной выставке 1958 года в Брюсселе как часть композиции «Рабочий и колхозница» — символа рабоче-крестьянского государства. Автор скульптурной композиции — скульптор А. Е. Зеленский. В 1959 в Нью-Йорке скульптура «Рабочий» была включена в композицию «Космос» на выставке «Достижения СССР в области науки, культуры и техники», скульптор А. Е. Зеленский получил за композицию «Рабочий и колхозница» Золотую медаль выставки. В 1960 году на Международной выставке в Вене перед фасадом Советского павильона была установлена скульптурная группа «Рабочий и колхозница». В 1963 году скульптурная композиция А. Е. Зеленского «Рабочий и колхозница» выставлялась на ВДНХ.
После международных выставок скульптура «Рабочий», поступившая в фонды скульптурного комбината Союза художников СССР, с 1963 по 1967 год находилась на ВДНХ:
.
В 1967 в ознаменование 50-летия Советской власти скульптура передана Магнитогорскому меткомбинату и была установлена на территории ММК. В мае 1970 года памятник перенесли на Привокзальную площадь.
В августе — сентябре 2013 года памятник был отреставрирован. При этом за время своего существования скульптура неоднократно меняла цвет — от медного (в 1958 году на выставке) через серый к чёрному (в настоящее время).
Monument to Vladimir the Great

The Monument to Vladimir the Great (Russian: Па́мятник Влади́миру Вели́кому) is a 17.5-metre-high monument to Vladimir the Great, located in Borovitskaya Square in central Moscow. It was designed by the designer Salavat Scherbakov on the initiative of the Russian Military Historical Society and the city government. The opening ceremony was held on 4 November 2016.
The Monument to Vladimir the Great is considerably larger than the monuments to Patriarch Hermogenes and Alexander I, which are located nearby, in Alexandrovsky garden. But it is, for example, considerably inferior to the monument "In honour of the 300th anniversary of the Russian fleet", whose height is 98 metres.
During polemics, there were fears that its erection, along with other construction work in the protection zone of the Moscow Kremlin and on its territory, puts the Kremlin under danger of being removed from the UNESCO World Heritage List, but as the Minister of Culture later stated, the reports on the erection of the monument, sent to UNESCO, fully satisfied the organization.
Charles de Gaulle Monument (Moscow)

The Charles de Gaulle Monument (Russian: Памятник де Голлю) stands in front of the Cosmos Hotel on a square named after Charles de Gaulle in Moscow, Russia.
The monument consists of a ten-metre high (33 ft) red granite base, topped by an eight-metre high (26 ft) bronze statue of De Gaulle, the leader of Free France and President of France. Sculptor Zurab Tsereteli chose for the monument to be of such a height, due to the high building behind it.
Tsereteli, a close friend of mayor of Moscow Yuri Luzhkov, said that he depicted De Gaulle as he had personally seen him in 1968. He had been planning the monument since 2003.
The monument was inaugurated on 9 May 2005 by French president Jacques Chirac and the President of Russia Vladimir Putin, on the 60th anniversary of Victory in Europe Day, the defeat of Nazi Germany. Chirac used his speech to praise the Treaty of Lisbon for which the French were about to have a referendum: "Tomorrow, the treaty will be, for each of the States and peoples of the Union, the base on which they will together build their roads to peace".
French newspaper La Dépêche du Midi reported that the work was controversial for its author and its appearance, being locally nicknamed "The Nightmare". Magazine L'Obs wrote that "if the dimensions and the materials make you think of the large Asian, Turkmen or North Korean statues, its position [in front of the hotel] makes it not appear overwhelming". In Le Figaro, Irina de Chikoff found it to look like a scarecrow or robot, and reported that the local press had mocked it as resembling French comic actor Louis de Funès in one of his roles as a gendarme.
55°49′21″N 37°38′46″E﻿ / ﻿55.822533°N 37.646108°E﻿ / 55.822533; 37.646108
Hunky (ethnic slur)

