davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Gheorghe Iliescu-Călinești

Gheorghe Iliescu-Călinești (n. 14 iulie 1932, Călinești, județul Argeș – d. 12 martie 2002) a fost un sculptor român, reprezentant al sculpturii avangardiste.
Tatăl său era cioplitor în lemn (ajuns renumit pentru că sculpta cu mult har catapetesme de biserici, pe care le picta Iosif Keber), astfel că Gheorghe Iliescu a învățat încă din copilărie tainele acestui meșteșug. După ce a absolvit școala primară din comuna natală și Liceul N. Bălcescu din Pitești, a urmat cursurile Academiei de Arte Frumoase Nicolae Grigorescu din București, secția Sculptură, la clasa profesorului Corneliu Medrea, pe care a absolvit-o în promoția 1959.
Prima expoziție personală a artistului, care l-a și consacrat, a avut loc în anul 1966, la Sala Dalles din București, unde i s-a acordat premiul cel mare al Uniunii Artiștilor Plastici din România.
Printre cele mai importante lucrări ale artistului sunt:
De-a lungul anilor, a participat cu lucrări la expoziții din Belgia, Italia, Iugoslavia, Germania. Grecia. Turcia, Spania, S.U.A, Austria, Brazilia ș.a.m.d.
O parte dintre lucrările sale se găsesc în muzee și colecții particulare din București, Galați, Suceava, Câmpulung Moldovenesc, Ploiești, Târgu Jiu, Timișoara, Constanța, Bacău, Sibiu, Pitești, Topoloveni, dar și în străinătate, la Paris, Palm Beach, Madrid, Roma, Zurich, Moscova, Bruxelles, Viena și Geneva.
Opera sa a fost încununată cu numeroase premii, între care:
Galeria de Artă din Pitești are o secție de sculptură centrată pe lucrări donate de Gheorghe Iliescu-Călinești. Restul lucrărilor au fost achiziționate în anii 70-80 ai secolului trecut prin programul sistematic al direcției muzeale a R.S.R.
În februarie 2013, un hoț a dat o spargere la casa din Otopeni care a aparținut sculptorului Gheorghe Iliescu-Călinești, de unde a furat cinci statuete din bronz și alamă evaluare la aproximativ 15.000 de euro. Hoțul a fost prins și statuetele au fost recuperate înainte de a fi vândute ca fier vechi.
Tabăra de sculptură Măgura

Tabăra de sculptură Măgura a fost organizată în perioada 1970 - 1985. Inițiativa a aparținut sculptorului Gheorghe Coman, sprijinit de Uniunea Artiștilor Plastici din România, pentru a marca 16 secole de la prima atestare documentară a orașului Buzău.
Tabăra de sculptură s-a inițiat la propunerea lui Nicolae Ceaușescu, după ce acesta a vizitat obeliscul ridicat în Parcul Crâng din Buzău, la propunerea lui Gheorghe Coman și a lui Gheorghe Apostol, pentru sărbătorirea a 16 veacuri de atestare documentară a Buzăului.
Programul prevedea ca vreme de 16 ani, câte 16 sculptori, în fiecare an în majoritate alții, să vină la tabăra Măgura, în județul Buzău, unde, timp de două luni (august și septembrie), să creeze o sculptură, pe o temă la alegere, într-un bloc de piatră pe care îl primea prin tragere la sorți. Sculptorii erau, la acea vreme, elevi ai liceelor de artă din țară sau proaspeți absolvenți ai Academiei de Arhitectură din București.
În cei 16 ani, la Măgura au lucrat 163 de sculptori, în urma cărora au rămas 256 de lucrări în piatră, donate județului de către creatori, în cadrul unei festivități, reprezentând cel mai mare ansamblu național de sculptură în aer liber din țară. Din păcate, sculpturile nu au fost marcate o perioadă pentru ca vizitatorii să poată cunoaște autorul și titlul lucrării. În prezent, fiecare sculptură are o tăbliță cu un număr de identificare. La intrarea în tabără puteți vedea numele sculptorilor și numerele lucrărilor acestora.
Terenul de 21 ha, pe care sa află lucrările, aparține Mănăstirii Ciolanu, dar acum este în administrarea autorităților culturale ale județului Buzău, care plătesc o chirie mănastirii. Numele care i s-a dat taberei se datorează faptului că piatra folosită a fost procurată din comuna Măgura, această tabără situându-se, de fapt, în comuna Tisău, vecină cu Măgura.
Acestea sunt lucrările din muzeul în aer liber, clasificate după ediția taberei, cu menționarea autorilor:
În anul 1986, la un an după închiderea taberei de sculptură în aer liber de la Măgura, la inițiativa lui Gabriel Manole, un entuziast profesor din Slobozia, a fost deschisă o altă tabără de sculptură pe vârful dealului Tigoarea din localitatea Năeni, tot din județul Buzău. Tabăra de sculptură a funcționat până în 1988, sculpturile în blocuri de calcar fiind realizate de copii sub 14 ani. În 2009, la inițiativa primarului Marian Apostol, tabăra a reînviat și în poiana de pe deal au fost realizate noi sculpturi.
Altorelief

Altorelief (în italiană alto relievo, însemnând „relief înalt”) se numește o lucrare de sculptură, în relief față de suprafața de fundal de care ține sau pe care a fost aplicată. Prezintă ieșire în volum mare față de fundal, obținută prin adăugare aparentă sau reală de material.
Spre deosebire de basorelief, altorelieful scoate mai clar în evidență elementele caracteristice ale subiectelor. Altorelieful este caracteristic sculpturii arhitecturale și monumentale. Această ramură a sculpturii în relief s-a dezvoltat în mod deosebit în perioada antică a Greciei, tehnica fiind folosită și în perioada medievală, pentru a atinge apogeul în timpul perioadei renascentiste.
Un exemplu clasic îl repreintă altoreliefurile care decorează soclul Altarului lui Zeus din Pergamon (180 î.e.n.), expus în prezent la Pergamonmuseum (Muzeul Pergamon) din Berlin.
Un alt exemplu, de data aceasta de altorelief aplicat pe un fond, este altorelieful "Ion Creangă", turnat în bronz și fixat pe o placă de granit, instalat din 1982 pe fațada blocului principal al Universității pedagogice de stat "Ion Creangă" din Chișinău.
Relief (artă)

Reliefurile artistice sunt sculpturi care prezintă subiectul respectiv ca volum detașat (ridicat, ieșit în relief) față de o suprafață. Reliefurile se folosesc deseori la decorarea obiectelor și clădirilor.
După gradul de ieșire în relief (sau volum) față de fundal, ele se grupează în următoarele categorii:
Materiale media legate de relief la Wikimedia Commons
Basorelief

