davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Анна де Виль

А́нна де Виль (англ. Anna De Ville, род. 12 февраля 1997 года, Портленд, Орегон, США) — американская порноактриса и эротическая модель.
Родилась 12 февраля 1997 года в городе Портленд, штат Орегон, США. У неё есть сестра-близнец. Во время обучения в средней школе поступила в художественную академию, но через два года бросила её. Затем 4 года работала в секс-шопе.
В мае 2015 года переехала в Лос-Анджелес, где начала карьеру порноактрисы в возрасте 18 лет. Работала с такими компаниями, как Evil Angel, New Sensations, Digital Sin, Zero Tolerance, Girlfriends Films, Brazzers и другие.
Первоначально снималась под сценическим именем Anna Lee (отсылка к последнему стихотворению Эдгара Аллана По «Аннабель Ли», но впоследствии сменила псевдоним на «Анна де Виль» (см. Стервелла/Круэлла Де Виль, «101 далматинец»).
В 2017 году получила свою первую номинацию на AVN Awards в категории «Лучшая парная сцена» за фильм BoHo Beauties.
Некоторые фильмы: Anal Newbies 4, Deep Anal Action 2, Evil Couple Prowls Anal Teens, Hookup Hotshot You Gotta Have Guts, I Blackmailed My Stepdaughter’s Ass, My Hotwife’s Black Bull 2, My Sister Likes It Rough, True Anal 2, Young Anal Adventures.
Снялась более чем в 120 фильмах.
Перчатки

Перчатки — вид одежды для кистей рук, в отличие от рукавиц — с отделениями для каждого пальца.
Изготавливаются из кожи, резины, ткани и других материалов.
Русское слово «перчатки» происходит от слова перст — то есть палец. Известны следующие версии:
Перчатки бытовали ещё в Древнем Египте, где они были символом высокого положения. Самые древние перчатки были обнаружены археологами в гробнице египетского фараона Тутанхамона. Первоначально их делали без чехлов для пальцев, то есть как митенки, и они использовались для защиты рук во время еды, а также при стрельбе из лука. В средние века рыцарские доспехи обязательно включали в себя перчатки; сначала они были продолжением рукавов кольчуги, потом стали изготовляться отдельно. Когда появился латный доспех, к кольчужной перчатке стали с тыльной стороны кисти крепить латную пластину, защищавшую кисть и пальцы. Особые перчатки из толстой кожи, с широкими крагами, надевали во время соколиной охоты.
Роль перчаток была также символична, они выполняли определённую социальную функцию, как знаки различия. В Средневековье перчатки, вместе с аметистовым перстнем и особым посохом вручали человеку, назначенному на должность епископа, как знак его власти. Дамы дарили кавалерам перчатку в знак любви; такой подарок было принято прикреплять к головному убору, воинам вручали перчатки при посвящении в рыцари. Общеизвестно, что перчатки использовали для вызова на поединок (до сих пор выражение «бросить кому-либо перчатку» бытует во многих европейских языках, в том числе и в русском). Вместе с тем здороваться с кем-либо, не сняв перчатки, считалось неприличным. В церкви тоже полагалось снимать перчатки (такое правило сохраняется в католических храмах и сейчас).
В XII веке сначала в Италии, а потом во Франции возникли цеха ремесленников‑перчаточников, чьё ремесло стало весьма почётным, а перчатки — предметом роскоши.
В XVI веке перчатка удлиняется до локтя, и впервые в 1566 году в таких перчатках появляется английская королева Елизавета I на приёме в Оксфорде.
В XVI — XVII веках в русском стрелецком войске «начальные люди» (офицеры) отличались от рядовых стрельцов покроем одежды, вооружением, а также имели трость и рукавицы или перчатки с запястьями.
Татами

Тата́ми (яп. 畳, дословно «складывание; то, что складывается») — маты, которыми в Японии застилают полы домов (традиционного типа). Плетутся из тростника игуса и набиваются рисовой соломой, хотя в последнее время для набивки используется и синтетическая вата. Длинные края татами обшиваются тканью.
Существуют правила, регламентирующие количество и расположение татами на полу. Обычно татами раскладывают так, чтобы четыре угла не сходились в одной точке. Такое расположение называется благоприятным. Во время похорон или траура татами размещают наоборот — правильной решёткой, чтобы углы сходились. Неправильное расположение, как убеждены японцы, приносит в дом несчастье.
Татами имеют строго определённые площадь и форму. В Японии площадь комнат традиционно измеряется в татами (яп. -畳 -дзё:), что учитывается при постройке дома. Размер татами в западной Японии (Кансай) — 95,5×191 см (6 сяку 3 сун × 3 сяку 1 сун 5 бу). В высоту мат имеет 5 см. Иногда встречаются татами в половину традиционной площади — 90×90 см (рюкюдатами). Татами, сделанные в Токио и восточной части Японии, чуть у́же обычных — 88×176 см.
В большинстве современных японских домов, даже европейского типа, бывает хотя бы одна комната с татами (васицу).
В России и на Западе татами используются в школах восточных единоборств в качестве спортивных матов. По сравнению с обычными матами татами более жёсткие.
T.A.T.u. discography