Hunky is an ethnic slur used in the United States to refer to immigrants from Central Europe. It originated in the coal regions of Pennsylvania and West Virginia, where immigrants from Central Europe (Hungarians (Magyar), Romanians, Czechs, Slovaks, Rusyns, Ukrainians, Slovenes, Serbs, Croats) came from the Austro-Hungarian Empire to perform hard manual labor in the mines. They were called "hunkies" by the American public, which lumped them together into a category of Slavic immigrants, irrespective of their individual ethnic background. The term as an ethnic slur has fallen into disuse, but the term hunky and the public image associated with it has historic relevance in the perception of Slavic immigrants in the United States. There is some usage of the term in other forms; for example, in regions of Pennsylvania, any mill worker may sometimes be referred to as a mill hunky.
The terms hunky and bohunk can be applied to various Slavic and Hungarian immigrants who moved to America from the Austro-Hungarian Empire. The immigrants came en masse prior to the turn of the twentieth century (starting around 1880) seeking opportunity. The Hunkies' image was a departure from Hungarian prestige that peaked around Lajos Kossuth's visit in 1851–1852, aka Triumphal Tour.
Slavic immigrants settled in highly industrial areas and shaped the culture of certain towns and cities. Native residents referred to them as hunkies, and in areas of Pennsylvania, Ohio, and West Virginia. Many Slavic-Americans do not identify with the term and take offense, whereas others are proud of their heritage and the culture their immigrant ancestors created and do not consider the term offensive.
In 1990, artist Luis Jimenez made a 15-foot fiberglass statue and named it "Hunky – Steel Worker", and the sculpture was chosen to be among the hallmarks of that year's Three Rivers Arts Festival in Pittsburgh. The title was protested, saying the word "Hunky" was a slur, and the protest was joined by local politicians. Jimenez said the title was meant to honor the history of low-wage laborers in Western Pennsylvania, but gave his approval to have the word "Hunky" sandblasted off, so the title became simply "Steel Worker".
In 2009, Hunky Blues – The American Dream, a film by Péter Forgács, premiered at the Museum of Modern Art, New York, and National Gallery, Washington, D.C. Forgács, a Hungarian filmmaker, composed the poetic documentary exploring the fate of the hundreds of thousands of Hungarian men and women who immigrated to the United States between 1890 and 1921. Forgács constructed the film from segments of early American cinema, found footage, photographs, and interviews. The film considers difficult moments of arrival, integration and assimilation, and the pursuit of the immigrants and their descendants toward achieving the American Dream.
Andrew Warren (entrepreneur)

Andrew Warren is an American fashion designer, creative director, talent manager and social media personality based in New York City. He was formely the co-founder and creative director of CollXab. Additionally, he founded the women's label Just Drew and is known as the creator of the socialite group The Snap Pack.
Warren was born on January 17, 1993, to Michael Warren, a real estate investor, and Marcy Warren. His grandfather was David Warren, a well-known clothing manufacturer and designer who founded The Warren Group in the 1960s. The company sold clothes in department stores such as Neiman Marcus and Saks Fifth Avenue. David Warren's name is inscribed on the "Garment Worker" statue on Seventh Avenue. Warren's family sold The Warren Group in 1998.
After college, Warren launched the fashion label Just Drew. On February 14, 2016, he launched his first collection, titled 'It Girl', at Gotham Hall in New York City. His Spring 2017 collection made its debut during New York Fashion Week. According to Warren, his friends' fashion senses serve as his design inspiration.
In 2017, he signed up as a social media influencer with Next Model Management,before realizing he did not need them.
With the changes in Fashion industry during pandemic, Warren decided to change careers. In 2021, Warren co-founded CollXab, an influencer marketing agency. The agency was focused on helping luxury brands and socialite-influencers build relationships. Andrew departed, with his main client Emira D'Spain and shortly partnered with NEXT management, where he furthered careers of Emira D'Spain, Ming Lee Simmons, Ava Dash, Jessica Lee Davis, Tammy Weatherhead, Riley Burruss, Dylan Geick and others. After one year he had parted, and is building his next venture.
Warren is reportedly the creator of the Snap Pack, a circle of socialites that also includes Gaia Matisse, the great-great-granddaughter of French artist Henri Matisse, Kyra Kennedy, the great-great niece of John F. Kennedy, Tiffany Trump, EJ Johnson, Peter Brant II, Ezra J. William, Reya Benitez, and actress Bella Thorne. He is now most closely tied to Emira D'Spain, Ava Dash, and Ming Lee Simmons.
Grūtas Park

