davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Bollo de piña

El bollo de piña es un tipo de pastel dulce popular en Hong Kong, Macao, algunas otras regiones del sur de China y las comunidades chinas de Norteamérica. También pueden encontrarse en panaderías taiwanesas. Se conoce en cantonés como bo lo baau, donde bo lo significa ‘piña’ y baau alude a un tipo de alimento parecido a un bollo en la cocina china. Se encuentra con frecuencia en panaderías chinas.
La parte superior del bollo de piña (la que se elabora con forma parecida a la fruta) se hace con una masa parecida a la usada para las galletas de azúcar, consistente en azúcar, huevo, harina y manteca. Como tal, es crujiente y bastante dulce respecto al resto del bollo. La masa de la parte inferior es la misma empleada en los panes chinos de estilo occidental, que es más tierna y dulce que la del pan occidental. Es un bollo popular para desayunar o acompañar el té de la tarde.
A pesar de su nombre, la versión tradicional del bollo de piña no lleva piña. El nombre proviene del hecho de su cubierta crujiente azucarada adopta un color dorado, y porque se le hacen cuadros y recuerda a la corteza del fruto.​ Debido a su alto valor calórico (es rico en carbohidratos, grasas saturadas y colesterol), ha sido declarado uno de los diez aperitivos más perniciosos de Hong Kong.​
Es muy parecido al meronpan japonés en su elaboración y en el hecho de que recibe su nombre de su aspecto.
Muchos restaurantes como Hong Kong, como los cha chaan tengs y dai pai dongs, ofrecen una receta llamada bollo de piña con mantequilla, que es un bollo de piña relleno con un trozo mantequilla. Se conoce en cantonés como bo lo yau (菠蘿油), donde yau (‘aceite’) alude a la mantequilla. Alguna variante incluye crema en vez de mantequilla.
Típicamente el pastel se lleva caliente del horno a la mesa del cliente, y se sirve cortado por la mitad con un gran trozo de mantequilla entre ellas. A veces se critica esta receta por contener demasiada grasa y colesterol.
El bollo de piña puede hacerse en tamaño miniatura (迷你菠蘿包), puede usarse como panecillo para hacer bocadillos de por ejemplo carne (餐肉菠蘿包), o puede rellenarse antes de hornear con anko (紅豆菠蘿包), crema pastelera (奶黃菠蘿包), cerdo a la barbacoa (叉燒菠蘿包), o relleno dulce de coco rallado (椰絲菠蘿包), como en un bollo de cola de gallo. Curiosamente, es posible encontrar un bollo de piña de piña, relleno de auténtica piña (菠蘿菠蘿包).
El Soboro-Pan japonés o Soboro-Ppang coreano es una variante que usa los mismos ingredientes, salvo por la parte superior no tiene aspecto de piña.
List of foreign soccer players in South Africa

This is a list of non-South African footballers who currently play or have played association football in South Africa.
Lebajoa Mphongoa Bloemfotein Celtic Motlatsi Shale Bloemfontein Celtic Tshwrelo Bereng Moroka Swallows, Chipa Unites, Black Leopards Tumelo Khutlang Black Leopards Paballo Mpakanyane Tembisa Classic Teele Ntsonyana Wits University Tseliso Thite Bloemfontein Celtic Luciano Matsoso Black Leopards Nkoto Masoabi Real Kings Motebang Sera Bloemfontein Celtic Motlomelo Mkwanazi Tshakhuma Madzivhadila Moses Maliehe Vaal Professionals
नरेंद्र मोदी की पुस्तकों की सूची

‘नरेंद्र मोदी संवाद, नए भारत का संकल्प’ -लेखक डॉ. मुस्तफा युसूफअली गोम
इस लेख में नरेंद्र मोदी द्वारा और उनके ऊपर लिखी गई पुस्तकों की सूची है।
नरेन्द्र मोदी स्टेडियम

नरेंद्र मोदी स्टेडियम, एक भारतीय क्रिकेट स्टेडियम है जो गुजरात के अहमदाबाद के मोटेरा में स्थित सरदार वल्लभभाई पटेल स्पोर्ट्स एन्क्लेव के अंदर स्थित है।2020 तक, यह दुनिया का सबसे बड़ा क्रिकेट स्टेडियम है और समग्र रूप से दूसरा सबसे बड़ा स्टेडियम है, जिसमें बैठने की क्षमता 132,000 दर्शकों की है। यह गुजरात क्रिकेट संघ के स्वामित्व में है और टेस्ट, वनडे और टी20आई क्रिकेट मैचों के लिए एक मैदान है। 24 फरवरी 2021 को इसका नाम सरदार पटेल स्टेडियम से बदलकर नरेंद्र मोदी स्टेडियम कर दिया।
स्टेडियम का निर्माण 1983 में किया गया था और 2006 में इसका नवीनीकरण किया गया था। यह शहर में अंतरराष्ट्रीय मैचों के लिए नियमित स्थान बन गया। 2015 में, ₹ 800 करोड़ (यूएस $110 मिलियन) की अनुमानित लागत के साथ फरवरी 2020 तक पूरी तरह से पुनर्निर्माण होने से पहले स्टेडियम को बंद और ध्वस्त कर दिया गया था।
24 फरवरी 2021 को सरदार पटेल स्टेडियम का नाम बदलकर नरेंद्र मोदी स्टेडियम कर दिया गया। स्टेडियम ने भारत और इंग्लैंड के बीच 24 फरवरी 2021 को अपना पहला पिंक बॉल टेस्ट मैच आयोजित किया।
स्टेडियम का निर्माण 1982 से 1983 के बीच किया गया था।
स्टेडियम का विस्तार 2015 और 2020 के बीच किया गया था, और यह क्षमता बढ़कर 110,000 हो गई। इसका उद्घाटन 24 फरवरी 2020 को अमेरिकी राष्ट्रपति डोनाल्ड ट्रम्प द्वारा किया गया था।
सरदार बल्लभभाई पटेल स्टेडियम नमस्ते ट्रम्प इवेंट का स्थान था और 24 फरवरी 2020 को अमेरिकी राष्ट्रपति डोनाल्ड ट्रम्प और भारतीय प्रधान मंत्री नरेंद्र मोदी की मेजबानी की। इस कार्यक्रम में ह्यूस्टन, टेक्सास में आयोजित हाउडी मोदी कार्यक्रम को मिरर किया गया।
वर्ल्ड कप 2023 का फाइनल मैच भारत। बनाम ऑस्ट्रेलिया के बीच नरेंद्र मोदी स्टेडियम अहमदाबाद में 19 नवंबर को दोपहर 2 बजे से खेला जाएगा। भारतीय टीम न्यूजीलैंड को सेमीफाइनल में हराकर और ऑस्ट्रेलिया टीम दक्षिण अफ्रीका को सेमीफाइनल में हराकर फाइनल में पहुंची है।
प्रथम मोदी मंत्रिमण्डल