Russian duo t.A.T.u. have released six studio albums, one compilation album, two remix albums, eighteen singles, and three promotional singles. t.A.T.u. debuted in 2000 with the single "Ya Soshla S Uma" from their debut album 200 Po Vstrechnoy, released in 2001 by Universal Music Russia. The album reached number one in the Czech Republic, Poland, and Slovakia. After selling 850,000 copies in Russia, it was certified platinum by the IFPI for more than one million copies in Europe, the first time for an Eastern European act. The album's English-language counterpart, 200 km/h in the Wrong Lane, was released worldwide through Interscope Records in 2002. It reached number thirteen on the US Billboard 200 and was certified gold by the RIAA. In Japan, the album reached number one, the first time for a foreign group, and sold 1.8 million copies. It was also certified platinum by the IFPI for more than one million copies sold in Europe. 200 km/h in the Wrong Lane was promoted with the duo's first international single "All the Things She Said", which topped the charts in Australia, Ireland, New Zealand, and the United Kingdom while peaking at number twenty on the Billboard Hot 100. The album produced three more singles—"Not Gonna Get Us", "30 Minutes", and "How Soon Is Now?"—, with the former becoming t.A.T.u.'s second top 10 single in Ireland and the United Kingdom. Ultimately, 200 km/h in the Wrong Lane became the twelfth best-selling album of 2003, and sold over 5 million copies worldwide. A remix album titled Remixes was released in 2003 and certified gold in Russia.
t.A.T.u.'s third and fourth studio albums, Dangerous and Moving and Lyudi Invalidy, respectively, were released in 2005. Dangerous and Moving achieved its best placing in Taiwan, where it peaked at number four. It reached the top 10 in Mexico, where it was certified gold, and Japan, as well as the top 20 in Germany and Italy. Its first single, "All About Us", reached number five on Russia's TopHit chart and the top 10 in several European countries, including the United Kingdom. "All About Us" also reached the top 40 in Australia, Ireland, and Japan. Two more singles from Dangerous and Moving, "Friend or Foe" and "Gomenasai", achieved popularity in Europe. Lyudi Invalidy was certified platinum in Russia. The duo released their greatest hits album The Best in 2006 after parting ways with Universal Music. The single "Loves Me Not" was selected to promote the album and reached the top 40 in Russia and Slovakia.
t.A.T.u.'s fifth studio album Vesyolye Ulybki was released in 2008. It spawned three singles—"Beliy Plaschik", "220", and "You and I"—, all of which charted in the Russian top 100. The album's English-language counterpart Waste Management followed in 2009. The duo released the remix album Waste Management Remixes before splitting in 2011. With 8 million records sold worldwide, t.A.T.u. rank among the best-selling girl groups.
2024 ASEAN U-16 Boys Championship

The 2024 ASEAN U-16 Boys Championship was the 19th edition of the ASEAN U-16 Boys Championship, organised by ASEAN Football Federation. It was hosted by Indonesia from 21 June to 3 July 2024. This was also the first edition that the tournament was rebranded to ASEAN Championship. Players born on or after 1 January 2008 could participate in this tournament.
There was no qualification, and all entrants advanced to the final tournament. The following 12 teams from member associations of the ASEAN Football Federation entered the tournament.
The tournament's official draw was held on 30 May 2024 in Jakarta, Indonesia at 14:00 (GMT+07:00). The pot placements followed each teams progress based on the previous edition.
The following officials were chosen for the competition. Video assistant referees (VAR) would be used from the semi-finals onwards. This was the first AFF tournament which uses the video assistant referee.
Referees
Assistant Referees
Video Assistant Referees
In May 2024, the ASEAN Football Federation officially announced the 2 venues for the tournament which was located in Surakarta, Central Java.
Players born on or after 1 January 2008 are eligible to compete in the tournament. Each team can register a maximum of 23 players (minimum three of whom must be goalkeepers).
The best runner-up team from three groups advance to the Knockout stage.
In the knockout stage, the penalty shoot-out is used to decide the winner if necessary
There were 111 goals scored in 22 matches, for an average of 5.05 goals per match.
6 goals
5 goals
4 goals
3 goals
2 goals
1 goal
1 own goal
Broadcasters in Southeast Asia who acquired rights to the tournament include:
The Best (t.A.T.u. album)

The Best (aka t.A.T.u. The Best) is a CD set from the Russian group t.A.T.u. featuring hit singles, rare mixes, three previously unreleased tracks, a live concert, music videos and more. There are two versions of the set, one with only a CD, and another with a CD and a DVD (sometimes referred to as the "Deluxe Edition"). In Korea, the Deluxe Edition came with a poster. In the U.S., only the CD version was sold, and only in Best Buy stores. However, for U.S. online retailers, it was available, and for some by import from Korea.
The Best was t.A.T.u.'s final release with the Universal Music Group label. Previously they went through Universal International.
The set was released on 4 September 2006, in Korea and Brazil, 11 September in Europe, 27 September in Japan, 29 September in Germany and 10 October in the U.S. It was later releases on the iTunes Store on 7 November. There were different releases of the album, including a cassette, compact disc, DVD and vinyl.
There were a lot of facts, misspelled words and other associated issues with the album. On the sides there is missing a dot in the t.A.T.u. logo. The song "Ya Soshla S Uma" was misspelled on the back cover. It was listed as "Ya Soshia S Uma". While "Nas Ne Dogonyat" was spelled as "Nas Ne Dagoniat" (although it is a valid transliteration). Both those versions are not the Russian edits.
The album claims to have 3 unreleased songs, although in actuality, only "Null and Void" was unreleased. The other two songs were a remix and the previously released "Divine". The album lists "Divine" as an extended edit but it is the same version included as the b-side on the "All About Us" single release.
The album was also going to include the track "Prostye Dvizheniya". However, for unknown reasons, it was not included.
GraceNote incorrectly reports the first track name as "Radio" instead of "All About Us" when the CD is listened to in iTunes.
The cover does not list the videos for "Friend or Foe" or "All About Us (edited version)". However, these videos were included on the DVD.
The Best received generally positive reviews from music critics. Stephen Thomas Erlwine from AllMusic gave it four out of five stars. He concluding saying "since a little t.A.T.u. can go a long way, it's best to get all the big hits in one place; the rest of the record might still be filler even on a hits disc, but at least it has all the big songs, which The Best certainly does, and that should satisfy any listener who considers the Russian duo a guilty pleasure." However, he did say that the album was too early for a release.
•: 2002 version, the edit used on the English counterpart of 200 Po Vstrechnoy, 200 Km/H in the Wrong Lane
Ivan Shapovalov