Grūtas Park (Lithuanian: Grūto parkas; also unofficially known as Stalin's World) is a socialist realism museum with a sculpture garden of Soviet-era statues and other Soviet ideological relics from the times of the Soviet occupation. Founded in 2001 by a local businessman Viliumas Malinauskas, the park is located near Druskininkai, about 130 kilometres (81 mi) southwest of Vilnius, Lithuania. The park requires an entrance fee.
After Lithuania restored its independence in 1990, the vast majority of the Soviet statues were taken down and dumped in different places. Malinauskas asked Lithuanian authorities to grant him possession of the sculptures, so that he could build a privately financed museum. This Soviet-theme park was created in the wetlands of the Dzūkija National Park. Many of its features are re-creations of Soviet Gulag prison camps: wooden paths, guard towers, and barbed-wire fences.
Its establishment was controversial and faced considerable opposition at the time. Some ideas originally meant to be a part of the park were never allowed. Examples include transporting the visitors in a Gulag-style train. Grūtas Park and its founder Malinauskas won the 2001 Ig Nobel Peace Prize. Since January 2007 the park has been in dispute with the Lithuanian copyright protection agency. The agency requires royalties to be paid to seven Lithuanian artists who created some of the statues.
The park also contains playgrounds, a mini-zoo and cafes, all containing relics of the Soviet era. On special occasions actors stage re-enactments of various Soviet-sponsored festivals.
The exposition, consisting of 86 statues by 46 different sculptors, is organized into spheres. Each of the statues features a Soviet or socialist activist, many of them ethnic Lithuanians. The Totalitarian Sphere features sculptures of the main Communist leaders and thinkers, including Vladimir Lenin, Joseph Stalin, and Karl Marx. The Terror Sphere is dedicated to sculptures of founders of the Communist Party of Lithuania (Zigmas Aleksa-Angarietis, Vincas Mickevičius-Kapsukas) and officers of the Red Army (Feliksas Baltušis-Žemaitis, Ieronim Uborevich). It also has a sculpture of Felix Dzerzhinsky, the organizer of the Red Terror.
The Soviet Sphere includes sculptures of the four leaders of Lithuanian Communists, executed in the aftermath of the 1926 Lithuanian coup d'état, and activists of the Lithuanian–Soviet War of 1918–1919. The Red Sphere is dedicated to Soviet partisans, including Marytė Melnikaitė. The Occupation and Death Spheres showcase the brutal side the Soviet regime, including mass deportations and suppression of the Lithuanian partisans. The 20 hectares of the park area is reminiscent of severe Siberia conditions with its guard towers, fragments of concentration camps and other elements of Soviet repression.
According to The Economist, "As countries grapple with their unsavoury pasts and consider the rightful place of their controversial monuments, the park offers an alternative model to museums or destruction."
Make Way for Ducklings (sculpture)