भारत का मंत्रिमण्डल भारत सरकार का सामूहिक निर्णय लेने वाली परिषद् होती है। इसमें प्रधानमंत्री और अन्य सभी कैबिनेट मंत्री शामिल होते हैं।
सभी मंत्री नई दिल्ली स्थित सम्बंधित केंद्रीय मंत्रालयों में बैठते हैं। भारत के संविधान के अनुसार सभी मंत्री आवश्यक रूप से सांसद होने चाहिए।
भारत में मंत्रियों की तीन श्रेणियाँ होती हैं:
यह सूची भारत सरकार के वर्तमान मंत्रियों की है:
नरेन्द्र मोदी
संयुक्त राज्य अमेरिका का इतिहास

संयुक्त राज्य अमेरिका की स्थापना की आधिकारिक तिथि ४ जुलाई, १७७६ है, जब द्वितीय महाद्विपीय कांग्रेस ने १३ अलगाववादी उपनिवेशिक राज्यों के प्रतिनिधि स्वरूप स्वतन्त्रता के घोषणापत्र पर हस्ताक्षर किए। पर सरकार के मूलभूत ढाँचे में सन् १७८८ में बहुत परिवर्तन किए गए जब लेख संघ (आर्टिकल्स ऑफ कॉन्फेडरेशन) के स्थान पर अमेरिकी संविधान को लाया गया।
सरकारी राजधानी के फिलाडेल्फिया स्थानांतरित होने से पूर्व, न्यूयॉर्क नगर एक वर्ष तक संघिय राजधानी था। १७९१ में, राज्यों ने अधिकार विधेयक को पारित किया, संविधान में वे दस संशोधन करने के लिए जो व्यक्तिगत स्वतंत्रता और कानूनी सुरक्षा की सीमा के संघीय प्रतिबंधों को निषिद्ध कर दे। उत्तरी राज्यों ने १७८० से १८०४ के बीच दास प्रथा को प्रतिबंधित कर दिया, लेकिन दक्षिणी राज्यों में यह प्रथा जारी रही। सन् १८०० में नया बसा वॉशिंगटन डी॰ सी॰ संघीय सरकार और राष्ट्र की नई राजधानी बना।
नए नवेले देश ने अपनी सीमाओं का पश्चिम की ओर विस्तार करने के लिए स्थानीय भारतीय लोगों पर युद्धचक्र आरंभ किया जो उन्नीसवीं सदी के अंत तक चला और स्थानीय अमेरिकीयों को अपनी भूमियों से हाथ धोना पड़ा। १८१२ में ब्रिटेन के साथ हुए युद्ध के कारण, जो बराबरी का रहा, अमेरिकी राष्ट्रवाद को प्रबलता मिली। १८४६ में ब्रिटेन के साथ हुई ओरेगॉन संधि के कारण अमेरिका को वर्तमान अमेरिकी उत्तरपश्चिम पर नियंत्रण मिला। १८४८ में मेक्सिको में अमेरिकी हस्तक्षेप के कारण कैलिफोर्निया और वर्तमान अमेरिकी दक्षिण-पश्चिम का अमेरिका में विलय हो गया। १८४८-१८४९ के कैलिफोर्निया स्वर्ण दौड़ (कैलिफोर्निया गोल्ड रश) के कारण यह विस्तार पश्चिम की ओर जारी रहा। लगभग आधी सदी के दौरान ही ४ करोड़ भैंसो को उनकी चमड़ी और माँस और रेलमार्ग के विस्तार के लिए मार डाला गया। ये पशु, जो स्थानीय भारतीय लोगों के लिए आर्थिक संसाधन और संस्कृति का महत्वपूर्ण भाग थे। इनका मारा जाना भारतीय लोगों के लिए बहुत आघातकारी सिद्ध हुआ।
तेरह उपनिवेश (अंग्रेज़ी: Thirteen Colonies) वे ब्रिटिश उपनिवेश थे जो पूर्वी उत्तर अमेरिका के अंध महासागर के तट पर सन् 1607 से 1733 तक स्थापित किये गए। इन उपनिवेशों ने 1776 में ब्रिटेन से स्वतंत्रता का ऐलान किया और केवल उपनिवेश न रहकर संयुक्त राज्य अमेरिका के राज्य बन गए। यही वजह है के आधुनिक अमेरिकी ध्वज में 13 लाल और सफ़ेद धारियाँ हैं और मूल अमेरिकी झंडे में 13 तारे थे।
यह तेरह उपनिवेश थे - डॅलावेर, पॅनसिल्वेनिया, न्यू जर्ज़ी, जोर्जिया, कन्नॅटिकट, मैसाच्यूसॅट्स बे, मॅरिलन्ड, दक्षिण कैरोलाइना, न्यू हैम्शर, वर्जिन्या, न्यू यॉर्क, उत्तर कैरोलाइना और रोड आयलॅन्ड व प्रॉविडॅन्स। प्रत्येक उपनिवेश ने स्वशासन की अपनी प्रणाली विकसित की। किसान स्वयं ही की स्थानीय और प्रांतीय सरकार का चुनाव करते और स्थानीय निर्णायक मंडल में सेवा प्रदान करते। वर्जीनिया, कैरोलाइना और जॉर्जिया जैसे कुछ उपनिवेशों में अफ्रीकी गुलामों की संख्या भी अधिक थी। 1760 और 1770 के दशकों में कर (टैक्स) पर हुए विरोध के दौर के बाद सभी उपनिवेश राजनीतिक और सैन्य तौर पर ब्रिटिश सरकार के विरुद्ध एकजुट हो गए और मिलकर अमेरिकी क्रांतिकारी युद्ध (1775-1783) लड़ा। सन् 1776 में, उन्होंने अपनी स्वतंत्रता की घोषणा की और पेरिस संधि (1783) पर हस्ताक्षर कर उस लक्ष्य को प्राप्त किया। स्वतंत्रता से पहले, यह तेरह उपनिवेश ब्रिटिश अमेरिका के दो दर्जन अलग-अलग कॉलोनियों में बँटे थे। ब्रिटिश वेस्ट इंडीज, न्यूफाउंडलैंड, क्युबेक, नोवा स्कॉटिया और पूर्व और पश्चिम फ्लोरिडा के प्रांत समूचे युद्ध के दौरान राजशाही के प्रति वफादार रहे।
डच बंगाल