Basorelief (din italiană basso-rilievo - relief jos) reprezintă un gen de sculptură cu două dimensiuni evidente (sub formă de placă), iar a treia dimensiune spațială este redată prin modelarea trecerilor rotunjite de la contur la fundal, dar nu desprins. În basorelief, figurile sunt prezentate în relief pe un fundal cu care acestea fac un corp comun, ieșirea în volum față de fundal fiind relativ mică, joasă.
Spre deosebire de altorelief, basorelieful nu se caracterizează prin mult volum și tocmai din acest motiv imaginile prezentate de acest gen de sculptură pot lăsa impresia că sunt distorsionate. Este o tehnică a sculpturii care poate fi pusă în aplicare cu o mai mare ușurință de către artiști, fiind în același timp și mai puțin costisitoare față de altorelief. În Antichitate, în special în Egipt, pentru definitivarea formelor, sculpturile basorielief erau ulterior pictate. În cultura vestică medievală, basorelieful era o tehnică foarte puțin cunoscută. După ce sculptura relief negativ a cunoscut o perioadă de declin, basorelieful a cunoscut succesul în timpul perioadei renascentiste. Începând cu secolul XX, basorelieful a devenit o parte importantă a arhitecturii, astfel de opere de artă fiind utilizate cu precădere pentru decorarea clădirilor.
Basoreliefurile se întâlnesc la multe popoare din antichitate.
Un basorelief plat, în care trecerea da la suprafața suportului de bază la diferite planuri intermediare apare puțin accentuată, poartă denumirea de meplat.
Geta Caragiu

Geta Caragiu (căsătorită Gheorghiță), (n. 6 august 1929, Argos Orestiko, în greacă: Άργος Ορεστικό sau Hrupisti - d. 11 martie 2018, București) a fost o sculptoriță română de expresie postcubistă.
S-a născut într-o familie de aromâni (Nico Caragiu și Atena Papastere Caragiu) originară din satul grecesc Aetomilitsa, provincia Konitsa, prefectura Ioannina, regiunea Epir. Familia Caragiu s-a stabilit la Ploiești, pe str. Rudului 144.
Geta a avut un frate, actorul Toma Caragiu, și o soră, Matilda Caragiu (căsătorită Marioțeanu), (n.1927 - d.2009), care a ajuns o respectată lingvistă, membră a Academiei Române.
Geta Caragiu are doi fii, Dragoș și Ștefan și patru nepoți Sofia Caragiu , Antonia Caragiu , Tudor Caragiu si Alexandra Caragiu, menționată în biografia actorului, „Ipostaze”, scrisă de sora sa Matilda. [1]
A fost profesoară la Institutul de Arte Plastice „Nicolae Grigorescu” din București, secția sculptură, unde i-a avut printre elevi pe Aurel Vlad, Ioniță Adrian, Ion Mândrescu, Gheorghe Zărnescu, Liviu Brezeanu, Gabriel Tăicuțu ș.a.
Hodora, Iași

Hodora este un sat în comuna Cotnari din județul Iași, Moldova, România.
Castelul Hodora este un vechi imobil al IAS-ului Cotnari care a fost reabilitat și transformat în casă de creație, ce găzduiește periodic simpozioane, tabere de creație sau work-shop-uri de pictura și sculptură.
Biserica de lemn din Crasna din Deal

Biserica de lemn din Crasna din Deal, comuna Crasna, județul Gorj, a fost construită între 1797-1798. Are hramul „Intrarea în Biserică a Maicii Domnului”. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: GJ-II-m-B-09289.
Biserica e situată într-un peisaj deosebit, la poalele muntelui, pe valea Ciocăzanei. Este datată de o inscripție, pe o bârnă, în dreapta intrării: „Pahomie ermonah ot Crazna 7306” (1797-1798). Este o mărturie a rolului avut de schitul pitarului Grigore Filișeanu în viața spirituală a satelor de la poalele Parângului.
Biserica, care în prezent deservește doar cimitirul și slujbele de pomenire, are temelia așezată direct pe pământ. Clopotnița este separată, iar pantele acoperișului sunt acum învelite în tablă. În 1893 biserica a fost tencuită; se mai pot observa însă uriașele console de la altar, cele în formă de cap de cal de la navă, cosoroabele cu două rânduri adânci de zimți. Nava este acoperită de o boltă semicilindrică, cu un arc pe console; altarul are o boltă asemănătoare, cu tavane peste proscomidie și diaconicon, și fâșii curbe, tangente la pereții poligonali.
Prispa este bogat decorată, fruntarele, stâlpii, stenapii fiind sculptați cu motive denticulare. O capodoperă a artei lemnului este și ușa de la intrare și ancadramentul acesteia. Montanții intrării au un profil sculptat în frânghie ce urcă în pragul de sus până la crucea săpată în grosimea lemnului. Marginea interioară a cadrului este acoperită cu pervaze ornate, cu profile și rozete reluate și la panourile ușii.
Biserica păstrează un bogat inventar pictat în naos, pronaos și altar. Pe peretele despărțitor al pronaosului se află tâmplișoara, alcătuită din crucea Răstignirii și molenii, friză de mucenici și mucenițe, în medalioane, cu flori între ele, iar deasupra ușii sunt zugrăviți Sfinții Împărați Constantin și Elena. Icoanele din pronaos sunt: Sfântul Nicolae, Maica Domnului Hodighitria pe tron, Iisus Hristos Pantocrator.
Tâmpla principală cuprinde Răstignirea și Moleniile, friza cu apostolii în medalioane, icoanele de praznice, cu scenele delimitate între colonete decorative. Icoanele împărătești sunt: Sfântul Dumitru, Deisis, icoana de hram, Intrarea Maicii Domnului în Biserică și Maica Domnului Hodighitria, pe tron, cu arhangheli deasupra umărului. Din însemnarea de pe această icoană cunoaștem și numele pictorului care a lucrat la Crasna din Deal: „Dimitrie zugravu, 7305, platnic Ion ot Cernei”. Același Dimitrie zugrav a realizat și icoana de praznice de pe tetrapod și icoanele din altar.
Ușile împărătești, cu Buna Vestire în decor arhitectural și busturile regilor David și Solomon, par a data din prima jumătate a secolului al XIX-lea.
Fecioara din El Panecillo

Fecioara din El Panecillo (în spaniolă Virgen del Panecillo), cunoscută și ca Fecioara din Quito după sculptura policromă în lemn cu același nume, este un monument din Quito, Ecuador. Este situat pe vârful dealului El Panecillo, un deal în formă de pâine sau chiflă, aflat în inima orașului și care servește ca decor de fundal pentru centrul istoric al orașului Quito.
Cu o înălțime totală de 41m, inclusiv baza, este cea mai înaltă statuie din Ecuador și una dintre cele mai înalte din America de Sud (mai înaltă decât statuia Hristos Mântuitorul din orașul brazilian Rio de Janeiro). De asemenea, este și cea mai înaltă statuie de aluminiu din lume.
În anii 1950, autoritățile locale și liderii religioși stăteau uitându-se la El Panecillo, un deal în formă de pâine, înalt de 200 de metri, în zona centrală din Quito. Au fost de acord că vârful dealului, vizibil în tot orașul, era locul perfect pentru a ridica o statuie. După ani de dezbateri, au decis că statuia va fi o replică mare a Fecioarei din Quito, o sculptură din lemn de 48 de țoli, creată de Bernardo de Legarda în anul 1734.
Proiectată și construită de sculptorul spaniol Agustín de la Herrán Matorras, statuia este făcută din 7.400 de piese de aluminiu, fiecare piesă fiind clar numerotată. Statuia a fost apoi dezasamblată, expediată în Ecuador și asamblată din nou deasupra bazei. Statuia a fost terminată pe 28 martie 1975.
Județul Buzău