Make Way for Ducklings is a sculpture by Nancy Schön, which recreates the duck family in Robert McCloskey's children's classic Make Way for Ducklings.
The original set of bronze statues was installed in the Boston Public Garden in 1987, and a copy was installed in Moscow at Novodevichy Park in 1991.
Make Way for Ducklings is installed in Boston Public Garden. The tallest statue stands only 38 inches (97 cm) tall, and the caravan of bronze ducks set in Boston cobblestone spans 35 feet (10.67 m) from front to back. The statue, installed October 4, 1987, was a tribute to Robert McCloskey "whose story ... has made the Boston Public Garden familiar to children throughout the world." The Make Way for Ducklings sculpture is routinely dressed in outfits throughout the year, for various Boston sports teams, for events such as the Boston Marathon, and for holidays such as Mother's Day.
The work was surveyed by the Smithsonian Institution's "Save Outdoor Sculpture!" program in 1997.
A sculpture, similar to the original set in the Boston Public Garden, was erected in Novodevichy Park in Moscow as part of the START Treaty by Acton, Massachusetts landscape and construction company Capizzi & Co. Inc. on July 30, 1991. The equipment, statues, cobblestones, and workers were all flown by the US Air Force in a C-5 containing the heavy equipment, diesel fuel, and other assorted tools they would need. The individual statues, which were in total length, 40 feet (12 m) long, were presented by United States First Lady Barbara Bush to Russian First Lady Raisa Gorbachev as a gift to the children of the Soviet Union. Four of the ducks were stolen, one in 1991 and three in February 2000. Thieves hoping to sell the ducks as scrap metal cut the statues off at the legs. The ducks were replaced in September 2000 at a rededication ceremony attended by former President of the Soviet Union Mikhail Gorbachev.
Царевец (област Добрич)

Царевец е село в Североизточна България. То се намира в община Добричка, област Добрич.
Селото се намира на 12 km от Добрич и 15 km от Генерал Тошево.
Старото име на селото е Каралес (Каралец, Каралез), кара означава черно а лес – гора, т.е. Черна гора. По тази земя се заселил един турчин до каралес чешма, днес намираща се в с. Ст. Караджа.
Преброяване на населението през 2011 г.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Празникът на селото е Гергьовден, всички жители се събират на центъра.
Стара речка

Стара речка е село в Североизточна България. То се намира в община Антоново, област Търговище.
Село Стара речка се намира в планински район. Разположено е в долината на река Стара река. Същата е изключително бистра река, с множество видове риба. Около селото има редица приятни места за почивка, къмпинг и хотели. На около 2 километра от селото в Стара река се влива Кара дере. В района на селото силно е разпространен ловът на дива свиня, благороден елен, вълк, сърна. Утвърдено вилно селище на живущите в градовете Търговище, Омуртаг, Антоново, Лясковец и Горна Оряховица.
Населението е смесено, мюсюлмани и християни.
В местността Кара дере се намира малък водопад от бигорен тип, наречен Гърбавата чешма. Около него има удобна поляна за къмпингуване на самия бряг на рекичката.
Горна Бела речка

Го̀рна Бѐла рѐчка е село в Северозападна България. То се намира в община Вършец, област Монтана.
Село Горна Бела речка се намира в планински район, в Западна Стара планина, по пътя между Вършец и Гара Лакатник.
При избухването на Балканската война в 1912 година 2 души от Бела речка (Горна Бела речка и Долна Бела речка) са доброволци в Македоно-одринското опълчение.
Местни деликатеси – козя извара, козе сирене, мляко, кашкавал.
Фондация за нова култура, която организира ежегодния фестивал на спомените в селото мрежа от културни центрове в малки места в Европа, сред които е Бела Речка Архив на оригинала от 2016-03-04 в Wayback Machine.
Републикански път III-162

Републикански път IIІ-162 е третокласен път, част от републиканската пътна мрежа на България, на територията на Софийска област и области Монтана и Враца. Дължината му е 41 км.
Пътят започва от 36,3-ти км на Републикански път II-16 при село Гара Лакатник в Искърският пролом. С множество завои и серпентини се изкачва на северозапад до село Миланово, преодолява Дружевската седловина (863 м) и през селата Горна Бела речка и Долна Бела речка слиза във Вършецката котловина. Там пътят остро завива на североизток и продължава по левия бряг на река Ботуня през селата Долно Озирово и Стояново. На 2 км след последното завива на изток, заобикаля Врачанска планина и достига до Републикански път I-1 при 131,2-ри км.
При км 32,1 вляво се отделя Републикански път III-1621 (9,7 км) до село Сумер при 118,6 км на Републикански път I-1.
Републиканска пътна мрежа на България
Стара турска поща (Солун)