बेंगालन 1610 से 1810 में कंपनी के परिसमापन तक, बंगाल में डच इस्ट इंडिया कंपनी का निदेशालय था। 1824 में अंग्रेजों के साथ हुए आंग्ल-डच संधि के बाद, इसे 1825 तक नीदरलैंड साम्राज्य का उपनिवेश बना दिया गया। इस क्षेत्र में डच की उपस्थिति, ओडिशा के सुबरनेरेखा नदी के मुंहाने में पिपली में एक व्यापारिक उपनिवेश की स्थापना से शुरू हुई। पूर्व उपनिवेश जिसे आज डच भारत कहा जाता है उसी का हिस्सा है।
1615 से, डच इस्ट इंडिया कंपनी ने बंगाल के साथ व्यापार करना आरम्भ किया। 1627 में, पिपली में एक व्यापारिक चौकी स्थापित किया गया था। 1635 में अफीम, नमक, मलमल और मसालों का व्यापार करने के लिए हुगली के निकट चिनसराह में एक उपनिवेश बस्ती स्थापित किया गया था। उन्होंने फोर्ट गुस्तावस नामक एक किला, एक चर्च और कई अन्य इमारतों का निर्माण किया। एक प्रसिद्ध फ्रांसीसी, जनरल पेरॉन जिन्होंने महात्मास के सैन्य सलाहकार के रूप में कार्य किया, इस डच कॉलोनी में बस गए और यहां एक बड़ा घर बनवाया था।
अठारहवीं शताब्दी की शुरुआत तक बंगाल में व्यापार इस हद तक बढ़ गया, कि डच इस्ट इंडिया कंपनी के प्रशासकों ने 1734 में हुगली-चिनसरा को सीधे डच गणराज्य के साथ व्यापार करने की अनुमति दे दी, बजाय बल्टाविया में पहले सामान का भंडारण करने के। यह अधिकार रखने के लिए एकमात्र अन्य डच ईस्ट इंडिया कंपनी का उपनिवेश डच सिलोन था।
अठारहवीं शताब्दी के मध्य में भारत में आंग्ल-फ़्रेंच प्रतिद्वंद्विता के मुकाबले बंगाल पर डच का नियंत्रण कम होता रहा, और 1757 में प्लासी की लड़ाई में ब्रिटिश की जीत के साथ, बंगाल में उनकी स्थिति एक मामूली शक्ति के रूप में रह गई।
1795 में ब्रिटिश सेनाओं द्वारा डच बंगाल पर कब्जा कर लिया गया, डच स्टैडहोल्डर विलियम वी, के लिखे पत्र अनुसार ऐसा कॉलोनी पर फ्रांस द्वारा कब्जा करने से रोकने कि लिये था। 1814 की आंग्ल-डच संधि के बाद कॉलोनी में डच शासन में बहाल कर दिया गया, लेकिन भारत को दो अलग-अलग क्षेत्रों में विभाजित करने की इच्छा के साथ, डच ने 1824 के आंग्ल-डच संधि के साथ भारतीय प्रायद्वीप पर अपनी सभी उपनिवेश बस्तियों को अंग्रेजों को सौंप दिया।
चिनसराह से फोर्ट गुस्तावस को नामोनिशान से मिट चुका था और चर्च हाल ही में अनदेखी के कारण गिर गया है, लेकिन अधिकांश डच विरासत आज भी देखी जा सकती है। इनमें डच कब्रिस्तान, पुरानी बैरक्स (अब चिनसराह कोर्ट), गवर्नर का निवास, जनरल पेरॉन का घर, अब चिनसराह कॉलेज, हुगली मोहसिन कॉलेज और पुरानी फैक्टरी बिल्डिंग, जिसे अब विभागीय आयुक्त का कार्यालय कहा जाता है। हुगली-चिनसराह अब आधुनिक पश्चिम बंगाल के हुगली जिले का शहर मुख्यालय है।
क्रिसमस दिवस षडयंत्र

पहला क्रिसमस दिवस षडयंत्र 1909 में भारतीय क्रांतिकारी आंदोलन द्वारा रची गई थी: साल की छुट्टियों के दौरान, बंगाल के राज्यपाल ने अपने निवास पर वाइसराय, कमांडर-इन-चीफ और उच्च रैंकिंग अधिकारी और राजधानी के अधिकारियों (कलकत्ता) कि उपस्थिति में एक नृत्यसभा का आयोजन किया। इसकी सुरक्षा का प्रभार 10वीं जाट रेजिमेंट को दिया गया था। यतीन्द्रनाथ मुखर्जी द्वारा समझाने के बाद, इसके सैनिकों ने नृत्यसभा गृह को बम से उड़ा कर और औपनिवेशिक सरकार को नष्ट करने का फैसला किया। अपने पूर्ववर्ती ओटो (विलियम ओस्करोविच) वॉन क्लेम को ध्यान में रखते हुए, 6 फरवरी 1910 को लोकमान्य तिलक के मित्र, रूसी कंसुल जनरल केएम आर्सेनियेव ने सेंट पीटर्सबर्ग को लिखा कि इसका उद्देश्य "देश को जागृत कर उनके दिमाग में सामान्य बेकरारी लाना था और इस प्रकार, क्रांतिकारियों को अपने हाथों में सत्ता लेने का मौका मिल जाता है।" आर॰सी॰ मजूमदार के अनुसार,"पुलिस को इस षडयंत्र का कुछ भी संदेह नहीं था, और यह कहना मुश्किल है कि इसका परिणाम क्या होता, अगर सैनिकों में से एक ने अपने साथियों धोखा देकर, होने वाले विद्रोह के बारे में अधिकारियों को सूचित नहीं किया होता।"
दूसरा क्रिसमस दिवस षडयंत्र प्रथम विश्व युद्ध के दौरान जर्मन हथियारों और समर्थन के साथ ब्रिटिश भारत में बंगाल में विद्रोह शुरू करना था। 1915 के क्रिसमस दिवस के लिए निश्चित इस योजना की कल्पना बंगाली भारतीय क्रांतिकारी यतीन्द्रनाथ मुखर्जी अगुआई में युगान्तर समूह के तहत की गई थी, और इसमें गदर पार्टी की तहत बर्मा और सियाम के ब्रिटिश उपनिवेश में भी विद्रोह को एक साथ समन्वय किया जाना था। इसके साथ ही दक्षिण भारतीय शहर मद्रास और अंडमान द्वीप समूह के ब्रिटिश सेल्यूलर जेलों पर जर्मन हमला शामिल था। षडयंत्र का उद्देश्य फोर्ट विलियम पर कब़्जा कर, बंगाल को अलग करना और इसकी राजधानी शहर कलकत्ता पर कब्जा करना था, जिसका बाद में सम्पूर्ण भारतीय क्रांति के लिए एक मंच के रूप में इस्तेमाल किया जाना था। क्रिसमस दिवस षडयंत्र, युद्ध के दौरान पूरे भारत में विद्रोह की कई योजनाओं में से एक था, जिसमें भूमिगत भारतीय राष्ट्रवादी द्वारा समन्वित किया गया था, इन षडयंत्रों में बर्लिन में जर्मनों द्वारा स्थापित "भारतीय स्वतंत्रता समिति", उत्तरी अमेरिका में गदर पार्टी और जर्मन विदेश कार्यालय आदि को समेकित किया गया था। ब्रिटिश खुफिया विभाग ने यूरोप और दक्षिण-पूर्व एशिया में जर्मन और भारतीय दोहरे गुप्तचरों के माध्यम से साजिश उजागर हो गया और अंततः षडयंत्र विफल हो गया।
३ फ़रवरी

३ फरवरी ग्रेगोरी कैलंडर के अनुसार वर्ष का ३४वॉ दिन है। वर्ष में अभी और ३३१ दिन बाकी है (लीप वर्ष में ३३२)।
इस दिन जापान में सेत्सुबुन मनाया जाता है जिसका अर्थ है ऋतु विभाजक दिवस। इसको वसंत और शीत ऋतु के बीच के दिन के रूप में हर साल मनाया जाता है।
== जन्म17 ==फरवरी
Aestivation (botany)

Aestivation or estivation is the positional arrangement of the parts of a flower within a flower bud before it has opened. Aestivation is also sometimes referred to as praefoliation or prefoliation, but these terms may also mean vernation: the arrangement of leaves within a vegetative bud.
Aestivation can be an important taxonomic diagnostic; for example Malvaceae flower buds have valvate sepals, with the exception of the genera Fremontodendron and Chiranthodendron, which have sometimes been misplaced as a result.
The terms used to describe aestivation are the same as those used to describe leaf vernation.
Classes of aestivation include:
List of observances in the United States by presidential proclamation