Ivan Nikolayevich Shapovalov (Cyrillic: Иван Николаевич Шаповалов, born 28 May 1966) is a musical producer based in Moscow, Russia. He is best known for being the founder and former executive producer/manager for t.A.T.u.
Before becoming a music producer, Shapovalov worked as a child psychologist, as well as an advertising executive. In 1999, he began to venture into making music videos. That year, Shapovalov, along with Voitinskyi, Sergio Galoyan, Renski and then-lover Elena Kiper, created t.A.T.u., where most of Shapovalov's success would come from. He directed the music video of t.A.T.u's 2000 single "Ya Soshla S Uma" ("All the Things She Said"). Ivan led the girls to stardom as their producer, with a controversial image, and producer of the production company Neformat, which he and Renski formed.
In May 2003, while t.A.T.u. was filming the trailer for their entry in the Eurovision Song Contest 2003, Shapovalov was arrested for disturbing the peace after organizing 200 girls for filming in front of the Kremlin. Also in 2003, Shapovalov formed the project Podnebesnaya to develop his producing skills. He ended up working with many artists, and becoming the producer of 7B and n.A.T.o.
However, in 2004, t.A.T.u. decided to break off from Shapovalov (and Neformat) and continue alone. t.A.T.u. was soon re-signed to Universal Music, appointing Boris Renski as their head producer.
In 2004, Shapovalov started a new musical project with sixteen-year old singer Natalia Shevliakova, whom he discovered online. Under the name n.A.T.o., Shevliakova portrayed a shaheed (Islamic suicide bomber) who sang Persian-language songs about love and loss in a musical style similar to that of t.A.T.u. The music video for her debut single, "Chor Javon", depicted Shevliakova appearing on global news channels and blowing herself up; following controversy, it was removed from her website. Shapovalov maintained that Shevliakova's image was not inherently violent, stating that "associations are born in the minds of the viewers, listeners and readers" and argued that "n.A.T.o. is merely a female singer with a headscarf and a veil". Her debut concert, to be held on the third anniversary of the September 11 attacks, drew condemnation from Russian government officials and was cancelled following the Beslan school siege. Shapovalov pursued legal action against the venue that cancelled the event, claiming that he had not been appropriately notified of the cancellation. He also suggested that the venue was hypocritical, as they hosted corporate events but not what he called "a theatrical show". n.A.T.o. eventually made her live debut at Tinkov Brewery, a Moscow nightclub, in January 2005. n.A.T.o. was considered an unsuccessful project, as audiences regarded the performance as underwhelming and the promotion did not generate strong sales for her debut album.
Asam pedas

Asam pedas (bahasa Indonesia) atau asam padeh, sampadeh (bahasa Minangkabau) adalah salah satu masakan tradisional di kawasan Melayu (Riau, Kepulauan Riau, Jambi, Kalimantan Barat, dan Semenanjung Malaya) yang memiliki cita rasa asam dan pedas. Masakan ini menggunakan berbagai jenis ikan dan hidangan laut seperti ikan tongkol, kakap, tuna, Ikan kembung, gurami, patin dan cumi-cumi sebagai bahan utama yang kemudian dibumbui dengan asam jawa, cabai, dan rempah-rempah lainnya. banyak yang mengistilahkan bahwa asam pedas juga termasuk gulai, tetapi tidak menggunakan santan kelapa dalam proses pembuatannya.
Hidangan ikan asam pedas dikenal secara meluas di Sumatra dan di Semenanjung Melayu. Hidangan ini dikenal baik dalam khazanah seni memasak Minangkabau ataupun Melayu, sehingga tidaklah jelas dari manakah asal mula hidangan ini. Hidangan asam pedas Minang dapat ditemukan dengan mudah di seluruh Rumah Makan Padang yang ada di Indonesia dan Malaysia, bahkan telah menjadi masakan khas masyarakat Melayu dan Aceh. Namun racikan bumbu-bumbu yang digunakan berbeda menurut daerah masing-masing.
Asam pedas merupakan kuah yang di dalamnya terdapat bumbu pedas dan asam yang dilengkapi dengan sayur-sayuran. Di Aceh, asam pedas sangat jarang menggunakan sayur, melainkan dipadukan dengan ikan tongkol yang disebut Asam Keueng. Sedangkan di Riau, asam pedas telah menjadi bagian dari seni memasak masyarakat Melayu yang biasanya dipadukan dengan ikan patin, ikan baung, ikan selais, dan ikan gabus. Di Kepulauan Riau, asam pedas lebih sering dipadukan dengan ikan kakap dan ikan sembilang. Tidak hanya itu, asam pedas juga dapat dikombinasikan dengan daging sapi.
Bubur pedas