Старата турска поща (на гръцки: Οθωμανικό ταχυδρομείο) е историческа постройка в град Солун, Гърция.
Сградата е разположена в традиционния квартал Лададика, на улица „Оплопиос“ № 2.
Сградата е построена в ΧΙΧ век и в нея се помещават пощенският и телеграфният офис на града. При големия пожар в 1917 година сградата претърпява сериозни щети, но в 1921 година Йосиф Санитудис я купува, поправя щетите и я дава под наем на семейство Тромбакас, което я превръща в хотел. През Втората световна война сградата е използвана от германците и след края на войната тя преминава в собственост на гръцката държава, която по-късно я връща на собствениците му. Разположението му в близост до пристанището и до трамвайната линия позволява на хотела да стане много популярен. В началото на XXI век на приземния етаж има ресторант, а останалата част е хотел „Бристъл“.
Сградата е обявена за исторически паметник и произведение на изкуството през 1983 и 1997 година.
В архитектурно отношение е триетажна сграда с партер, предназначена за търговска употреба. Отличен пример за еклектичната архитектура, при която европейските влияния се сблъскват с традициите на османската архитектура. Сградата съчетава ренесансови и рококо елементи с прекрасни висулки, псевдопиластри и капители. Парапетите на балконите са извити и ръбът на двете страни излиза на 45 градуса.
Битолска чаршия

Старата битолска чаршия (на македонска литературна норма: Стара битолска чаршија) е търговска и културно-историческа част в Битоля, Северна Македония и е сред най-големите забележителности на града.
Старата битолска чаршия е пазар, разположен северно от центъра на града. Този край на града е запазил много къщи с традиционална турска архитектура, както и много паметници, като джамии, хамами и други постройки от османската епоха.
Старата чаршия се намира на северния бряг на Драгор, реката която преминава през Битоля. Чаршията е разположена близо до центъра на града и е с типичен централноевропейска архитектура. Базарът се характеризира със смес от улички с ниски къщи, които ясно се разпознават в градския пейзаж на Битоля. Някога чаршията е била доста по-голяма, но е разрушавана, за да се направи място за модерни сгради, така че някои паметници, като Хайдар Кади джамия, се намират днес в нейната периферия.
Битоля се разраства значително след османското завладяване в XIV век. Градът се населва с много турци, които търгуват най-вече с вълна и кожа. Повечето от обществените сгради на чаршията са построени в XV и XVI век от местни общественици.
Според венециански търговец, който преминал през града в 1591 година, чаршията вече има безистен и кервансарай.
Дивриги

Дивриги (на турски: Divriği, произношение на турски Диврии) е град в Турция, провинция Сивас. Разполага се около река Джалтъсую, приток на Ефрат.
Градът е известен още от късната античност и през византийския период на Мала Азия се споменава като арменската Тефрике (Tephrike). Той е столица на павликянската държава до 871 г., след което е завладян от Византия.
В началото на единадесети век градът е част от територията, дадена от Византия на арменския цар Сенекерим-Ованес в замяна на владението му в Област Васпуракан.
След битката при Манцикерт градът и областта попадат в очертанията на бейлика Менгюджек. Един от емирите на бейлика започва строителството на Голямата Джамия с Болница на Дивриги (турски език: Divriği Ulu Cami ve Darüşşifa)(1228 – 1229 г.), днес обявена за част от световното културно наследство на ЮНЕСКО. Обектът е известен с характерната си ислямска архитектура и изящна украса с флорални и геометрични мотиви.
При избухването на Балканската война в 1912 година 6 души от Дивриги са доброволци в Македоно-одринското опълчение.
Стара турска поща (Струмица)