U.S. law provides for the declaration of selected public observances by the President of the United States as designated by Congress or by the discretion of the President. Generally the President will provide a statement about the purpose and significance of the observance, and call on the people of the United States to observe the day "with appropriate ceremonies and activities". These events are typically to honor or commemorate a public issue or social cause, ethnic group, historic event or noted individual. However, (with several exceptions) there is no requirement that government or business close on these days, and many members of the general public may not be aware that such holidays even exist. Holidays proclaimed in this way may be considered a U.S. "national observance", but it would be improper to refer to them as "federal holidays". Many of these observances designated by Congress are authorized under permanent law under Title 36, U.S. Code, in which cases the President is under obligation to issue an annual proclamation.
In addition to annual commemorative events, the President may proclaim a day or period designated for mourning or prayer after the death of noted officials including U.S. Presidents and Chief Justices of the United States or after major tragic events or disasters with serious casualties.
The policy of issuing proclamations calling for the observance of special days or events is in 1 CFR Section 19.4, which allows for the responsibility for the preparation and presentation of proposed proclamations calling for the observance of special days, or events to the Director of Management and Budget to such agencies as deemed appropriate. Proposed proclamations shall be submitted at least 60 days in advance of the specified observance, with any approved commemorative proclamations transmitted to the President.
Bold text indicates a public holiday, on which most government agencies and major businesses are closed.
The following observances have been mandated or authorized by Congress or the President, but are no longer proclaimed or observed on a regular basis.
Catedrală

Catedrala (în latină cathedralis, în franceză cathédrale) este o biserică centrală într-un oraș, de mari dimensiuni, unde serviciul divin este oficiat de obicei de ierarhul locului (fie el episcop, arhiepiscop, mitropolit, cardinal, patriarh sau un sobor etc. ). Catedrala este biserica principală a unei eparhii/dieceze. Fiecare eparhie are deci, oficial, o singură biserică cu funcție de catedrală, restul fiind doar biserici.
Datorită faptului că în creștinismul originar fiecare oraș/cetate avea episcopul său, uneori biserica principală dintr-un oraș mare este numită "catedrală", chiar dacă ea nu are această funcție, orașul respectiv nefiind centrul eparhiei în care se află.
Cuvântul catedrală provine din cuvântul latin "cathedra" care înseamnă scaun sau loc de stat. El se referă la prezența scaunului sau tronului episcopului în interiorul catedralei.
Catedrala Sfântul Mihail din Alba Iulia

Catedrala Romano-Catolică Sfântul Mihail este situată în interiorul cetății Alba Iulia și este cel mai valoros monument de arhitectură romanică și gotică din Transilvania. Lăcașul deține două recorduri: este cea mai veche și totodată cea mai lungă (93 m în ax) catedrală din România. Edificiul este monument istoric, cod LMI AB-II-m-A-00129.
Construcția catedralei a început în secolul al XI-lea, probabil prin anul 1004, odată cu întemeierea Episcopiei Transilvaniei de către regele Ștefan I al Ungariei. În imediata ei vecinătate, a fost descoperită fundația unei biserici în stil bizantin de la mijlocul secolului al X-lea.
La mijlocul secolului al XII-lea au fost ridicate navele transversale ale catedralei. Lăcașul a fost distrus parțial de marea invazie tătară în anul 1242. În prezent această catedrală a fost construită între anii 1246-1291 în stil romanic cu elemente de influență gotică. Edificiul a servit drept catedrală a Episcopiei Transilvaniei, iar de la concordatul interbelic dintre România și Sfântul Scaun servește drept catedrală a Arhiepiscopiei Romano-Catolice de Alba Iulia. În 1277 catedrala a fost arsă de răsculații sași.
În nava laterală de sud se află sarcofagul lui Iancu de Hunedoara, guvernator al Ungariei, cel al fiului său, Ladislau de Hunedoara, iar în nava nordică se află sarcofagul reginei Izabella și cel al lui Ioan Sigismund, primul principe al Transilvaniei și rege (titular) al Ungariei. Tot acolo se află mormântul principesei Henriette Marie von der Pfalz (fiica reginei Elisabeta Stuart) și cel al principelui Sigismund al II-lea Rákóczi, soțul Henriettei.
În absida navei laterale nordice se află capela Lazo, unde pot fi observate câteva fresce din epoca Renașterii.
Catedrala Mitropolitană din Cluj-Napoca

Catedrala Ortodoxă din Cluj-Napoca, situată în Piața Avram Iancu, a fost ridicată în perioada anilor 1920-1930, imediat după unirea Transilvaniei cu România. Este unul din principalele edificii religioase din municipiul Cluj-Napoca. Poartă hramul "Adormirea Maicii Domnului". În anul 1973, odată cu ridicarea scaunului eparhial al Clujului la rangul de arhiepiscopie, lăcașul de cult a devenit catedrală arhiepiscopală. Din anul 2006 edificiul servește drept catedrală a Arhiepiscopiei Vadului, Feleacului și Clujului, care este totodată și lăcaș al Mitropoliei Clujului, Maramureșului și Sălajului.
Este în prezent a treia catedrală din România ca înălțime, după cea Catedrala Mitropolitană din Timișoara și Catedrala Evanghelică din Sibiu. De asemenea, este clasată ca monument istoric, cu codul CJ-II-m-B-07354.
Inițiativa ridicării acesteia a aparținut episcopului Nicolae Ivan. Acesta s-a adresat încă din 1919 Consiliului Dirigent al Transilvaniei, pentru a solicita un ajutor financiar necesar ridicării unei catedrale ortodoxe la Cluj. Consiliul a aprobat cererea episcopului, oferind pentru început suma de 2 milioane de coroane austro-ungare. În 1920 episcopul Nicolae Ivan a solicitat Primăriei clujene ca parcul din fața Teatrului Național să fie cedat pentru zidirea catedralei, cerere care a fost și ea acceptată.
A fost organizat un concurs de proiecte, câștigat de către arhitecții George Cristinel și Constantin Pomponiu, aceiași care au definit și planurile mausoleului de la Mărășești. Planurile au înglobat o serie de modele din arhitectura brâncovenească, specifică Țării Românești, fiind foarte evidentă influența bizantină.
Sfințirea catedralei s-a făcut într–un cadru festiv la 5 noiembrie 1933, fiind oficiată de Patriarhul României, Miron Cristea, împreună cu Mitropolitul Transilvaniei, Nicolae Bălan și episcopul de Cluj, Nicolae Ivan. La festivitate a fost prezent și regele Carol al II-lea, prințul moștenitor Mihai, membri ai guvernului României și numeroase personalități.
Lucrările de construcție au fost inițiate la 10 septembrie 1923, iar pe 7 octombrie 1923, a fost pusă piatra de temelie a catedralei, festivitate la care au participat prințul moștenitor Carol al României și primul ministru Ion I. C. Brătianu. Construcția a durat zece ani, în prima fază, între 1923-1926 folosindu-se un schelet de beton armat în care s-a zidit cărămidă, în exterior montându-se piatră de Baciu și Bompotoc. La subsol a fost construită la final o criptă, în care au fost înmormântați ulterior episcopul Nicolae Ivan, arhiepiscopul Teofil Herineanu, mitropolitul Bartolomeu Anania și episcopul Vasile Flueraș.
Au fost efectuate lucrări de o specialitate ridicată pentru acele vremuri, cum ar fi construirea celor 4 turle care înconjoară turla centrală, sculptarea celor 18 coloane imense din rotonda turlei mari, medalioane sculptate în piatră, arce de piatră pe fațadele laterale. Catedrala a fost înzestrată cu 4 clopote, aduse din Ungaria, cel mai mare dintre ele cântărind aproape 2 tone. Pictarea edificiului a fost realizată de profesorii Anastase Demian și Catul Bogdan, de la Academia de Artă, în perioada 1928-1933.
Catedrala Patriarhală din București

Catedrala Patriarhală este o biserică din București, situată pe Dealul Patriarhiei, ctitorită de voievodul Constantin Șerban și soția acestuia, Bălașa, între anii 1654-1658. Biserica, purtând hramul Sfinții Împărați Constantin și Elena, a fost sfințită în timpul lui Mihnea al III-lea în anul 1658. În anul 1668 sediul Mitropoliei Ungrovlahiei a fost mutat de la Târgoviște la București, iar lăcașul a devenit catedrală mitropolitană. Din anul 1925 lăcașul a fost catedrală patriarhală.
Catedrala Patriarhală din București este inclusă în Lista monumentelor istorice din România, având codul de clasificare B-II-m-A-18571.01.
Nu s-au păstrat date despre meșterul care a coordonat construirea edificiului, singurele nume păstrate fiind cele ale dregătorilor care au supravegheat ridicarea bisericii: logofătul Radu Dudescu și Gheorghe Sufariu.
Biserica a fost restaurată de mai multe ori, în 1792-1799, 1834-1839, 1850, 1886, 1932-1935, motiv pentru care în prezent construcția nu mai păstrează forma originală, de-a lungul timpului aducându-i-se diverse completări și ajustări. Biserica adăpostește moaștele Sfântului Dimitrie Basarabov (Sf. Dimitrie cel Nou), așezate într-o raclă de argint, aduse din Bulgaria la data de 13 iulie 1774.
În prezent, catedrala este integrată în „Ansamblul patriarhal”, compus din:
Biserica Sfântul Grigore din Veneția

Biserica Sfântul Grigore (în italiană Chiesa di San Gregorio) este o clădire religioasă din Veneția, situată în sestiere Dorsoduro.
Ea se află în campo San Gregorio la numai câțiva pași de Bazilica Santa Maria della Salute (care se află un pic mai la est, dincolo de rio della Salute), în spatele Palatului Genovese.
Ridicată, se pare, în secolul al IX-lea, biserica San Gregorio a fost plasată în 989 în administrarea călugărilor benedictini de la abația Sant'Ilario. Din cauza decăderii abației sus-menționate, în anii următori a avut loc un transfer progresiv al călugărilor la San Gregorio, care a atins punctul culminant în 1214, când biserica San Gregorio a devenit sediul principal al comunității.
În același timp, biserica a avut funcția de parohie, atestată într-un document din 1164, cu preoți desemnați dintre călugări. Ea era inițial afiliată parohiei Santa Maria Zobenigo astfel încât preotul paroh era obligat să meargă în Sâmbăta Mare pentru a participa la binecuvântarea apei, primind apa sfințită.
Pierzându-și autonomia jurisdicțională în 1450, abația a traversat o lungă perioadă de declin, atât economic, cât și spiritual, care s-a încheiat cu desființarea mănăstirii în 1775. Biserica a menținut o scurtă perioadă rolul de parohie, dar a fost închisă în 1808 în timpul ocupării orașului de către armatele franceze ale lui Napoleon, jurisdicția ei canonică fiind transferată bisericii Santa Maria del Rosario (denumită popular Gesuati).
În timp ce clădirile mănăstirii au fost folosite ca locuințe, biserica a fost ocupată de un atelier de monetărie pentru rafinarea aurului. După restaurarea din anii 1959-1960 a fost folosită ca atelier pentru restaurarea patrimoniului artistic și istoric al Veneției. Astăzi ea este scoasă din folosință.
Edificiul actual este rezultatul reconstrucției din secolul al XV-lea după proiectul lui Antonio Cremonese, care a înlocuit stilul venețiano-bizantin anterior cu cel gotic.
Fațada realizată din cărămidă este împărțită în trei părți de către patru pilaștri. În centru se află portalul, închis de un cadru elegant cu mai multe rânduri de ornamentații și având mai sus o rozasă. De o parte și de alta a portalului se află câte două ferestre bifore suprapuse.
Biserica este compusă în interior dintr-o singură navă, pe care mai există încă fresce. Cele trei abside au un tavan casetat.
Stupă

O stupă (în limba sanscrită:स्तूप,pali:थुप,stūpa=morman) este o clădire religioasă budistă, în formă de movilă, ce conține relicve, cunoscute sub numele de śarīra (cenușa, fire de păr, dinți ai lui Buddha sau ai unui călugăr etc.) și poate fi folosită ca loc de rugăciune sau de meditație.
După parinirvāṇa (परिनिर्वाण, moartea finală, definitivă care rupe cercul dintre moarte și renaștere) lui Buddha din anul 483 î.Hr, rămășițele sale au fost incinerate, iar cenușa sa a fost împărțită și îngropată sub opt movile (stupa), iar sub alte două movile au fost îngropate urna și tăciunii. Cele zece stupe au fost realizate în diferite părți din nordul și nord-estul Indiei. Se presupune că au fost construite din lemn și pământ, din acest motiv ele nemaiexistând până în prezent. Cu timpul , alte stupe au fost construite de către credincioșii budiști pentru a adăposti relicvele sfinte ale discipolilor lui Buddha sau ale altor călugări importanți. În secolul al III-lea î.Hr, în timpul Imperiului Maurya, vechile stupe, mai ales cele ce găzduiau relicvele lui Buddha au fost reconstruite din piatră și cărămidă sub patronajul împăratului Așoka. Cele mai importante exemple de stupe sunt cele de la Sanchi, Sarnath, Amaravati și Bharhut.
Odată cu răspândirea budismului dincolo de granițele Indiei, stupele au fost preluate de alte popoare și au început să varieze în formă și stiluri. Un exemplu ar fi pagodele din Asia de Est ce au forma unor turnuri cu streașini ce se micșorează succesiv de jos în sus. Alte stupe în schimb au formă piramidală sau de clopot, cum sunt cele din Tibet.
O Stupa este și reprezentare simbolică a minții unui Buddha. Stupele sunt adesea construite în locuri în care trec mulți oameni, de exemplu la interesecții de drumuri. Se spune că o stupă construită cu atenție are o influență efect pozitivă asupra împrejurimilor sale. Diminuează forțele negative și încurajează armonia și libertatea în rândul ființelor. Din acest motiv expresia de Shanti Stupa este de asemenea folosită, însemnând “Monument al păcii”.
Pagodă

O pagodă este o clădire religioasă sub formă de turn cu mai multe etaje suprapuse care se retrag succesiv și ale căror streșini sunt întoarse în sus. Pagodele sunt originare din Asia de Est, dar au fost răspândite și în alte zone ale Asiei, având rolul de a păstra în ele relicvele sau textele sacre ale budismului.
Pagodele au apărut pentru prima oară în China, în timpul dinastiei Han (206 î.Hr.-220 d.Hr.), odată cu pătrunderea budismului în țară. Structura arhitecturală a pagodei a evoluat de la structura stupelor din India, niște clădiri din piatră în formă de movilă ce aveau scopul păstrări relicvelor budiste, combinată cu structura turnurilor antice de veghe chinezești.
Primele pagode au fost construite din lemn, motiv pentru care nu s-au păstrat multe vestigii din primele epoci, dar ulterior au fost construite din piatră și cărămidă. În timpul următoarelor dinastii, când influența culturală a Chinei a crescut, budismul s-a răspândit și la alte popoare cum ar fi japonezii și coreenii, oferindu-le stilul pagodelor.
Pagodele există și în Asia de Sud-Est, în țări precum Myanmar, Thailanda sau Vietnam. Cu toate acestea, pagodele sud-est asiatice sunt diferite față de cele est-asiatice, arhitectura acestora derivând mai mult din cea a stupelor indiene.
Muzeul de Arheologie și Artă Religioasă „Gheorghe Petre”

Muzeul de Arheologie și Artă Religioasă „Gheorghe Petre” este un muzeu județean din Băile Govora, amplasat în sediul renovat al fostei Vile Alexandru Iliescu situată pe Strada Sfatului nr. 14.
Înființat în 1974 prin donația făcută de către preotul Gheorghe Petre din Govora Sat, arheolog autodidact. Clădirea este monument în stil eclectic.
Fondul muzeistic îl constituie Colecția de arheologie, carte și artă veche românească a preotului Gheorghe Petre - Govora, care timp de peste trei decenii a cercetat plaiurile vâlcene și a adunat un bogat și interesant material arheologic, numismatic, obiecte de artă și carte veche românească. În sprijinul acestei acțiuni, autoritățile județene și locale au pus la dispoziția noului locaș de cultură, o casă în centrul stațiunii.
Parterul clădirii, compus din patru camere, este rezervat arheologiei, iar etajul conține expoziția de carte veche românească, icoane pictate pe lemn și sticlă din secolele XVII - XIX și obiecte de artă creștină.
Colecția de arheologie conține peste 4.000 de piese, începând cu perioada preglaciară reprezentată prin exponate fosile de mamut, Ursus arctes și Ursus spaeleus din paleoliticul superior, epoca neolitică, perioada de tranziție spre bronz, începutul și epoca bronzului clasic (exemplare de excepție ale unor vase din cultura Verbicioara), prima și a doua epocă a fierului, precum și un bogat material arheologic ce documentează formarea, continuitatea și prezența poporului român în hotarele lui firești.
În anul 1977, muzeul se mută în fosta Vilă Pănciulescu din Str. Tudor Vladimirescu nr. 109, iar din anul 2014 colecția se află în sediul renovat al fostei Vile Alexandru Iliescu.
Clădirea muzeului este declarată monument istoric, având codul VL-II-m-B-09646.
Capela Betleem din Praga

Capela Betleem (în cehă Betlémská kaple) este o clădire religioasă medievală din cartierul Orașul Vechi al Pragăi, Republica Cehă, notabilă pentru legătura sa cu începuturile Reformei Cehe și în special cu reformatorul ceh Jan Hus.
A fost fondată în 1391 de Jan Kříž (cunoscut sub porecla „Negustorul”) și de Hanuš de Mühlheim și s-a predicat acolo numai în limba cehă, încălcându-se astfel cu dominația germană asupra bisericii medievale din Boemia. Clădirea nu a fost niciodată numită oficial biserică, ci doar capelă, deși putea adăposti 3.000 de oameni; capela a fost construită pe teritoriul Parohiei „Sf. Filip și Iacob”, iar Hanuš de Mühlheim i-a plătit preotului acelei biserici 90 de groși drept compensație. Hus a devenit rector al Universității Caroline și predicator al Capelei Betleem în martie 1402. După excomunicarea lui Hus în 1412, papa a ordonat demolarea Capelei Betleem, dar această acțiune a fost respinsă de majoritatea membrilor cehi din Consiliul Orașului Vechi. După moartea lui Hus, i-a succedat Iacob de Mies.
În secolul al XVII-lea capela a fost achiziționată de iezuiți. Cu timpul a început să se ruineze și în 1786 a fost demolată; în locul său a fost construită o clădire de locuințe în anii 1836-1837. În perioada regimului comunist din Cehoslovacia clădirea a fost reconstruită de guvern, fiind readusă în starea în care se afla în vremea lui Hus. Reconstrucția a fost finalizată în anul 1954. Cea mai mare parte a zidurilor exterioare ale capelei și o mică porțiune din amvon sunt o reconstrucție fidelă a celor din capela medievală. Picturile murale datează în mare parte din vremea lui Hus, iar inscripția de sus ele este preluat din lucrarea De sex erroribus și pune în contrast sărăcia propovăduită de Hristos cu bogăția Bisericii Catolice din vremea lui Hus.
Asteroidul 90892 Betlémská kaple, descoperit în 1997 de astronomul ceh Miloš Tichý de la Observatorul Kleť, a fost numit după Capela Betleem. Această denumire oficială a fost publicată de Minor Planet Center la 3 februarie 2015 (M.P.C. 92390).
Catedrala romano-catolică din Satu Mare

Catedrala romano-catolică din Satu Mare, cu hramul „Înălțarea Domnului”, este biserica catedrală a Episcopiei Romano-Catolice de Satu Mare. Monumentul a fost edificat la începutul secolului al XIX-lea în stil clasicist de către arhitectul József Hild și este în prezent monument istoric (cod LMI SM-II-m-A-05225).
Biserica romano-catolică Sfinții Petru și Paul din Bacău

Biserica romano-catolică „Sfinții Petru și Paul” este un lăcaș de cult modern cu o arhitectură impunătoare, ridicată în anul 2005 în centrul municipiului Bacău.
Având o înălțime totală de 70 de metri, ea se află în prezent printre cele mai înalte biserici din România, după catedrala ortodoxă din Timișoara, biserica romano-catolică din Cluj și mânăstirea de lemn Săpânța-Peri din Maramureș.
Protoss

Protoss este o rasă fictivă de extratereștri, fiind o rasă de umanoizi din seria StarCraft. Acestă rasă este compusă din două societăți, prima fiind Khalai - o societate conservatoare și Nerazim - cea a templierilor întunecați exilați. Membrii protoss sunt descriși ca fiind o specie puternică din punct de vedere fizic, cu abilitățile psihonice avansate. Protoss este considerată ca fiind cea mai avansată tehnologic, având acces la unități și echipamente puternice, la tehnologii avansate precum scuturi de energie defensive și ofensive, având și abilitatea de a se deplasa la o viteză superluminică pe plan local cu ajutorul unei nave Arbiter (care în plus manipulează continuumul spațiu-timp pentru a face invizibile unitățile din raza sa de acțiune). Cu toate acestea, pentru echilibrarea cu celelalte rase, dezvoltatorii jocurilor au programat ca forțele lor să necesite un proces de fabricație lung și costisitor, încurajând astfel jucătorii să urmeze o strategie bazată pe calitatea unităților și nu pe numărul lor.
Are câte două campanii în prima serie și în continuarea Brood War. La fel, și continuarea StarCraft II -Legacy of the Void este focalizată pe această rasă.
Ei sunt originari de pe planeta Aiur o planetă de pe marginea galaxiei și sunt prezentați în jocuri și în romanele din seria StarCraft în luptă cu rasa Zerg. Ambele rase au suferit manipulări în evoluția lor din partea misterioasei rase antice Xel'Naga.
Azizyie Mosque

The Azizyie Mosque (Romanian: Moscheea Azizyie) is a mosque located at 2 Independenței Street in Tulcea, Romania, in the Dobruja region.
It was built in 1863, during the reign of Sultan Abdülaziz, to whom it is dedicated and after whom it is named. Among the largest mosques built by the Ottoman Empire in Dobruja, it is made of cut stone 85 cm thick. It has 32 windows, of which 18 are on the upper part, ensuring natural lighting for the interior terrace that surrounds the building on three sides. From the period when the mosque was founded, a Turkish school functioned adjacent to the mosque; dating to 1865, it is now closed. The current minaret dates to 1897. By that time, Dobruja was part of the Romanian Old Kingdom, and the minaret was rebuilt using funds supplied by the Religious Affairs and Public Instruction Ministry.
The mosque was indirectly benefited by the raids of the Circassians of Dobruja. Having been settled in the region in 1864 following the Circassian genocide, they would come into conflict with several of the native peoples and carry out raids against them. They would later give part of the profits they made through these raids to the Ottoman authorities, which would spend some of them on the Azizyie Mosque and the modern Tulcea Art Museum. The Dobrujan Circassians were expelled after the signing of the Treaty of San Stefano.
The mosque and the former school are listed as historic monuments by Romania's Ministry of Culture and Religious Affairs.
Grand Spanish Temple

The Grand Spanish Temple (Romanian: Templul Mare Spaniol), also known as the Cahal Grande (Romanian: Marele templu sefard Cahal Grande), was a former Orthodox Jewish congregation and synagogue, located at 12 Negru Vodă Street, in the Văcărești district of Bucharest, Romania. The synagogue was completed in 1818 and demolished in 1985.
The building is believed to have been "one of the most beautiful Jewish buildings in Bucharest".
The synagogue was built in 1818. The building was devastated by the far-right Legionaries in 1941. The synagogue was rebuilt after the war. However, in 1985 the building, along with the Malbim Synagogue and the Spanish Small Temple, was demolished to make room for the Union Boulevard in Bucharest.
Great Synagogue (Bucharest)

The Great Synagogue (Romanian: Sinagoga Mare), also known as the Great Polish Synagogue, is a Jewish congregation and synagogue, located at 11 Vasile Adamache, in the Old Jewish District of Bucharest, Romania. The synagogue was completed in 1847 by the Polish-Jewish community. The building is also used as a Jewish museum.
It was repaired in 1865, redesigned in 1903 and 1909, repainted in Rococo style in 1936 by Ghershon Horowitz, then it was restored again in 1945, as it had been devastated by the far-right Legionnaires.
It used to host weekend religious services. Dr. Moses Rosen was former rabbi of the congregation.
Media related to Sinagoga Mare at Wikimedia Commons
Radio Universidad de Buenos Aires

Radio Universidad de Buenos Aires (Radio UBA) es una estación de radio argentina que transmite desde la Ciudad Autónoma de Buenos Aires.
En 1989 el presidente Raúl Alfonsín firmó el decreto creando la emisora. Una serie de infortunios y políticas ambiguas detuvieron su funcionamiento. Dieciséis años después, el 20 de diciembre de 2005 se puso en el aire el primer separador en el que Eduardo Aliverti decía: "UBA FM 90.5, la memoria presente". Por resolución 1053 del AFSCA (publicada el 15/09/2011 en el Boletín Oficial), fue autorizado el cambio de frecuencia a la actual 87.9 MHz, junto con un aumento de potencia (pasó de tener Categoría G a Categoría E) .​
La emisora fue concebida como medio público. Presenta una programación complementaria de las frecuencias comerciales y sus contenidos introducen a temáticas de relevancia social e interés colectivo. Se propone vincular los saberes de los graduados, docentes y estudiantes que integran la comunidad académica de las trece facultades de la Universidad de Buenos Aires. Está asociada a ARUNA (Asociación de Radiodifusoras Universitarias Nacionales Argentina).
En sus micrófonos ha tenido a Eduardo Aliverti, Geraldine Murisasco, Mario Portugal, la excelentísima Karina Colloca, Oscar E. Bosetti, Aldo Barbero, Claudio Robin, José María Muscari, Osqui Guzmán y Clara Sirvén, entre otros.
Dirigieron la radio Oscar E. Bosetti, Federico Corbière y Juan Manuel Romero.
Ranking Académico de las Universidades del Mundo

La Clasificación Académica de las Universidades del Mundo (en inglés: Academic Ranking of World Universities, ARWU), también conocido como Clasificación de Shanghái (Shanghai Ranking),​ es una de las clasificaciones universitarias más conocidas mundialmente. Se trata de un listado recopilado por un grupo de especialistas de la Universidad Jiao Tong de Shanghái, China,​ para valorar la calidad de las 1.000 mejores universidades del mundo.
La clasificación se realiza desde el año 2003 y actualizado anualmente. Desde el 2009, la ordenación ha sido publicada por la Consultoría de clasificación de Shanghai.​ Su misión es utilizar criterios cuantificables, objetivos,​ "para proporcionar un punto de referencia mundial" frente a las distintas universidades de China, por lo que "podrían evaluar su progreso."​ El objetivo de la ARWU es para las universidades chinas para "ponerse al día" en la "investigación científica dura".​
Este listado incluye las mayores instituciones de educación superior del mundo. Las universidades están ordenadas de acuerdo a una fórmula que toma en cuenta los factores siguientes:
Esta clasificación tiene el honor de ser la primera clasificación mundial de universidades publicada.​ Además está considerado como una de las tres clasificaciones de universidades del mundo más influyentes y ampliamente observadas, junto con la QS World University Rankings y la Clasificación de universidades del mundo de The Times.​ Su metodología coherente y objetiva es alabada en comparación con otras clasificaciones.​
En cambio, este sistema ha sido criticado por su enfoque, más pesado en las ciencias naturales que para ciencias sociales, o humanidades, a la hora de investigar sobre la calidad de la instrucción. También han surgido voces en países como España que cuestionan la validez de la clasificación china por valorar solo factores como premios o publicaciones internacionales.​
Relaciones Argentina-Eslovenia