Bubur Pedas atau Bubbor Paddas adalah makanan tradisional sejenis bubur khas suku Melayu yang memiliki berbagai macam varian berbeda seperti Melayu Sambas di Kalimantan Barat, Melayu Langkat dan Melayu Deli dari Sumatera Utara. Bubur pedas juga populer di kalangan orang Melayu di Sarawak, Malaysia yang biasanya disajikan selama bulan Ramadhan setelah umat Muslim mengakhiri puasa pada waktu berbuka. Orang Tionghoa setempat secara harfiah menyebutnya sebagai (Hakka: Lat Moi; Hanzi: 辣糜), 'Lat' yang artinya pedas dan 'Moi' yang artinya bubur. Bubur pedas juga populer bagi masyarakat Melayu di Tambelan, Kepulauan Riau.
Bubur pedas terbuat dari nasi halus dan kelapa parut. Stok dibuat baik dari daging tulang seperti tulang rusuk atau irisan ayam. Bumbu campuran termasuk bawang merah, bawang putih, cabai merah, serai, lada hitam, dan daun salam. Sejumlah sayuran, antara lain wortel, kangkung, daun inai dan daun kesum (daun laksa), kacang panjang, kecambah, atap bambu dan kentang dadu akan dimasukkan ke dalam panci saat bubur sedang dimasak. Bawang goreng, ikan teri, dan kacang-kacangan ditambahkan pada bubur pedas saat disajikan. Air jeruk nipis, kecap manis, dan sambal juga bisa ditambahkan sebagai bumbu.
Meski mengandung kata pedas, rasa bubur ini tidak terlalu pedas. Nama bubur pedas adalah ungkapan masyarakat Sambas, karena bubur ini mengandung rempah-rempah. Tetapi bila ingin, kita dapat menambahkan cabai kering ke dalam bumbunya.
Pada masa Hindia Belanda, bubur pedas merupakan sajian yang umumnya dihidangkan di lingkungan Kesultanan Deli. Awalnya, di bawah kepemimpinan Tuanku Sultan Makmun Al-Rasyid Perkasa Alam Syah, bubur pedas dihidangkan sebagai makanan buka puasa di kompleks istana Kesultanan Deli. Namun, jauh sebelum itu, kebiasaan buka puasa dengan hidangan bubur pedas ini sudah jauh lebih dulu dilakukan di Masjid Al-Osmani, Medan sejak tahun 1870-an.
Di Kalimantan Barat, bubur pedas biasanya terbuat dari bubur nasi dicampur ikan teri sedikit, kacang, daun bawang, dan rempah-rempah. Juga tak lupa dengan saus dan kecap untuk menambah cita rasanya. Biasanya ditambahkan juga perasan jeruk limau. Di Sambas, makanan ini merupakan makanan rakyat. Di Pontianak, biasanya orang menjual bubur pedas menggunakan gerobak.
Di pantai timur Sumatera Utara yang secara historis merupakan bekas dari wilayah Keresidenan Sumatera Timur milik Hindia Belanda, yang merupakan rumah bagi beberapa sub-etnik Melayu seperti Melayu Langkat, Melayu Asahan, Melayu Batubara dan Melayu Deli, bubur pedas memiliki corak tersendirinya berupa tambahan topping/taburan anyang. Anyang merupakan campuran antara kelapa parut, pakis, dan taoge rebus, yang rasanya gurih serta mirip seperti urap. Sayuran yang menjadi bahan pembuatan bubur pedas di Sumatera Utara juga cukup bervariasi, mulai dari jagung, timun, daun kesum, wortel dan kentang.
Никифор I Константинополски

Никифор I (на гръцки: Νικηφόρος) е византийски духовник, патриарх на Константинопол от 806 до 815 г.
За заслугите си в борбата с иконоборците е канонизиран. Запазени са няколко съчинения на патриарх Никифор I, от които за българската история са особено важни Хронография и Кратка история.
Роден е по времето на императора-иконоборец Константин V Копроним.
Започва своята кариера в държавния апарат, като императорски нотарий. Участва в свикания от императрица Ирина Атинянката през 787 г. църковен събор, целящ прекратяването на иконоборската политика поддържана от предшествениците й в последните 60 години. След това напуска своята служба, основава манастир и се оттегля в него.
След смъртта на патриарх Тарасий I (806 г.), Никифор е избран за вселенски патриарх, но е снет от длъжност (през май 815 г.) от император Лъв V Арменец, с когото влиза в конфликт, заради подновяването от него на иконоборството. Като един от най-видните водачи на иконопочитателите, Никифор е изпратен на заточение, където прекарва 14 години и почива през юни 829 г.
През 847 г. по инициатива на патриарх Методий прахът му е пренесен в Цариград и погребан в храма „Св. Апостоли“.
Никифор Синадин

Никифор Синадин (на гръцки: Νικηφόρος Συναδηνός, †18 октомври 1081 г.) е византийски аристократ от втората половина на XI век, близък роднина (вероятно племенник) на император Никифор III Вотаниат, който е възнамерявал да го направи свой наследник на престола.
За Никифор Синадин се споменава в Алексиада на Анна Комнина, която съобщава, че императорът, неспособен да се сдобие с деца на своята възраст, се побоял от неизбежната смърт и се загрижил да си намери наследник. В това време в двора се намирал някой си Синадин, роден на изток, който произхождал от знатен род и бил човек с красива външност, дълбок ум и голяма сила; освен това Синадин бил и роднина на императора. Предпочитайки него пред всички останали, император Никифор III имал намерение да го посочи за приемник на престола и да му предаде като бащино наследство своята власт. Някои автори са на мнение, че думите на Анна Комнина се отнасят за сина на Теодул Синадин, който е бил женен за сестра на император Никифор III Вотаниат.
В крайна сметка плановете на Никифор III не се осъществяват, Никифор Синадин не се възкачва на престола и умира на 18 октомври 1081 г. в битката при Дирахиум срещу норманите на Робер Гискар, в която според думите на Анна Комнина бил убит храбрият и красив мъж на име Никифор, по прозвище Синадин, който в този ден се стремял да превъзхожда всички в битката. Във връзка с този епизод Анна съобщава, че е бил планиран брак между Никифор Синадин и една от дъщерите на император Константин X Дука.
В колекцията от византийски моливдовули, съхраняваща се в Ермитажа, присъства печат на Никифор Синадин от втората половина на XI век, върху който той е посочен с височайшата титла куропалат. Според В.С. Шандровская този печат е принадлежал на Никифор Синадин от разказа на Анна Комнина.
Белград през Средновековието

Белград през Средновековието или Белград през Средните векове (на сръбски: Београд у средњем веку) е книга на сръбската историчка Йованка Калич-Мийушкович, публикувана за първи път в Белград през 1967 г. Книгата представя разширената защитена от авторката докторска дисертация във Философския факултет на Белградския университет на 27 януари 1964 г. преди комисия, съставена от Георгий Острогорски, Иван Божич и Ядран Ферлуга.
Книгата излага историята на Белград от заселването на славяните до краткото представяне на периода след завладяването на Белград от османците през 1521 г. Изследването се базира на разнообразни източници и представлява значим принос към изучаването на историята на Белград. Освен широките хронологически рамки, авторът му обхваща широк спектър от теми, вариращи от политическата история и военните операции за превземането на града, така и градоустройствената история с обществения живот на/в града през Средновековието.
Череп и кости