Старата турска поща (на македонска литературна норма: Стара турска пошта) е османска публична сграда в град Струмица, Северна Македония. Днес пощата е музей и се намира в старата част на града, на улица „Тошо Арсов“ № 23, близо до Орта джамия. Сградата е обявена за паметник на културата на Северна Македония.
Има кратък писмен запис от 1895 г., в който един сръбски пътеписец описва Старата турска поща като комуникационен обект за свързване на Струмица с други градове в Македония. Сградата е изградена в XIX век и служи като поща по време на османското владичество.
По-късно е превърната в частна къща, в която живее семейство Арсови, а от 2005 е собственост на Музея в Струмица. Пощата е реставрирана в 2010 година.
Сградата има квадратна основа, с подземна част от камък, партер и етажи. Горният етаж има еркер от двете страни на къщата, докато широката стряха е с оформен венец, който силно подчертава покрития с турски керемиди покрив.
Професионална гимназия по строителство, архитектура и геодезия „Лубор Байер“

Професионалната гимназия по строителство, архитектура и геодезия „Лубор Байер“ е средно техническо училище в Стара Загора.
Създадено е през 1943 г. Представлява първото техническо училище за Южна България. Тежките условия, при които е създадено училището се отразяват на учебно заведение: липса на преподаватели, подходяща сграда, учебни пособия, необходимия брой преподаватели както и квартири и ученически стол. Независимо от това общо 120 ученика (строители и земемери) започват учебната година под ръководството на първия директор инж. Велислав Николаев. През 1946 г. се дипломират първите строителни техници. През 1947 г. в училището са открити специалността „Архитектура“, а през 1952 г. „Водно строителство“.
Гимназията носи името на Лубор Байер, строителен техник от Австро-Унгария, създал градоустройствения план на Стара Загора, град който е изгорен по време на Руско-турската война и е построен наново.
Момина крепост

Момина крепост, също Девинград, е хълм във Велико Търново, както и едноименни съвременен квартал на града и крепост в средновековния Търновград.
Намира се на изток от хълма-крепост Царевец и в близост до квартал Асенов и парк „Ксилифор“.
Според някои археолози, на хълма е съществувал тракийски град Дева. На хълма има открити множество римски находки (монети, мраморна плоча и др.). В подножието на хълма е открит средновековен квартал съставен от полуземлянки.
Известен е като крепост от византийско време. Хълмът е бил третият най-важен в средновековния Търновград. Наричан е бил още Къз-Хисар. Към него се е влизало от две порти. На хълма са живеели множество занаятчии – грънчари, ковачи. Носят се легенди, че страната на хълма към река Етър (Янтра) била силно замърсена от множеството отпадъчни продукти от занаятчиите. На хълма са живеели скотовъдци и земеделци. Носят се и легенди за Девинград: За любовта на болярската дъщеря – Велислава и обикновения войник Боримир.
Търновград е бил разположен на хълмовете Царевец, Трапезица, Света гора и Момина крепост. Носят се легенди, че хълмът е бил обграден от крепостна стена и входът към него се е осъществявал от 2 порти. Хората, които живеели на хълма, се занимавали с грънчарство, обработка на желязо и скотовъдство. Населението се е снабдявало с вода от река Янтра и от изворите на хълма и околни извори.
Археологът Иван Велков прави проучвания на хълма през 40-те години на XX век. През 1959 година в подножието на хълма Янка Николова и Н. Ангелов откриват църква с размери 12.41 дължина и ширина в западната част от 7.92, а в източната 8.18 м, дебелината на стените е 0.95 м. Според археолози храмът е бил в стил търновската църковна архитектура с източни влияния от 13-14 век.
Янка Николова