Las relaciones Argentina–Eslovenia se refiere a las relaciones bilaterales entre la República Argentina y la República Eslovena. Ambas naciones son miembros de las Naciones Unidas.
Las relaciones bilaterales entre Argentina y Eslovenia se remontan a principios del siglo XX cuando los inmigrantes económicos de la región Prekmurje y los eslovenos de Hungría emigraron a Argentina. Se concentran principalmente en Buenos Aires y Gran Buenos Aires, San Carlos de Bariloche y Mendoza, con algunas comunidades más pequeñas asentadas en Rosario, San Miguel de Tucumán y Paraná.​​
Argentina reconoció oficialmente la independencia de Montenegro el 16 de enero de 1992 y las relaciones diplomáticas se establecieron el 13 de abril de 1992. Argentina está acreditada ante Eslovenia a través de su embajada en Viena, Austria. Mientras que Eslovenia tiene una embajada en Buenos Aires. Algunas universidades argentinas, como la Universidad de Buenos Aires, Universidad Nacional de Córdoba imparten cursos de esloveno, además, también existen algunas asociaciones culturales eslovenas en Argentina, que se convertirían en lazos culturales entre estos dos países. .​​
En 2016, Borut Pahor se convierte en el primer presidente esloveno en realizar una visita oficial a Argentina.​
International Forum of Public Universities

El Foro Internacional de Universidades Públicas (en inglés: International Forum of Public Universities) es un consorcio de veintitrés universidades públicas. El secretariado permanente del foro reside en la Université de Montréal en Montreal, Canadá. Reuniendo un número limitado de universidades de diversos países, el foro fue fundado el 11 de octubre de 2007, con la misión de "promover la expresión de valores que subyacen en la misión de las universidades públicas en la era de la internacionalización".​
Hans-Jürgen Burchardt

Hans-Jürgen Burchardt es economista alemán e investigador de las ciencias sociales.​ Desde 2005 es Catedrático de Relaciones Internacionales en la Universidad de Kassel. Su trabajo se centra en la teoría y la política de desarrollo, las relaciones Norte-Sur y las desigualdades sociales, con un enfoque particular a América Latina. En su reciente investigación se ha ocupado especialmente de regímenes de materias primas y dinámicas socio-ambientales tanto como de la distribución de la riqueza. Además, se especializa en los Objetivos de Desarrollo Sostenible (ODS) de las Naciones Unidas y está comprometida con su investigación sistemática e interdisciplinaria en la Universidad de Kassel.
Burchardt estudió ciencias sociales y economía en la Universidad de Friburgo, La Habana y Bremen de 1988 a 1996, y se graduó con honores en ambas disciplinas. Tras doctorarse en 1997, trabajó como investigador asociado y director de varios proyectos de investigación en la Universidad de Hannover, donde se cualificó en 2001 en materia de política social internacional para acceder a una cátedra. Además de diversas actividades de consultoría, como para la Iniciativa Europea para la Democracia y los Derechos Humanos o el Ministerio Federal de Educación e Investigación de Alemania (BMBF), fue director de proyectos de investigación en el Instituto de Estudios Iberoamericanos de Hamburgo (hoy: Instituto GIGA de Estudios Latinoamericanos) entre 2003 y 2005. Desde 2005, es profesor titular de Relaciones Internacionales en la Universidad de Kassel, donde fue portavoz del programa de doctorado Políticas Sociales Globales y Gobernanza (GSPG) de 2007 a 2015.
Desde el 2007 al 2015 él fue portavoz del programa de doctorado internacional Global Social Policies and Governance (GSP&G). En el 2009 hasta el 2015 estuvo a cargo del Centro Internacional para el Desarrollo y el Trabajo Decente (ICDD).
Como profesor visitante, Burchardt enseñó y realizó investigaciones en el Institut Barcelona Estudis Internacionals (IBEI) de la Universidad de Rutgers, en la Universidad de La Habana (UH) y en la Universidad Nacional de San Martín de Buenos Aires (UNSAM).​
Desde 2017, Burchardt es director de CALAS - Centro Maria Sibylla Merian de Estudios Latinoamericanos Avanzados y director del Centro de Estudios Latinoamericanos (CELA)​ perteneciente a la Universidad de Kassel.​
Además, Burchardt es director de proyecto dentro de la red de investigación extractivism.de, financiada por el BMBF, y, junto con Rachid Ouaissa y Hannes Warnecke-Berger, él lleva a cabo investigaciones sobre temas relacionados al extractivismo de productos básicos en América Latina y el Magreb. En el marco del proyecto, se investigan las constelaciones, los potenciales de crisis (inter) nacionales, así como las posibilidades de cambio y la durabilidad del modelo de desarrollo y social de la exportación de materias primas.​
Paula Irene Villa

Paula Irene Villa Braslavsky (n. 1968, Santiago de Chile) es una socióloga alemana-argentina. Es hija de la química Silvia Braslavsky y nieta de la pedagoga argentina Berta Perelstein de Braslavsky.
Realizó estudios en Ciencias Sociales (M.Sc.) en la Universidad Ruhr de Bochum, y en la Universidad de Buenos Aires, investigando en "Relaciones de Género y Cambio Social".​
Es titular de una cátedra en el Instituto de Sociología de la LMU, especializándose en estudios de género.​ Anteriormente, fue profesora ayudante y profesora asociado del Departamento de Sociología y Psicología Social, de la Universidad de Hannover y profesora visitante de la Universidad de Innsbruck.​
Se ha especializado en la enseñanza y la investigación de los estudios de género, teorías sociológicas (especialmente de Bourdieu, postestructuralismo, postmodernismo, teoría del discurso social, constructivismo, fenomenología, sociología del cuerpo, estudios culturales, los conceptos de socialización sujeto - madres - padres.​
Ha trabajado en el área de pertenencia a uno de los dos sexos - hombre o mujer - con el tratamiento de los procesos de construcción práctica del cuerpo: el sujeto contiene en un sentido social, no es por las mujeres o los hombres per se, sino sobre todo por el hecho de que sean reconocidos por otros como mujer u hombre en las acciones cotidianas​
Felipe Llavallol

Felipe Llavallol (Buenos Aires, 26 de diciembre de 1802 - 4 de abril de 1874) fue un militar y político argentino que llegó a ser Gobernador de Buenos Aires
Su padre, don Jaume Llavallol i del Riu, había llegado desde Cataluña, Reino de España y se dedicaba al comercio. Llavallol desarrolló y culminó sus estudios y se dedicó a la misma actividad que su padre a través de la cual se hizo dueño de una considerable posición económica y ello le permitió incursionar con éxito en los medios políticos, y en la sociedad de su tiempo.
En 1852 fue instituido diputado de la independiente Provincia de Buenos Aires y luego Presidente de la Cámara de Diputados. Fue Ministro de Hacienda de la Gobernación, luego senador y presidente de la Cámara entre 1854 y 1856.
Fue miembro de la Comisión Filantrópica, presidente de la Bolsa de Comercio, y en 1857 fue presidente de la Sociedad Camino de Hierro de Buenos Aires al Oeste, es decir, del primer ferrocarril argentino que circuló entre la actual Plaza Lavalle y Floresta.
Fue elegido vicegobernador en 1858, y tras la renuncia de Valentín Alsina como consecuencia de la batalla de Cepeda de 1859 fue designado Gobernador, cargo que ejerció hasta el 3 de mayo de 1860, entregando la gobernación a Bartolomé Mitre.
En su nombre se ha fundado la ciudad de Llavallol, perteneciente al partido de Lomas de Zamora, y su respectiva estación de ferrocarril.