Череп и кости е символ, състоящ се от човешки череп и чифт дълги кости, кръстосани под него. В общия случай е използван като предупредителен знак за смъртоносна опасност, най-често отрова.
От средата на 18-и век черепните символи се използват официално в европейската военна сила. Един от първите полкове бяха фридеричийските хусари през 1741 г., наречени още "Хусарите с череп". От тази комбинация черепът стана важен символ в германската военна сила. Използван е в пруската армия, след Първата световна война от Фрайкорпс и в националсоциалистическа Германия от Вермахта и СС.
През 1829 г. щатът Ню Йорк изисква означаването на всички съдове с отровни вещества. Изглежда, че символът с череп и кости започва да се използва за тази цел от 1850-те. Преди това са използвани различни мотиви, включително датското "+ + +" и рисунки на скелети.
Днес символът все още е единственият стандартен символ за отрова. Въпреки това, той се среща все по-рядко извън индустриалната среда, отколкото преди. Причината за това, освен евентуалното отблъскване на екологично осъзнати потребители, е възможността да привлича децата поради асоциацията си с пиратството, популярна тема в игрите и играчките.
В Уникод, символът за череп и кости е U+2620 (☠). HTML-кодът е &#9760;.
Някои разпятия включват череп и кости под изображението на тялото на Исус, напомняйки за легенда, според която мястото на разпъването е и мястото, на което е погребан Адам.
Индиана Джоунс и кралството на кристалния череп

„Индиана Джоунс и кралството на кристалния череп“ е американски приключенски филм от 2008 година, режисиран от Стивън Спилбърг. Това е четвъртият филм от поредицата за Индиана Джоунс. Тъй като е направен деветнадесет години след предишния филм, действието се развива през 1957 година. В него Индиана Джоунс се надпреварва със съветски агенти, водени от Ирина Спалко (Кейт Бланшет) за извънземен кристален череп. Помагат му бившата му приятелка Мериан Рейвънууд (Карън Алън) и техния син Мът Уилямс (Шая Лабъф). Филмът е пуснат в кината на 22 май 2008 и е финансов успех, ставайки най-печелившия филм от поредицата, макар повечето критици да го смятат за най-лошия филм от четирилогията, затова той единствен не получава награда.
Череп с горяща цигара

Череп с горяща цигара (на нидерландски: Kop van een skelet met brandende sigaret) е ранна картина на Винсент ван Гог. Тя е част от постоянната колекция на Музея на Ван Гог в Амстердам. Вероятно е рисувана през зимата на 1885 – 1886 г., като хумористичен коментар на консервативните академични практики. Размерите на картината са 32 на 24,5 cm. Смята се за vanitas, рисувана, докато Ван Гог е бил в много лошо здравословно състояние. Навярно е бил повлиян от творби на Херкулес Сегерс, холандски художник от XVII век или Фелисен Ропс – белгийски съвременник на Ван Гог.
Въпреки че често се тълкува като критика на тютюнопушенето, Ван Гог е бил запален пушач и продължава да пуши до смъртта си през 1890 г.
Голгота

Голгота (гръцки: Γολγόθα, Κρανίου Τοπος; иврит: גולגלתא‎, „лобно място“ от арамейското gûlgaltâ, букв. „череп“; латински: Calvaria) – според новозаветната традиция – мястото на разпятието на Исус Христос. Намира се извън стените на Йерусалим, при хълмовете на северозапад от града. Самата дума „Голгота“ е наименованието на хълм, кръгъл като череп.
Християнското богословие прави връзка между лобното място на Исус Христос (Голгота) и черепа на Адам, (който според вярването е погребан на същото място) —- Стичайки се по хълма (респективно черепа на Адам), Заслужава да се спомене и еврейската традиция в номенклатурата на Голгота, в която се споменава, че черепът на Адам е погребан на това място. По-специално се съобщава, че Ной предал черепа на Адам на сина си Сим и той на Мелхиседек. Последният го погребал на това място и поради тази причина хълмът бил наречен Място на черепа .
Терминът „хълм“ произлиза от неправилния запис на поклонническо пътуване през 3 г. сл. Хр. век, Бордоското пътешествие (служещо за поклонническо ръководство за поклонници от онези времена), тъй като Голгота е бил до хълмистия район на Гариб. През V в. Сл. Хр век Тиранос Руфинос ни дава термина „Скала на Голгота“. Христовата кръв трябва да измие телесно Адам и в негово лице символично – цялото човечество от греха. В християнската традиция, Голгота (хълмът) също така се разглежда като свещен център на света – „пъп“ на земята.
Този мотив може да бъде наблюдаван в иконостасите на православните храмове – в сцената на разпятието (централната част на иконостаса горе), – където в подножието на кръста обикновено е изобразен череп.
Сравнително-исторически метод (лингвистика)

Сравнително-историческият метод в лингвистиката е научен метод на реконструкция на езикови факти от миналото, които не са документирани, чрез сравнение на съответстващи по-късни факти, известни по писмени паметници или от живото им използване в сравняваните езици.
Сравнително-историческият метод е приложен за пръв път между 1816 и 1820 г. от Якоб Грим и Франц Боп. Утвърждава се от младограматиците през 1890-те.
Първоначално (през 1816 г.) Франц Боп доказва чрез сравнително-историческия метод родството между санскритски, гръцки, латински, персийски и германски език. По-късно (1833 – 1840) Боп включва в изследванията си и зендски, арменски, литовски, старославянски и готски език.
Прилагането на сравнително-историческия метод спомага за:
Чрез сравнително-историческия метод се сравнява фонетичен, морфологичен и лексикален материал от живи или писмено регистрирани индоевропейски езици, за да се докаже тяхното родство или да се реконструра индоевропейският праезик. Откритите с помощта на този метод закономерности в развитието на редица езици спомагат за формулиране на определени езикови закони, например Закона на Грим за промяната на индоевропейската система от преградни съгласни:
Сравнително историческият метод е залегнал в основата на сравнително-историческките граматики на различни групи езици, напр. сравнителната граматика на славянските езици.
Реконструкцията на фонемите в праезиците и техните исторически трасформации дават възможност за сравяване и на морфемите (корените, словообразуващите афикси и падежни окончания), склонението и спрежението и т.н. Обаче пълна реконструкция на даден праезик, особено на синтаксиса, не може да се постигне, понеже той претърпява „ерозия“ в най-силна степен, за разлика от фонетиката или морфологията, които могат да бъдат реконструирани със съществен успех (напр. индоевропейския праезик).
Барбакан (Краков)

Барбакан (на полски: Barbakan) е наричан историко-архитектурен паметник в Краков, Полша.
Той е разположен пред най-северна част на градските стени. Понастоящем е филиал на Краковския исторически музей и защитен паметник от регистъра на Малополското войводство.
Името му е от наименованието на фортификационното съоръжение барбакан. Построен е през 1498 – 1499 г., по време на царуването на полския крал Ян I Олбрахт, който след битката при Козминската гора очаква атака над Краков от войските на владетеля на Молдовското княжество Стефан Велики.
Първоначално барбаканът е свързан с Флорианската врата чрез дълъг преход под формата на мост и основната му цел е да защитава тази порта. По стените има гурдиции (специални отбранителни прегради), които се опират на аркадите и имат бойници. Влизането в барбакана става от страната на краковския район Клепач чрез подвижен мост. Входът е разположен почти успоредно на линията на външните стени, което позволява на защитниците на барбакана да водят прицелен огън по нападателите. Барбаканът има две врати, които се свързват с подвижни мостове, спускани над пълен с вода ров. Подвижният мост, съединяващ барбакана с Флорианската врата, има ширина 2,4 метра и височина от 3,5 метра.
На 19 май 1931 г. краковският барбакан е вписан в регистъра на паметниците на Малополското войводство (№ Ak-I 80/31).
Понастоящем краковският барбакан се използва за различни експозиции и музейни изложби, спортни състезания. Тук са провеждани първенство на Полша по фехтовка, исторически реконструкции и бални танци. През лятото в барбакана постоянно се прожектира филм, наречен „Барбакино – лятно средновековно кино в Барбакана“.
През 1816 г. полският архитект и сенатор Феликс Радвански застава срещу указа на австрийския император от 1806 г., който разглежда унищожаването на барбакана и Флорианската порта. Феликс Радвански аргументира протеста си с твърдението, че Краков след разрушаването на барбакана и Флорианската порта ще бъде открит за северните и северозападните ветрове и жителите на Краков ще се разболяват от „отоци, ревматизъм и може би парализа“.
На барбакана има паметна плоча, посветена на Марчин Орацевич. Според градска легенда по време на сраженията на Барската конфедерация, когато в краковската крепост свършват боеприпасите, Марцин зарежда оръдието със сребърните копчета на жупана и убива командира на руската армия Иван Панин. Текстът на плочата гласи:
Българска филология

Българска филология е учебна дисциплина и научна (филологическа) област, която изучава езика, текстовете, текстологията, литературата, обичаите, традициите, етнографската и духовната култура на българите. Тя е и клон на славянската филология или в по-общ смисъл на славистиката, която е науката за славянските езици и културата на славянските народи.
Филологическите университетски специалности възникват в Русия през средата на XIX век, а с това и изучаването на руска филология. Така и в България в началото на XX век в СУ е създаден филологическия факултет с неговите западни и славянски специалности.
Университетската специалност „Българска филология“ става самостоятелна специалност с отличаващо се за новото комунистическо държавно устройство значение в Софийския университет „Климент Охридски“ през 1947 г. при разделянето на съществуващата от основаването на университета специалност „Славянска филология“, и е неин пряк наследник и правоприемник. През 1947 г. от специалността „Славянска филология“ са отделение специалностите „Българска филология“ и „Руска филология“ съответно, а под названието „Славянска филология“ вече се разбират специалностите, свързани с по-малките славянски езици като „Полска филология“, „Чешка филология“ и други, като Славянския факултет променя или добавя нови филологически специалности. Тоест делението продължава, а настоящите специалности под названието „Славянска филология“ в СУ „Климент Охридски“ са „Полска филология“, „Сръбска и хърватска филология със специализация по словенски език“, „Словашка филология“, „Чешка филология“ и „Украинска филология“.
Обучението в България по специалността „Българска филология“ включва и изучаването на литературата – не само българската, но и европейската, а и също световната като цяло. Тоест, по същество, специалността е теоретичната филология (с литературна и с лингвистична част). Обучението в България (бакалавърска степен) преминава в 4/5-годишен курс (съответно в редовна/задочна форма на обучение) и завършва с писмен държавен изпит или защита на дипломна работа. В Софийския университет, студентите задължително придобиват педагогическа правоспособност. В повечето от другите университети педагогическата практика е по избор, тъй като се смята, че специалността подготвя филолози, които могат да получат педагогическа правоспособност само по желание. Според действащия учебен план в Софийския университет задължителните учебни дисциплини са:
В специалността българска филология са преподавали едни от най-известните български учени-хуманитаристи, като Кирил Димчев и Кирил Мирчев, чл.-кор, акад. Владимир Георгиев, акад. Емил Георгиев, акад. Петър Динеков, чл.-кор. Иван Добрев и много други.
Легенда

Легендата (на латински: legenda – четене, четиво) е епически вид в литературата, предание за минали събития, в което се съчетават действително и измислено.
Представлява прозаично литературно произведение, разказващо минали или измислени събития, в което действителността е премислена и украсена с чудновати измислици – сказание, предание, нещо невероятно. Обикновено се подразделят на народни (средновековни) и градски (съвременни), на религиозни и социални легенди.
Легенди се наричат също фиктивни (или изменени) биографии, истории или други наративи, целящи скриване на истини.
Под легенда може да се разбира и пояснение с използваните обозначения в географски карти, диаграми, схеми и др.
Български народни легенди
Народните легенди са устни разкази, които се предават от поколение на поколение и съдържат фантастични елементи, свързани с вярванията, обичаите и ценностите на даден народ. Те обикновено обясняват природни явления, произхода на дадени обекти или места, или описват героични подвизи на личности, които стават легендарни. Легендите често включват свръхестествени сили, магически същества и събития, които надскачат реалността.
Характерно за тях е, че са базирани на нещо действително, като реални места или хора, но тези факти са доукрасени и преувеличени. Легендите играят важна роля в културата на народа, защото служат като начин за съхранение на колективната памет и традиции. Чрез тях хората не само запазват миналото, но и предават важни морални уроци и социални норми.
Васил Гюзелев

Васил Тодоров Гюзелев е виден български историк, изследовател на българското средновековие, академик на Българската академия на науките.
Роден е на 19 октомври 1936 г. в село Раковски, днес квартал на Димитровград. През 1954 – 1959 г. следва история и археология във Философско-историческия факултет на Софийския държавен университет и се дипломира със защита на дипломна работа на тема „Езически религиозни вярвания и погребални обичаи на югоизточните славяни“ с научен ръководител проф. Атанас Милчев. За кратко е уредник в Историческия музей в Димитровград. През 1961 – 1972 г. е асистент по средновековна българска история във Философско-историческия факултет на Софийския университет. Защитава докторат (дисертация за кандидат на историческите науки) на тема „Институциите кавхан и ичиргу боила. Принос към военно-административната уредба на Първата българска държава (VII-XI в.)“ (1971).
От 1972 до 1980 г. е секретен сътрудник на Държавна сигурност.
През 1972 – 1982 г. е доцент по средновековна българска история в Историческия факултет на Софийския университет. Хабилитационен труд: „Княз Борис Първи. България през втората половина на IX век.“ Ръководител е на Катедра по история на България в Историческия факултет на Софийския университет (1974 – 1984) и на Секция „Средновековна история на България“ в Института по история при Българска академия на науките (1977 – 1983). Директор на Националния исторически музей (1975 – 1977). Професор по средновековна българска история в Историческия факултет на Софийския университет (1982 – 2003). През периода 1984 – 2000 г. е директор на Българския изследователски институт в Австрия в Дом Витгенщайн.
Член-кореспондент (1995), а от 2003 г. – редовен член (академик) на Българска академия на науките.
Специализирал е във Виена, Будапеща, Генуа, Вашингтон.
Гост-професор и лектор в Московския държавен университет, Кьолнския университет, Лайпцигския университет, Великотърновския университет.
Носител на международната „Хердерова награда“ (2003) и на Евтимиева награда на Великотърновския университет (2017).
Автор на повече от 50 книги и над 240 студии и статии.
List of Byzantine emperors

The foundation of Constantinople in 330 AD marks the conventional start of the Eastern Roman Empire, which fell to the Ottoman Empire in 1453 AD. Only the emperors who were recognized as legitimate rulers and exercised sovereign authority are included, to the exclusion of junior co-emperors who never attained the status of sole or senior ruler, as well as of the various usurpers or rebels who claimed the imperial title.
The following list starts with Constantine the Great, the first Christian emperor, who rebuilt the city of Byzantium as an imperial capital, Constantinople, and who was regarded by the later emperors as the model ruler. Modern historians distinguish this later phase of the Roman Empire as Byzantine due to the imperial seat moving from Rome to Byzantium, the Empire's integration of Christianity, and the predominance of Greek instead of Latin.
The Byzantine Empire was the direct legal continuation of the eastern half of the Roman Empire following the division of the Roman Empire in 395. Emperors listed below up to Theodosius I in 395 were sole or joint rulers of the entire Roman Empire. The Western Roman Empire continued until 476. Byzantine emperors considered themselves to be Roman emperors in direct succession from Augustus; the term "Byzantine" became convention in Western historiography in the 19th century. The use of the title "Roman Emperor" by those ruling from Constantinople was not contested until after the papal coronation of the Frankish Charlemagne as Holy Roman emperor (25 December 800).
The title of all Emperors preceding Heraclius was officially "Augustus", although other titles such as Dominus were also used. Their names were preceded by Imperator Caesar and followed by Augustus. Following Heraclius, the title commonly became the Greek Basileus (Gr. Βασιλεύς), which had formerly meant sovereign, though Augustus continued to be used in a reduced capacity. Following the establishment of the rival Holy Roman Empire in Western Europe, the title "Autokrator" (Gr. Αὐτοκράτωρ) was increasingly used. In later centuries, the Emperor could be referred to by Western Christians as the "Emperor of the Greeks". Towards the end of the Empire, the standard imperial formula of the Byzantine ruler was "[Emperor's name] in Christ, Emperor and Autocrat of the Romans" (cf. Ῥωμαῖοι and Rûm).
Dynasties were a common tradition and structure for rulers and government systems in the Medieval period. The principle or formal requirement for hereditary succession was not a part of the Empire's governance; hereditary succession was a custom and tradition, carried on as habit and benefited from some sense of legitimacy, but not as a "rule" or inviolable requirement for office at the time.
Seven of Cups

Seven of Cups is a Minor Arcana tarot card of the suit of the cups.
Generally speaking, Arthur Edward Waite describes these cups as strange chalices of vision. They are all up on a cloud, which may reflect their ungrounded, impractical or transient nature and the over-imagination or confusion of the figure conjuring them. Accordingly, they have been associated with wishful thinking.
There is some dispute as to what the 7 symbols in the cups mean, but tarotologists have some speculation as to the meanings. The exact elements of this vision may be less important than the very act of conjuring them.
According to some, this card represents self-delusion, while others emphasize choice or temptation. Under rare and extreme circumstances, it may indicate the revelation of transcendental spiritual truth(s).
The cups seem to offer:
A period of clarity after a time of confusion. It can also indicate that long-held dreams or ambitions are being overturned, either for good or ill.
මානව බහිස්ස්‍රාවී පද්ධතිය

සජීවී සෛල තුළ සිදුවන ජීව ක්‍රියාවලි මගින් නිපදවන ඵල ප්‍රධාන කොටස් දෙකකි. එනම්
ශ්වසනයේදී නිපදවන ශක්තිය ජීව ක්‍රියා සඳහා වැය කෙරෙන අතර ශ්වසනයේදී නිපදවෙන කාබන්ඩයොක්සයිඩ් හා ජලය ප්‍රමාණය ඉක්මවා එක්රැස්වන විට සෛල වලට හානි ගෙනදේ.
සජීවී සෛල තුළ සිදුවන ජෛව රසායනික ප්‍රතික්‍රියා හේතුවෙන් නිපදවෙන ප්‍රයෝජනවත් නොවන ඵල බහිස්ස්‍රාවී ඵල ලෙස හැඳින්වේ.
මුත්‍ර වාහිනි පද්ධතිය මගින් සිදු කරනු ලබන්නේ නයිට්‍රජන් අන්තර්ගත බහිශ්‍රාවිය ද්‍රව්‍ය වන යූරියා, යූරික් අම්ලය මුත්‍ර ලෙස දේහයෙන් බැහැර කිරීමයි.
v මිනිස් දේහ සෛල තුළ සිදුවන ජෛව රසායනික ප්‍රතික්‍රියා මගින් නයිට්‍රජනීය සංයෝග අඩංගු බහිස්ස්‍රාවී ද්‍රව්‍ය, මුත්‍ර වාහිනී පද්ධතියට අයත් වෘක්ක තුළ නිපදවේ.
v ඉහත රූපයේ පරිදි ඉඟ දෙපස දෑත් තබා ගත් විට මහපටඟිලි දෙකළවරින් වෘක්කවල පහළ කෙළවර පිහිටි ස්ථානය දැක්වේ.
v වෘත්ත යුගලය උදර කුහරය තුළ අපරව කශේරුව දෙපස පිහටා ඇති අතර අක්මාවේ බිහිටීම හේතුවෙන් දකුණු වෘක්කය වම් වෘක්කයට වඩා මඳක් පහළින් පිහිටා ඇත.
v වැඩුණු පුද්ගලයෙකුගේ වෘක්කය දිගින් 13cm හා පළලින් 6cm පමණ වන අතර බෝංචි බීජ හැඩැතිවේ.
v වෘක්ක වලට රුධිරය සැපයීම වෘක්කීය ධමනි මගින් සිදුවන අතර වෘක්කවල සිට වෘක්කීය ශිරා මගින් ඉවතට රුධිරය රැගෙන යාම සිදුවේ.
N.B. ක්ෂුද්‍ර ජීවීන් මගින් මුත්‍ර මාර්ගයේ ඇතිවන ආසාදන හේතු කොටගෙන පසුව වෘක්ක වලට හානි සිදුවිය හැකිය.
Cerignola olive

Cerignola: Also known as Bella di Cerignola, is an olive cultivar from Italy.
Cerignola olives are large in relation to other olive varieties, mild in flavor, and may be served either green, cured black, or cured and dyed red. The variety, which originates from the south-eastern Italian province of Apulia and is named for the town of Cerignola, is popular as table olives.
Bella di Cerignola, Cerignolana and Cerignola Pendola.
In the production process 40 different olive farms are responsible for seeding, growing and delivering the final product to the executive offices. These then move down the production line, first to one of the 4 businesses involved in the preparation of the ready to eat olivies and another 4 distinct businesses involved in the packaging.
Oliver Kelaart

Oliver James Kelaart Torres (Sinhala: ඔලිවර් කෙලාර්ට්; born 16 April 1998) is a footballer who plays as a winger for NPL Victoria club Hume City. Born in Australia, he represents Sri Lanka at international level.
Born in Melbourne, Kelaart is eligible to represent Sri Lanka as his father was born in Colombo.
He was first approached by the Football Federation of Sri Lanka to represent the nation in 2020, under the recommendation of the coach at the time, Amir Alagic. However, due to the federation's FIFA ban in 2023, Kelaart's opportunity to play international football was further delayed.
On 22 March 2024, Kelaart made his debut for the Sri Lanka national team against Papua New Guinea during the 2024 FIFA Series. In the following game, three days later, Kelaart scored his first international goal in a 2–0 victory over Bhutan.
Kelaart was born in Melbourne, Australia to a Sri Lankan Burgher father and Spanish mother.
Bank of America Plaza

El Bank of America Plaza es un rascacielos situado en Atlanta. Con una altura de 312 metros, es considerado el rascacielos más alto de la metrópoli. Tiene 55 pisos de oficinas y se terminó en 1992, cuando fue llamado Nations Bank Building.​
Construido en tan sólo 1 año (uno de los programas de construcción más rápidos en rascacielos de más de 300 m de altura) y con un coste de 150 millones de dólares, su imponente aspecto se ve realzado por el oscuro color de su revestimiento exterior. Se remonta hacia el cielo con las líneas verticales que refuerzan su altura con abundante oficinas generadoras de ingresos. Está ubicado sobre 1497 hectáreas de terreno de la calle Peachtree, orientado a las esquinas de las calles en un ángulo de 45° para potenciar las vistas hacia el norte y el sur.
Tiene un obelisco en forma de aguja de 27,43 m en su cúspide, imitando la forma de todo el rascacielos. La mayor parte de esta aguja está cubierta por oro de 23 quilates. La pirámide de vigas abiertas de acero bajo el obelisco resplandece con un brillo anaranjado por la noche debido a la luz.
El rascacielos fue adquirido por Cousins Properties y diseñado por la firma arquitectónica Kevin Roche, John Dinkeloo & Associates. Pertenece y es utilizado por el Bank of America.
Entre los residentes de Atlanta se le conoce familiarmente como el «rascacielo lápiz», por su semejanza con un lápiz. Dos estaciones de baja potencia de televisión comparten actualmente una antena en la parte superior del rascacielos: la WANN-LP (32) y la WDTA-LP (53).