Янка Николова е български учен в областите археология и медиевистика, доцент, заместник-декан на Историческия факултет във Великотърновския университет.
Янка Николова е родена на 15 август 1922 г. в Караисен, Великотърновско. След завършване на висшето си образование специалност „История“ в Софийския университет „Св. Климент Охридски“ през 1952 г. постъпва на работа като уредник в Окръжен исторически музей – Велико Търново. До 1963 г. е негов директор. Университетската ѝ кариера във Великотърновския университет започва с избирането ѝ за асистент по археология през 1963 г. Натрупаният административен опит като директор на Историческия музей помага на Янка Николова в работата ѝ като заместник декан на ИФ (1968 – 1972), заместник ректор (1968 – 1980), ръководител на Научноизследователския център на ВТУ и ръководител на катедра „Стара и средновековна история, археология и етнография“. Като дългогодишен университетски преподавател чете лекционни курсове по обща археология и археология на Второто българско царство. Паралелно с това ръководи и кръжока по археология. Заемала е и многобройни други длъжности като член на различни комисии и редакционни колегии. Била е член на Бюрото и ръководител на секция в Българското историческо дружество, член на специализирания научен съвет по „Стара и средновековна история, археология и етнография“, на факултетни и академически съвети.
Разностранната научна дейност на доц. Янка Николова е отразена във внушителния списък на публикациите ѝ. Още кандидатската ѝ дисертация от 1972 г., посветена на тема „Жилище и домашен бит в Търново през XII – XIV в.“, заедно с археологическите проучвания на градове и селища от ранното и късното средновековие очертават нейния траен интерес към средновековната археология. Характерни за изучаването и изследванията на историята на средновековната българска столица Търновград са обектите „Квартал в западното подножие на Момина крепост“, „Северен склон на Момина крепост“, „Болярско жилище на Царевец“, „Дворец на Царевец“, „Южна напречна крепостна стена на Царевец“, „Църква Св. Димитър“ и „Килифаревски манастир“, с посветените на тях книги и студии.
Belogradchik Fortress

The Belogradchik Fortress (Bulgarian: Белоградчишка крепост, Belogradchishka krepost), also known as Kaleto (Калето, "the fortress" from Turkish kale), is an ancient fortress located on the north slopes of the Balkan Mountains(Old Mountain), close to the northwestern Bulgarian town of Belogradchik and is the town's primary cultural and historical tourist attraction, drawing, together with the Belogradchik Rocks, the main flow of tourists into the region. It is one of the best-preserved strongholds in Bulgaria and a cultural monument of national importance.
The fortress's walls are over 2 metres (6.6 ft) thick in the foundation and reaching up to 12 m (39 ft) in height. Three separate fortified yards exist that are connected with each other through gates. The fortress has a total area of 10,210 square metres (109,900 sq ft). The Belogradchik Fortress was reconstructed to later become a proclaimed cultural monument. It is managed by the local historical museum authority.
The initial fortress was constructed during the time when the region was part of the Roman Empire. The rock formations in the area served as a natural protection, as fortified walls were practically only built from the northwest and southeast, with the yard being surrounded by rocks up to 70 m (230 ft) high from the other sides.
Initially, the Belogradchik Fortress served for surveillance and not strictly defense. The Bulgarian tsar of Vidin, Ivan Stratsimir extended the old fortress in the 14th century, building fortified garrisons in front of the existing rock massifs. During Stratsimir's rule, the Belogradchik Fortress became one of the most important strongholds in the region, second only to the tsar's capital fortress of Vidin, Baba Vida.
During the Ottoman conquest of Bulgaria, the fortress was captured by the Ottomans in 1396. They were forced to further expand the stronghold due to the intensified hajduk and insurrectionist activity in the region.
Considerable changes to the fortress were made in the early 19th century. These changes were typical for the Ottoman castle architecture of the period, a full reorganization being carried out, as well as additional expansion. Typically European elements were added to the Belogradchik Fortress owing to the French and Italian engineers that participated in the expansion.
The stronghold had an important role in the Ottoman suppression of the Bulgarian Belogradchik Uprising of 1850. It was last used in warfare during the Serbo-Bulgarian War in 1885.
Veliko Tarnovo Province