Buzău este un județ situat în sud-estul României, în regiunea Muntenia. Se învecinează la nord-vest cu județele Brașov și Covasna, la vest cu Prahova, la sud cu Ialomița, la est cu Brăila, și la nord-est cu Vrancea.
Conform recensământului efectuat în 2021, județul Buzău are o populație de 404,979 locuitori, în scădere față de cel din 2011, când fuseseră înregistrați 432,054 locuitori. D-ea lungul timpului, populația județului a crescut și scăzut, așa arată evoluția populației a județului Buzău:
.
Din cei 404,000 de locuitori al județului Buzău, compoziția etnică este astfel:
• Români: 85,64% (346,825 loc.)
• Romi: 4,38% (17,747 loc.)
• Altă etnie: 0,05% (204 loc.)
• Date indisponibile: 9,89% (40.067 loc.)
Județul este format din 87 unități administrativ-teritoriale: 2 municipii, 3 orașe și 82 de comune. Lista de mai jos conține unitățile administrativ-teritoriale din județul Buzău.
Județul Buzău este administrat de un consiliu județean format din 32 consilieri. În urma alegerilor locale din 2024, consiliul este prezidat de Lucian Romașcanu de la PSD, iar componența politică a Consiliului este următoarea:
Materiale media legate de Buzău la Wikimedia Commons
Etnografie
Hărți
Maria Alexandrescu Vianu

Maria Alexandrescu Vianu (n. 16 septembrie 1940, București, România) este un istoric al artei antice și arheolog român. Este expert acreditat al Ministerului Culturii pentru arheologie - sculptură greacă și romană.
Maria Alexandrescu Vianu s-a născut ca fiică a lui Tudor Vianu (1897-1964), estetician, critic și istoric literar, filosof și traducător, profesor la Universitatea din București, și a Elenei Vianu (1911-1965), istoric al literaturii franceze și traducător, conferențiar la Catedra de Franceză a Universității din București. În 1960 s-a căsătorit cu Petre Alexandrescu (1930-2009), arheolog, directorul Institutului de Arheologie „Vasile Pârvan” (1990-1999). Au avut împreună un fiu, pe Vlad Alexandrescu.
A urmat Liceul „I.L. Caragiale” din București, apoi, între anii 1958 și 1963, Facultatea de Istorie a Universității din București, specialitatea Istorie antică și arheologie. După absolvirea Facultății, a lucrat, ca muzeograf, la Muzeul Național de Artă al României Arhivat în 27 octombrie 2005, la Wayback Machine., apoi, de la întemeiere, în 1965, ca cercetător, la Institutul de Studii Sud-Est Europene. Din 1987 lucrează ca cercetător științific principal în Sectorul de Arheologie greco-romană și epigrafie al Institutului de Arheologie „Vasile Pârvan” al Academiei Române. Activează și ca profesor asociat la UNArte (2001 – 2004) și Universitatea „Ovidius” din Constanța (2005 – 2008). Este membru onorific al Institutului de Studii Sud Est Europene.
În anul 1983, a obținut titlul științific de Doctor în istorie, cu teza "Stelele funerare din Moesia Inferior", sub conducerea științifică a prof. dr. acad. Dionisie M. Pippidi.
A susținut conferințe la universitățile din Zürich, Basel, Geneva, Lausanne, Berna, Athena (Ecole Française d'Athènes), Athena, Paris-Sorbona, Berlin (Deutsches Archäologisches Institut), Kiel, Roma (Accademia di Romania), Sofia. A fost cadru didactic asociat al Universității „Ovidius din Constanța (2005-2008) și al Universității Naționale de Arte din București (2001-2004). Este conducător de doctorat, specialitatea istorie, în cadrul Academiei Române și membru al Societății Române de Studii Clasice.
Incepând din 2015, se dedică și picturii sub numele de Maria Vianu. Are 5 expoziții personale și una de grup în Franța.
Istoric al artei grecești din bazinul Mării Negre, al artei provinciale romane de la Dunărea de Jos și din Balcani, istoric al religiilor grecești și romane din bazinul Mării Negre. A susținut conferințe având ca teme istoria artei și religiei greco-romane la universități de prestigiu din Zürich, Basel, Geneva, Lausanne, Berna, Atena, Paris-Sorbona, Berlin, Kiel, Accademia di Romania din Roma, Sofia. A publicat articole și studii de specialitate în publicații precum „Pontica”, „Dacia”, „Studii Clasice”, „Cercetări de istorie și civilizație sud-est europeană”, „SCIVA”, „Dialogues d’histoire ancienne”, „Revue des études sud-est européennes”, „Archäologischer Anzeiger”, „Bulletin de Correspondance Héllenique”, „Jahrbuch des Deutschen Archäologischen Instituts”.
Defileul Văratic

Defileul Văratic este un monument al naturii de tip geologic sau paleontologic în raionul Rîșcani, Republica Moldova. Este amplasat la est de satul Văratic, în apropierea gurii râulețului Stăncăuți. Are o suprafață de 10 ha, sau 21,3 ha conform unor măsurări mai recente. Obiectul este administrat de Primăria satului Văratic.
Defileul (sau Cheile) Văratic s-a format pe parcursul a câteva sute de mii de ani, sub acțiunea râulețului Ciuhureț, afluent al râului Ciuhur. La bază, se află un masiv recifal de vârstă badeniană și este constituit din schelete de corali, foraminifere, moluște, alge-litotamnii și alte organisme acvatice. În partea superioară a recifului se află un masiv de vârstă volhiniană (sarmațianul inferior), cu depuneri de argile și resturi organice nedeterminate.
În versanții recifului se află câteva peșteri și grote artificiale. Unele din ele, cum ar fi peștera „Căsoaia”, care are și un izvor, conțin urme ale oamenilor din paleolitic și eneolitic. Pe râu s-au format trei cascade, cu înălțimea de 1,5 m, 2,5 m și 3,5 m.
Obiectivul a fost luat sub protecția statului prin Hotărîrea Sovietului de Miniștri al RSSM din 8 ianuarie 1975 nr. 5, iar statutul de protecție a fost reconfirmat prin Legea nr. 1538 din 25 februarie 1998 privind fondul ariilor naturale protejate de stat. Deținătorul funciar al monumentului natural era, la momentul publicării Legii din 1998, Primăria satului Duruitoarea, dar între timp acesta a trecut la balanța Primăriei satului Văratic.
Aria protejată prezintă interes instructiv și poate fi inclusă în trasee turistice. Conform situației din anul 2016, nu era instalat niciun panou informativ.
Stînca Mare

Stînca Mare este un monument al naturii de tip geologic sau paleontologic în raionul Glodeni, Republica Moldova. Este amplasat la 2 km est de satul Cobani. Are o suprafață declarată de 105 ha, dintre care doar 16,34 ha s-au conservat ca monument geologic. Obiectul este administrat de Primăria satului Cobani.
Stânca propriu-zisă are o lungime de 1.000 m, lățime de 100 m și o înălțime relativă de 40 m. Este înconjurată din trei părți de râul Camenca, care o delimitează de terenurile agricole din preajmă, și se află la 5 km distanță de defileul Butești.
Formațiunile recifale de la Cobani sunt menționate în lucrările geologului rus Ivan Sințov la sfârșitul secolului al XIX-lea. Ele constituie ultimul segment al șirului de toltre din zona Prutului de mijloc.
Stînca Mare este unicul recif care s-a păstrat din aria protejată de 105 ha. Ea reprezintă un corp recifal alungit, alcătuit din roci de vârstă badeniană în partea inferioară și calcare volhiniene în partea superioară. Este constituită din organisme marine coloniale cu schelet calcaros (alge, foraminifere, briozoare, corali), cochilii de moluște (cercetate de geologul N. A. Ianakevici în anii 1960) și resturi împrăștiate ale scheletelor altor animale. Grotele din pereții recifului și din zona adiacentă nu au beneficiat de studiere detaliată, dar se cunoaște că aici au locuit oameni în epoca de piatră. Reciful este un loc prielnic pentru plante calcifile (ferigușa, școaldina, acul pămîntului, urechelnița, schiverechia, văvalnicul) și mai multe vietăți rare și exotice de origine mediteraneană (șarpele cu abdomenul galben, șarpele lui Esculap, pescărușul albastru, acvila țipătoare mare și acvila țipătoare mică, egreta mare ș.a.).
În 1988, stânca a fost la un pas de a fi distrusă și a fost salvată prin intervenția ecologiștilor. Obiectivul a fost luat sub protecția statului prin Legea nr. 1538 din 25 februarie 1998 privind fondul ariilor naturale protejate de stat. Deținătorul funciar al monumentului natural este Primăria comunei Cobani.
Aria prezintă interes științific pentru biologi, geologi și geografi. Are valoare peisagistică, instructivă și turistică, iar populația locală folosește acest loc pentru recreere.
Pentru a întări statutul de protecție, este necesară marcarea hotarelor ariei protejate și instalarea unui panou informativ.
Bogdand, Satu Mare

Bogdand (în maghiară Bogdánd) este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Satu Mare, Transilvania, România.
Localitatea Bogdand se află situată în sudul județului Satu Mare, așezare limitrofă județului Sălaj. Geografic se situează în zona de piemont a unității denumite Culmea Codrului, care la rândul ei se înscrie în cadrul Platformei Sălăjene nordice. Este udată de pârâul Maja, care o străbate pe direcția sud-est/nord-vest.
List of ancient tribes in Thrace and Dacia

This is a list of ancient tribes in Thrace and Dacia (Ancient Greek: Θρᾴκη, Δακία) including possibly or partly Thracian or Dacian tribes, and non-Thracian or non-Dacian tribes that inhabited the lands known as Thrace and Dacia. A great number of Ancient Greek tribes lived in these regions as well, albeit in the Greek colonies.
Certain tribes and subdivisions of tribes were named differently by ancient writers but modern research points out that these were in fact the same tribe. The name Thracians itself seems to be a Greek exonym and we have no way of knowing what the Thracians called themselves. Also certain tribes mentioned by Homer are not indeed historical.
Dacia Aureliana

Dacia Aureliana was a province in the eastern half of the Roman Empire established by Roman Emperor Aurelian in the territory of former Moesia Superior after his evacuation of Dacia Traiana beyond the Danube in 271. Between 271/275 and 285, it occupied most of what is today northwestern Bulgaria and eastern Serbia. Its capital was in Serdica (modern Sofia).
This province was populated with a part of the former inhabitants of Dacia Traiana. It is written in Eutropius' work: Abridgment of Roman History (9:15):
"He surrounded the city of Rome with stronger walls. He built a temple to the Sun, in which he put a vast quantity of gold and precious stones. The province of Dacia, which Trajan had formed beyond the Danube, he gave up, despairing, after all Illyricum and Moesia had been depopulated, of being able to retain it. The Roman citizens, removed from the towns and lands of Dacia, he settled in the interior of Moesia, calling that Dacia which now divides the two Moesiae, and which is on the right hand of the Danube as it runs to the sea, whereas Dacia was previously on the left."
("Urbem Romam muris firmioribus cinxit. Templum Soli aedificavit, in quo infinitum auri gemmarumque constituit. Provinciam Daciam, quam Traianus ultra Danubium fecerat, intermisit, vastato omni Illyrico et Moesia, desperans eam posse retinere, abductosque Romanos ex urbibus et agris Daciae in media Moesia collocavit appellavitque eam Daciam, quae nunc duas Moesias dividit et est in dextra Danubio in mare fluenti, cum antea fuerit in laeva.") However, scholars have varying opinions regarding the exact data of the depopulation of Dacia. The Emperor Diocletian's tetrarchy reorganization of the empire divided Dacia Aureliana into two provinces, both part of the civil diocese of Moesia(e), under the eastern Caesar (junior emperor), whose 'quarter' became the Praetorian prefecture of Illyricum. :
In the fourth century reform (also splitting Italy in two while separating Egypt from Oriens and Macedonia from Moeasiae as new dioceses), these two “Dacias” along with Dardania, Moesia Prima, and Prevalitana constituted the Civil diocese of Dacia. Scholars have varying opinions regarding the exact date and circumstances of the creation of Dacia Mediterranea as a separate province.
Saigon River

The Saigon River (Vietnamese: Sông Sài Gòn) is a river located in southern Vietnam that rises near Phum Daung in southeastern Cambodia, flows south and southeast for about 230 km (140 mi) and empties into the Nhà Bè River, which in its turn empties into the South China Sea some 20 km (12 mi) northeast of the Mekong Delta.
During 1981–1985, a dam was constructed across the river, just north of the town of Dầu Tiếng, to form the Dầu Tiếng Reservoir for irrigation purposes. Saigon River is joined, southeast of downtown Ho Chi Minh City (formerly named Saigon) by the Đồng Nai River. The river is important to Ho Chi Minh City as it is the main water supply as well as the host of Saigon Port, with a total cargo volume loaded and outloaded of more than 35 million metric tons in 2006.
The Bình Quới Tourist Village is located on the Thanh Da peninsula on the Saigon River, in the Bình Thạnh District of Ho Chi Minh City.
The Saigon River Tunnel running under the river, connecting District 1 in the west to the Thủ Thiêm New Urban Area in the east, was opened to traffic on November 20, 2011. Since its completion, it has been the longest cross-river tunnel in Southeast Asia. The river is also crossed by the Thu Thiem Bridge, Ba Son Bridge, and Phu My Bridge.
The Saigon Waterbus service launched in 2017, connecting District 1 with Thu Duc District.
Danube Company

21°33′33″N 39°11′05″E﻿ / ﻿21.55917°N 39.18472°E﻿ / 21.55917; 39.18472
Danube Company Limited is a supermarket and hypermarket chain in Saudi Arabia. It is owned by BinDawood Holding, the grocery retail operator of hypermarkets and supermarkets in Saudi Arabia. Since becoming part of BinDawood Holding in 2001, Danube has grown to 47 current locations.
Danube opened its first hypermarket at the Heraa International Mall in 1993 in Jeddah. Then, the branch moved to a hypermarket about 0.5 kilometres away from Heraa International Mall. Danube hypermarkets are located at Medina Road (originally Heraa International Mall), Serafi Megamall, Redsea Mall and at Central Park Mall Danube opened its first hypermarket in Riyadh's Hayat Mall in 2006 and built its second at Panorama Mall in 2010. Danube has 47 store locations across the Kingdom and Danube Online is live in Jeddah, Riyadh, Al Khobar, Dammam and Taif.
Danube Online was launched in 2017, a first mover in the eCommerce grocery space in Saudi Arabia, and available via digital platform and mobile app which offer fully integrated services. Danube Online delivers Danube grocery products in six cities across the Kingdom.
Crujiente de manzana

El crujiente de manzana, llamado apple crisp en los Estados Unidos y apple crumble en el Reino Unido, es un postre consistente en manzanas al horno cubiertas con una corteza crujiente. Los ingredientes suelen incluir manzanas cocidas, mantequilla, azúcar, harina, canela y a menudo avena y azúcar moreno, jengibre o nuez moscada. Las manzanas pueden sustituirse por muchos tipos diferentes de fruta, como melocotones, frutas del bosque, peras, (etc). Una de las variantes más comunes es el crujiente de manzana y ruibarbo, dando éste un contraste agrio.
El crujiente de manzana es una invención relativamente nueva. Destaca su ausencia de la primera edición del Fannie Farmer Cookbook (1896), que es una compilación exhaustiva de recetas estadounidenses. La primera referencia impresa al crujiente de manzana es de 1921, con una receta en el Everybody's Cook Book: A Comprehensive Manual of Home Cookery.​ El mismo año también aparece en un artículo del Appleton Post Crescent.​ A pesar de esta juventud, el crujiente de manzana se ha convertido en una tradición estadounidense y británica, especialmente en otoño, cuando abundan las manzanas.
Hay varios postres que emplean manzanas con coberturas dulces, pero ninguno de ellos es idéntico al crujiente de manzana:
Por último, el Eve's pudding es un postre británico consistente esencialmente en un bizcochuelo sobre manzanas. El nombre procede de la referencia bíblica a Eva y la manzana en el Jardín del Edén.
Tarta ópera

La tarta ópera (llamada también pastel ópera o torta ópera) es una tarta de la gastronomía francesa extendido a nivel global.​
Consiste en un bizcochuelo hecho a base de almendras, el cual se empapa con un almíbar a base de café y se intercala con capas de una crema de mantequilla con sabor a café y ganache de chocolate.​ En la superficie está cubierto por una capa de este último, pudiendo tener como decoración almendras fileteadas y montoncitos de nata montada, así como adornos hechos con la misma (lo más usual es darles la forma de una clave de Sol musical, lo cual le da el nombre de Ópera).
A juzgar por sus componentes, el sabor de la misma recuerda al de un café mokaccino.
La popularidad de la misma es tal que se ha extendido a otros países donde no suele ser autóctona, un ejemplo de ello es Venezuela, donde se le conoce como torta ópera​ o torta moka por lo anteriormente mencionado. Se puede ver en las pastelerías de dicho país.
Tarta Linzer

La tarta Linzer (o Linzertorte) es una tarta austríaca y húngara con una tapa de masa enrejada.​
La tarta Linzer emplea una masa muy crujiente hecha con harina, mantequilla sin sal, yema de huevo, ralladura de limón, canela y zumo de limón, y lleva frutos secos molidos, normalmente avellana (pero también pueden emplearse nueces o almendras), cubiertos con un relleno de mermelada de grosella o, alternativamente, de ciruela, frambuesa espesa​ o albaricoque. Se cubre con un enrejado hecho de masa, elaborado extendiéndola en tiras muy finas que se disponen cruzándolas sobre la confitura. La masa se pinta con clara de huevo batida ligeramente, se hornea, y a veces se decora con almendra fileteada.
La tarta Linzer es un clásico en las fiestas austriacas, húngaras, suizas y alemanas, tomada a menudo en Navidad. A menudo se elabora en tamaño pequeño, de tartaleta.
La tarta Linzer, nombrada por la ciudad austriaca de Linz es una receta antigua. Durante mucho tiempo se pensó que su receta más antigua era una de 1696 conservada en la Vienna Stadt- und Landesbibliothek. Sin embargo, en 2005 Waltraud Faißner, el director de la biblioteca del Landesmuseum de la Alta Austria y autor del libro Wie mann die Linzer Dortten macht (‘Cómo hacer la tarta Linzer’) encontró una receta aún más antigua en el Codex 35/31 de 1653 en el archivo de la Abadía de Admont.​
Johann Konrad Vogel (1796–1883) inició la producción en masa de la tarta, haciéndola famosa en todo el mundo.
Pastafrola
Tarta colibrí

El hummingbird cake (pronunciación en inglés: /ˈhʌmɪŋˌbɝd keɪk/ «tarta colibrí») o pastel colibrí, es un pastel a base de banana y piña típico de la gastronomía del sur de los Estados Unidos, aunque originario de la gastronomía jamaicana. Como ingredientes incluye harina, azúcar, sal, aceite, plátano maduro, piña, canela, nueces pecanas, extracto de vainilla, huevos y agente leudante. A menudo se le agregan una o varias capas intermedias de glaseado elaborado con queso crema, o se sirve aparte.​​​
Es uno de las pocas tartas sureñas que usa aceite en vez de mantequilla, esto hace que, sumado a las frutas, el pastel permanezca húmedo por más tiempo.​ Se considera un clásico de la repostería sureña,​ junto con la red velvet cake, la carrot cake, la lane cake o la key lime pie.​
Originado en la isla de Jamaica, el hummingbird cake recibe su nombre del ave nacional de la isla. Allí también se lo conoce como Doctor Bird cake, ya que así se denomina localmente al colibrí endémico de la isla, el colibrí portacintas piquirrojo (Trochilus polytmus). Se cree que se le puso este nombre porque es lo suficientemente dulce para atraer a este colibrí, ya que sólo se alimenta de néctar.​
En 1968, la Oficina de Turismo de Jamaica incluyó la receta del pastel colibrí junto con otras recetas locales en varios kits de prensa enviados a los Estados Unidos. El marketing estaba dirigido a los consumidores estadounidenses para promocionar la isla. Como se imprimió en la edición del 29 de marzo de 1979 del Kingston Daily Gleaner de Jamaica, «Los kits de prensa presentados incluían un menú jamaicano modificado para la cocina estadounidense, y presentaban recetas como el doctor bird cake, hecho con plátanos».​
Una de las primeras publicaciones impresas de la receta fue escrita por L.H. Wiggins, una directora de la Universidad de Carolina del Norte, en la edición de febrero de 1978 de Southern Living; Wiggings no inventó la receta, pero se dice que pudo agregarle las capas de crema de queso a la tarta.​ El pastel ganó el premio Favorite Cake Award ese mismo año en la Feria Estatal de Kentucky.
Fue seleccionada como la receta favorita de Southern Living en 1990 y se señaló como la receta más solicitada en la historia de la revista.​ El pastel generalmente tiene dos o tres capas con pecanas (o nueces comunes), plátanos y piña triturados y glaseado de queso crema.
Crujiente

En gastronomía, crujiente se refiere a un alimento cuya textura en boca es seca, dura y frágil, tanto al masticarlo como al manipularlo. Los alimentos deshidratados, verduras frescas o las frituras son generalmente crujientes. Diversos estudios han evidenciado que la sensación crujiente en alimentos es placentera para el ser humano.​
En el lenguaje culinario se diferencia crujiente de crocante, que se refiere a los alimentos con mayor cantidad de agua pero que aun así son crujientes, como una manzana o una zanahoria.​​ En el lenguaje común, sin embargo, no es tan común este segundo término, y se ve más frecuentemente en el inglés (crispy vs crunchy, respectivamente) o en el francés (croustillant vs croquant, respectivamente).
Los alimentos crujientes emiten un característico sonido deseado por el gusto humano, y de hecho en las mismas palabras crujir, crunch, crisp... etc. se puede ver el carácter onomatopéyico de las mismas.
Dicho del sólido comestible que cede fácilmente a la menor presión de los molares rompiéndose en pequeños copos. Se disuelve fácilmente con la saliva.
"Crispy foods are thin, fragile, and readily shatter into small flakes when chewed or handled, such as potato chips. They break apart under the slightest pressure or pulling force, and may quickly dissolve in saliva."​
Dicho del sólido comestible que cede al masticarlo con fuerza en pequeñas porciones y producen un sonido que le da nombre. Cuesta disolverse con la saliva y forma una pasta.
"Crunchy foods are ones that shatter when chewed with such force as to cause them to do so. They break into fragments that are visually similar to small stones as opposed to flakes. They are called "crunchy" because of the noise made when chewing them; the breaking is clearly audible, and the jaw action usually quite visible. Hard pretzel bits are an example, so are some dried nut meats. These foods don't immediately dissolve in saliva, unless retained in the mouth and chewed long enough to form a paste."​
En repostería en cambio, un crujiente es un tipo de postre, consistente habitualmente en un tipo de fruta horneado con una cobertura crujiente (de aquí su nombre). La cobertura suele consistir en mantequilla, harina, avena, azúcar moreno y normalmente especias como canela y nuez moscada. El crujiente más familiar es el crujiente de manzana, pero existen variantes con muchas otras frutas, como cereza, pera, melocotón, arándano, etcétera. No sólo existen crujientes dulces, hoy en día se pueden hacer crujientes de casi cualquier cosa, incluyendo alimentos salados como el jamón, simplemente con un horneado a no muy alta temperatura.
https://www.quora.com/Food-What-is-the-difference-between-crispy-and-crunchy
Torte

A torte (/ˈtɔːrt/; from German: Torte (German pronunciation: [ˈtɔrtə]), in turn from Latin via Italian: torta) is a rich, usually multilayered, cake that is filled with whipped cream, buttercreams, mousses, jams, or fruit.
Tortes are commonly baked in a springform pan. Sponge cake is a common base, but a torte's cake layers may instead be made with little to no flour, using ingredients such as ground nuts or breadcrumbs. Ordinarily, the cooled torte is glazed and garnished.
The best-known of the typical tortes include the Austrian Sachertorte and Linzertorte, the German Schwarzwälder Kirschtorte, and the many-layered Hungarian Dobos torte. But other well-known European confections are also tortes, such as the French Gâteau St. Honoré.
In Hungary, Czech Republic, Slovakia, Ukraine, and Russia cakes are usually called tortes without differentiating between cake and torte. In Polish, as an example, the word torte is translated into Polish as tort, but tort can be also translated as layer cake or cream cake.
An element common to some tortes is sweet icing (exceptions are several French tortes, such as Gâteau Mercédès and Gâteau Alcazar). When the cake is layered, a thick covering of icing is placed between the layers, and there is almost always icing on the tops and sides of the torte. An example is the whiskey cake. A number of European tortes do not have layers. Some, for instance German-style "Käsesahnetorte", are unbaked.
گنے کا رس

گنے کا رس، پاکستان کا قومی مشروب ہے جو یہاں بڑے شوق سے پیا جاتا ہے۔ اس کے علاوہ اس سے گڑ بھی بنایا جاتا ہے۔
گنے کے رس میں کیلشیم، کوبالٹ، کاپر، کرومیم، میگنیشیم، فاسفورس، پوٹاشیم اور جست پایا جاتا ہے۔ اس کے علاوہ گنے کے جوس میں وٹامن اے، سی، بی ون، بی ٹو، بی تھری، بی فائیو اور بی 6 کے ساتھ ساتھ پروٹین، اینٹی آکسائیڈز اور حل پزیر فائیبر کی بھی موجود ہے۔
گنے کا رس بہت سی بیماریوں سے بچاتا ہے لیکن مشینوں کی عدم صفائی اور رکھ رکھاؤ کے باعث ان میں لگنے والا زنگ فوائد کی بجائے بیماریوں کو دعوت دیتا یے۔
پاکستان کرکٹ ٹیم کا دورہ انگلستان 2024ء

پاکستان کرکٹ ٹیم نے مئی 2024ء میں چار ٹوئنٹی 20 بین الاقوامی (ٹوئنٹی20 بین الاقوامی) میچ کھیلنے کے لیے انگلستان کا دورہ کیا۔ 4 جولائی 2023ء کو، انگلستان کرکٹ بورڈ (ای سی بی) نے فکسچر کی تصدیق کی۔
رس

رَس یا جُوس، پھل یا سبزی کے بافت میں موجود ایک قدرتی مائع ہے۔ رس کو تازہ تازہ پھل یا سبزیوں سے گرمی سے یا ولايك (سالوینٹ) کا استعمال کیے بغیر یا تو دباؤ کے سے نچوڑ کر یا پھر کشید کر نکالا جاتا ہے۔ مثال کے لیے، سنترے کا رس، سنترے کے پھل کو دبا کر یا نچوڑ کر نکالا جاتا ہے۔ تازہ پھل اور سبزیوں کا رس گھر میں ہاتھ یا بجلی کے جوسر کی مدد سے نکالا جا سکتا ہے۔ تجارتی طور پر پیدا کیے گئے رس سے ریشے اور گودے کو چھان کر الگ کر دیا جاتا ہے لیکن آج کل ریشے اور گودے پر مشتمل تازہ سنترے کا رس ایک مقبول مشروب ہے۔ رس کو آج کل گاڑھا کر کے یا جمع کر کے بھی محفوظ کیا جاتا ہے اور اس رس کو دوبارہ پینے کے قابل بنانے کے لیے اس میں پانی ملانا پڑتا ہے، بہرحال، تازہ تازہ نچوڑے رس کے مقابلے میں اس کا ذائقہ کافی مختلف ہوتا ہے۔ پھلوں کے رس کے تحفظ اور پروسیسنگ کے لیے عام طریقوں میں کئی اضافی اجزاء بھی شامل کیے جاتے ہیں۔
ڈی جوس

ڈی جوس (انگریزی: Djuice) اصل میں ڈیجیٹل جوس کا مخفف ہے۔ ڈی جوس ٹیلی نار کا نوجوانوں کے لیے ایک پیکج ہے۔ ڈی جوس بنگلہ دیش، مونٹینیگرو اور پاکستان میں دستیاب ہے۔ ڈی جوس اس سے پہلے سویڈن، ناروے، ملائیشیا، نیوزی لینڈ، تھائی لینڈ، یوکرائن اور ہنگری میں بھی دستیاب تھا۔ ڈی جوس کے ویب گاہ کے مطابق ڈی جوس کے دنیا بھر میں ایک کروڑ بیس لاکھ کے قریب صارفین ہیں جو اس کو دنیا کا دوسرا بڑا آپریٹر بناتے ہیں۔
ڈی جوس کو 2003 میں ناروے اور ہنگری میں، 2004 میں یوکرین، 2005 میں بنگلہ دیش، 2006 میں پاکستان اور 2008 میں مونٹینیگرو میں متعارف کرایا گیا۔ 2012 کو ڈی جوس کو ٹیلی نار میں ضم کر دیا گیا اور اس کی تمام برانچیں ٹیلی نار کے دفاتر میں ضم ہو گئیں۔
اکتوبر 2006 میں ڈی جوس کو ٹیلی نار گروپ آف کمپنیز نے متعارف کرایا۔ ٹیلی نار پاکستان کا دوسرا بڑا ٹیلی نیٹ ورک ہے۔
اپریل 2005 میں ڈی جوس کو بنگلہ دیش میں معتارف کرایا گیا۔
سانچہ:Citationstyle ڈی جوس کی تاریخ
میکیسو ڈی جوس

میکیسو ڈی جوس (انگریزی: Măceșu de Jos) رومانیہ کا ایک رہائشی علاقہ جو دولژ کاؤنٹی میں واقع ہے۔
میکیسو ڈی جوس کی مجموعی آبادی 1,655 افراد پر مشتمل ہے۔
جوس، نائجیریا

جوس، نائجیریا (انگریزی: Jos) نائجیریا کا ایک شہر جو پلیٹئو ریاست میں واقع ہے۔
جوس، نائجیریا کی مجموعی آبادی 873,943 افراد پر مشتمل ہے اور 1,217 میٹر سطح سمندر سے بلندی پر واقع ہے۔
国花

国花（英語：Floral emblem），是指一個國家用來作為自己國家象徵的花。国花一般对一个国家的文化别具意义，可能是当地特别著名的花卉。
中華民國的國花是梅花。梅有三蕾五瓣，代表三民主義及五權憲法，且梅花凌冬耐寒，其所表現的堅貞剛潔，足為國民效法。梅開五瓣，象徵五族共和，具有敦五倫、重五常、敷五教的意義；而梅花「枝橫」、「影斜」、「曳疏」、「傲霜」同時亦代表易經中「元」、「亨」、「利」、「貞」四種高尚德行。中華民國在民國五十三年（1964年）7月21日，經行政院正式核定將梅花訂為國花。
中華人民共和國政府並未明文訂定國花，但是民間對國花的聲音大多聚集於：牡丹或梅花；也有一些人支持蘭花、菊花、茉莉花與水仙花等，目前尚無定論。
阿塞拜疆、 亞美尼亞、 塔吉克斯坦、 土库曼斯坦、 巴林、 东帝汶、 摩尔多瓦、 基里巴斯、 所罗门群岛、 图瓦卢、 瑙鲁、 瓦努阿图、 中华人民共和国
白虎

白虎起源于中国上古对于的星宿崇拜，是西方七宿，四象之一、天之四灵之一，道教将其称为“监兵”，在不同的道经中有“帝君”、“圣将”、“神将”和“捕鬼将”等称呼。 在二十八宿中，白虎是西方七宿（奎、娄、胃、昴、毕、觜、参）的总称。
最早象征二十八宿中的西方七宿，于四象为少阴，在五行则为金，是主西方、秋季的神灵，汉代之后五行又与“三纲五常”中的五常相联系，成为了“仁义礼智信”中信的象征。 白虎是司掌兵戈的战神，具有避邪、禳灾、祈丰及惩恶扬善、发财致富、喜结良缘等多种神力，但也是部分迷信中的凶神。
汉时有白虎祠，未央四祠之一，浙江会稽等地有在正月十四祭祀白虎神的旧俗。
而根据考证，对白虎的崇拜曾出现于古羌戎族，时至今日，中国的彝族、白族、布依族、土家族等民族仍称白虎是其祖先，认为被叫做“利巴”、“白帝天王”的白虎星君下凡生七男七女，究其源头当是星宿神话在楚国对虎崇拜下的流变。
在《南游记》中也有白虎精，和千里眼、顺风耳是一起被华光收服的妖。
《大唐三藏取经诗话》里也有妖怪白虎精。
乌龙院大长篇里，小白为四小姐身边的白虎怪，有能变身成任何大小的东西的能力，在四小姐牺牲后被乌龙院收养。
在色情学当中，白虎指的是没有阴毛的女性。该说法源自中国，在古代，白虎是一种不吉利的神兽。当时医学并不发达，对于没有阴毛女性，他们认为是沾染了邪气，不吉利的象征，所以被称之为白虎。有了“白虎克夫，青龙克妻”的说法，白虎的丈夫会倒大霉，青龙的妻子也会倒大霉。传说，一个村子里有一个白虎，她成年后整个村子都要大旱三年，破解方法是在她成年之前破处。 *青龙指的是没有阴毛的男性。
中华人民共和国国家象征

中華人民共和國國家象徵指的是代表中華人民共和國之國家象徵符號。嚴格來說，這些應由中華人民共和國憲法、全國人民代表大會通過並經由國家主席公布之法規、國務院（中央人民政府）公布之行政法規確立，並無具體言之。按照一般原則而言，是某個事物具有代表國家主權、獨立和尊嚴，塑造人民對國家之認同；以及維護政治統一並促進政治社會化，鞏固國家之基礎。
以下所羅列之事物，普遍具有國家象徵之意義，有一部分是由憲法確定，另有一部分是廣為人知之事實。
康乃馨

香石竹（學名：Dianthus caryophyllus）又稱剪絨花、洛陽花、康乃馨、狮头石竹、麝香石竹、大花石竹、荷蘭石竹，为石竹科石竹属的植物，分布于欧洲温带以及中国大陆的福建、湖北等地，原產於地中海地區，是目前世界上應用最普遍的花卉之一。康乃馨包括許多變種與雜交種，在溫室裡幾乎可以連續不斷開花。1907年起，開始以粉紅色康乃馨作為母親節的象徵，故今常被作為獻給母親的花。在2000多年前希臘語文獻中就在曾提到這種花，古希臘科學家泰奧弗拉斯托斯創造了現在的屬名“Dianthus”，這個詞來自希臘語“神聖”（dios）和“花”（anthos）。
康乃馨是肯尼亞的主要出口種類，也是美洲哥倫比亞最大的出口花卉品種，在亞洲的日本、韓國、馬來西亞等國都有大量栽培。在歐洲，德國、匈牙利、意大利、波蘭、西班牙、土耳其、英國和荷蘭等國栽培的規模也很大。
康乃馨莖稈硬脆，節很大。花單生或2－3朵簇生，花萼長筒狀，花瓣扇狀。盆栽用品種有純黃色、白色、紫色具白邊、淡橙色、鮮紅色、紅色、粉紅色、粉紅色具橙紅深條紋，以及自然矮生種的花淡紫色邊緣深紫色。
常見的有極愛（Adorable）系列的金塊（Nugget）、雪花（Snowflake）、甜頭（Sugarplum）、板球（Cricket）、標槍（ Dart）、壁畫（Fresco）、小精靈（EIf）、丘比特（Cupid）、蒂斯凱特（Tisket），羅曼史（Romence）系列的CFPC夢（CFPCDream）自然矮生種， 黛安特（Dianette）系列， 阿維（Avi）自然矮生種，戴奧吉恩斯（Diogenes）大花種。
康乃馨是中国婚礼仪式中最常用的花。
在西方国家的一些特殊場合或節日，人們會佩戴康乃馨，其中尤以母親節和婚禮上為常見。1907年，美國的母親節創始人安娜·賈維斯選擇康乃馨為母親節象征，原因是此花為其母最愛，同時她選擇的康乃馨為白色，象征了母愛的純潔。隨著時代變遷，母親節如果母親尚在人世，便應佩戴紅色康乃馨，反之才為白色。
奧地利和意大利等一些國家的人們在國際勞動節時會佩戴紅色康乃馨，以之為社會主義和工人運動的象征。葡萄牙康乃馨革命的象征也是紅色康乃馨。
聖帕特里克節時有佩戴綠色康乃馨的習俗，而又因為被愛爾蘭作家、著名同性戀者奧斯卡·王爾德佩戴而出名，所以也成了同性戀的象征。在牛津大學，參加考試的學生在傳統上應該佩戴康乃馨，例如第一場考試佩白色、期中考試佩粉色、期末則佩紅色。
理想的栽培是夏季涼爽、濕度低，冬季溫暖的地區。在14℃以下不大開花；25℃以上的生長快，但莖稈細弱而花很小。適宜在空氣相對乾燥、通風的環境中生長 。需要選擇陽光充足、通風的場所；生長在疏鬆肥沃、含豐富腐殖質。土壤酸鹼度在pH6.0－7.5為宜。
種苗定植用12厘米或15厘米盆，淺栽，不要傷根，栽後澆水。栽後20天摘心，促使基部萌發側枝。 保持盆土濕潤，每半月施肥1次。
扦插、播種和組培繁殖。溫室以1－3月和9－10月為宜，露地以4－6月和9－10月為好。插床用苗床或塑料箱，插條基部2片葉去掉，留上部2－4片葉。生根適溫為10－13℃，插後20－25天生根。以秋播為好，播種適溫為18－20℃。
Volcán Tláloc (Ciudad de México)

El volcán Tláloc es una eminencia orográfica que se encuentra en la alcaldía Milpa Alta, en el sureste de la Ciudad de México (México). Forma parte de la sierra de Ajusco-Chichinauhtzin, en el Eje Neovolcánico.
El Tláloc se encuentra al sur de la delegación Milpa Alta, dentro del corredor biológico Chichinautzin, que es un área natural protegida que comprende zonas de Morelos y la Ciudad de México. La población más cercana a la cumbre de esta montaña es San Lorenzo Tlacoyucan, que se encuentra a más de ocho kilómetros en línea recta hacia el noreste. El punto más alto del Tláloc se encuentra a 3690 metros sobre el nivel del mar, y a 1450 metros sobre el nivel medio del valle de México. El Tláloc es el punto más alto de Milpa Alta y una de las principales elevaciones de la Ciudad de México.
El volcán Tláloc constituye una importante reserva ecológica para el valle de México. Sus laderas se encuentran cubiertas de bosques de pino, encino y oyamel. En ellos todavía se encuentran algunos mamíferos como el zacatuche (Romerolagus diazi), ardillas, coyotes y otras especies nativas del entorno montañés de Anáhuac. Los pueblos milpaltenses tradicionalmente han explotado recursos como la madera, los hongos comestibles y la fauna para su uso en la vida cotidiana.
HD 224693 b

HD 224693 b es un planeta extrasolar que orbita la estrella HD 224693, en la constelación de Cetus. Su periodo orbital es de 27 días y su masa es el 71% de la de Júpiter.
El planeta HD 224693 b fue bautizado Xólotl. El nombre fue seleccionado en la campaña NameExoWorlds de México, durante el 100 aniversario de la IAU. Xólotl es una deidad azteca asociada con la estrella vespertina (Venus).
Johnson et al. (abril de 2006). «The N2K Consortium. VI. Doppler Shifts without Templates and Three New Short-Period Planets». The Astrophysical Journal 647 (1): 600-611. doi:10.1086/505173.
Coordenadas: 23 59 53.8329, −22° 25′ 41.208″
Fire and Water Fountain

The "Fire and Water Fountain", also commonly referred to as the "Dizengoff Square Fountain", is a Tel Aviv landmark in the center of the Dizengoff Square. Dedicated in 1986, the fountain is a kinetic sculpture, the work of the Israeli artist Yaacov Agam.
The fountain was developed by Agam for ten years and is one of Agam's most famous creations. Agam has gained international recognition as one of the founders of the kinetic art movement. The fountain consists of an illusory dimension and a movement dimension, both typical to works of Kinetic art and Op art, which is achieved by the use of technology and by the observer's movement. The fountain is composed of several big jagged wheels, which were designed in the kinetic style (colored geometric shapes, which are perceived as different images from different angles). A technological mechanism is automatically activated at different times of the day and the night, turning the wheels on their hinges, injecting water upwards in various forms, spitting fire upwards and playing music.
Through the years the fountain drew criticism from some Tel Aviv residents for the high cost of its ongoing maintenance.
In 2012, the fountain reopened after a restoration, freshly painted and repaired.
In December 2016, the fountain was relocated to the Reading Parking Lot in north Tel Aviv for the renovation of the plaza. It was replaced on the plaza after the renovations were completed in July 2018.
On 27 February 2019, the Jerusalem Post reported, "Tel Aviv’s Dizengoff Square got back its iconic Fire and Water Fountain, which was dismantled at the end of 2016 as the public square was demolished to make way for a restructured plaza in its place". The Fire and Water Fountain was back but the monument was stripped of its colorful, artistic details and technological mechanism. It is an example of destruction of an artwork.
Media related to Dizengoff Square Fountain at Wikimedia Commons 32°04′41″N 34°46′27″E﻿ / ﻿32.077965°N 34.774184°E﻿ / 32.077965; 34.774184