43°19′N 25°33′E﻿ / ﻿43.317°N 25.550°E﻿ / 43.317; 25.550
Veliko Tarnovo (Bulgarian: Област Велико Търново, romanized: Oblast Veliko Tǎrnovo) is a province in the middle of the northern part of Bulgaria. Its capital city, Veliko Tarnovo, is of historical significance as it is known as the capital of the Bulgarian Empire. The province is divided into ten municipalities with a total population, as of December 2009, of 275,395.
Other towns in the province include Gorna Oryahovitsa, which is within 10 km (6.2 mi) of Veliko Tarnovo, Svishtov, set on Danube River and famous for its Tsenov Academy of Economics, and Suhindol, the hometown of Lovico — an internationally recognised label for fine wines and spirits. Another notable place is the village of Arbanasi, set between Veliko Tarnovo and Gorna Oryahovitsa. The combination of old style and modern architecture, as well as its churches and monasteries, present the spirit of Bulgaria. Real estate is among the most expensive in the country.
The Veliko Tarnovo oblast contains 10 municipalities (общини, obshtini). The following table shows the names of each municipality in English and Cyrillic, the main town (in bold) or village, and the population of each as of December 2009.
The Veliko Tarnovo province had a population of 293,294 (293,172 also given) according to a 2001 census, of which 48.3% were male and 51.6% were female.
As of the end of 2009, the population of the province, announced by the Bulgarian National Statistical Institute, numbered 275,395 of which 26% are inhabitants aged over 60 years.
Total population (2011 census): 258 494
Ethnic groups (2011 census): Identified themselves: 233,992 persons:
A further 25,000 persons in the Province did not declare their ethnic group at the 2011 census.
Religious adherence in the province according to 2001 census:
Veliko Tarnovo Municipality

Veliko Tarnovo Municipality (Bulgarian: Община Велико Търново) is a municipality (obshtina) in Veliko Tarnovo Province, Central-North Bulgaria, located mostly in the so-called Fore-Balkan area north of Stara planina mountain. It is named after its administrative centre - the old capital of the country, the city of Veliko Tarnovo which is also the main town of the province.
The municipality embraces a territory of 883 km (341 sq mi) with a population of 88,724 inhabitants, as of December 2009.
The area is a crossroads of two of the major transport corridors in Bulgaria - road E772 which connects the capital of Sofia with the port of Varna and road E85 which connects the city of Ruse on Danube river with Shipka pass. The Hemus motorway is planned to cross the municipality north of its main town.
(towns are shown in bold): Population (December 2009)
The following table shows the change of the population during the last four decades. Since 1992 Veliko Tarnovo Municipality has comprised the former municipality of Kilifarevo and the numbers in the table reflect this unification.
According to the 2011 census, among those who answered the optional question on ethnic identification, the ethnic composition of the municipality was the following:
According to the latest Bulgarian census of 2011, the religious composition, among those who answered the optional question on religious identification, was the following:
An overwhelming majority of the population of Veliko Tarnovo Municipality identify themselves as Christians. At the 2011 census, 83.8% of respondents identified as Orthodox Christians belonging to the Bulgarian Orthodox Church.
Malko Tarnovo

Malko Tarnovo (Bulgarian: Малко Търново [ˈmaɫko ˈtɤrnovo], "Little Tarnovo"; as opposed to Veliko Tarnovo) is a town in Burgas Province, southeastern Bulgaria, 5 km from the Turkish border. It is the only town in the interior of the Bulgarian Strandzha Mountains and lies in Strandzha Nature Park. Malko Tarnovo is the administrative centre of the homonymous Malko Tarnovo Municipality. As of December 2009, the town had 2,449 inhabitants.
Christianity is the dominant religion in the town, where an Eastern Orthodox and an Eastern Rite Catholic church exist. According to Lyubomir Miletich's demographic survey of the Ottoman province of Edirne in The Destruction of Thracian Bulgarians in 1913, published in 1918, before the wars Malko Tarnovo was a district centre inhabited by 1,200 Bulgarian Exarchist families and 80 Eastern Catholic Bulgarian families.
Before the Balkan Wars (1912–1913), Malko Tarnovo was a township (kaza) of the Kırklareli sanjak in Edirne vilayet as "Tırnovacık" that was ceded to Bulgaria following the wars.
Since 25 October 1913, it has been within the borders of Bulgaria.
Malko Tarnovo is the seat of Malko Tarnovo municipality, part of Burgas Province. It includes the following 14 localities: