Hornlue

Hornlue ladjo eller ládju, etter den nordsamiske betegnelsen ládjogahpir, er ei tradisjonell nordsamisk kvinnelue med en hornformet topp. Den høyreiste, framoverbøyde kammen er skåret til av en uthult trestamme, plassert på bakhodet og trukket med fargerikt stoff som lua ellers.
Hornluer er kjent fra nordlige deler av Sápmi fra omkring år 1700 til 1900. Luetypen var særlig vanlig i østlige deler av Finnmark. Den var også i bruk i finsk Lappland. Fra 1850-åra fordømte læstadianerne hodeplagget som et «satans tegn», og lua gikk ut av bruk i deler av Finnmark i løpet av århundret.
Betegnelsene ladjo, ládju og laggjo kan betegne både hornet, altså trestykket, såvel som selve lua. I dialekter i området fra Nesseby til Karasjok har en også kalt hornet fierrå eller fierra, og luer uten dette trestykket sluobmo. Det østsamiske ládjogahpir kunne tidligere også bli skrevet laggjokâpper, eventuelt i kortformen laggjo, og på andre måter. Alternative nordsamiske betegnelser er čoarvegahpir.
Ladjo har også blitt omtalt som konelue på norsk. Et sjeldnere navn er hjelmlue.
På finsk kalles luetypen sarvilakki og kuumukka («månebøy»), på svensk hornmössa og på engelsk horned cap.
Hornlua minner om ei frygisk lue av fargerikt tekstil som er utstyrt med en hornformet, uthult valk av tre inne i pullen. Hornet, som er trukket med stoff, gir hodeplagget en høy, krum kam som stiger opp i nakken og over bakhodet. Den har flat, brei topp med et spisst nebb fremst og danner en baug- eller halvmåneformet krone øverst på hodeplagget. I tillegg ble luene pyntet med dekorbånd, kniplinger og annet. Lua er staselig, men kunne være tung og upraktisk i bruk. Den kunne hekte seg i greiner under sledekjøring, og det skal ha vært vanlig å slå et skaut over i uvær.
Trestykket ble tradisjonelt lagd av furu eller bjørk, og gifteferdige kvinner skulle selv skjære det ut til sin egen konelue. Etter tilvirkning ble det trukket med skinn, og ytterst med klede. Hornet var hult, åpent oppe og nede, og hadde et ovalt tversnitt på 7–9 cm. Hornet kunne også være av tøy og fylt med reinhår. Hornlua ble sydd av rødt klede for gifte kvinner, blått eller svart for enker. Inni hornet kunne det være en liten pute fylt med fjær. Der kunne kvinner oppbevare smykker på reiser.
Ifølge Knud Leems Beskrivelse over Finmarkens lapper fra 1767 var samenes kvinneluer den gangen vanligvis satt sammen av to deler; en øvre på issen og i nakken, og en annen som dekte hodet ellers. Før kvinnene tok på seg hodeplagget, samlet de håret i en høy valk som de dyttet inn i den øverste delen som deretter ble strammet til med et bånd og ble stående som en topp på lua.
Farger og design på samiske luer og kofter varierer mellom kjønn og ulike steder og områder. Særlig hodeplaggene kan ha store geografiske ulikheter som viser hvor bærerne kommer fra. Hornluer var i Norge stedtypiske for Finnmark.
Pietistiske læstadianere fordømte imidlertid kvinneluer med «djevelsk horn» som unødvendig pyntet, og luetypen gikk i stor grad ut av bruk blant samer i Norden, bortsett fra hos enkelte østsamer. I Kautokeino forsvant hornluer på 1850-tallet, mens de i Karasjok og lenger øst ble beholdt mye lenger. Slike luer var i bruk vest til Øksfjord fram til siste halvdel av 1800-tallet. Ei mindre hornlue brukes forsatt av østsamiske kvinner. Hornluene ble erstattet av hodeplagg med flat pull.
Et tilsvarende hodeplagg skal i eldre tid også ha vært i bruk i Gudbrandsdalen. Hornlue likner dessuten på faldurinn i islandsk folkedrakt. Østsamiske luer med oppbygde topper og bred front kan dessuten minne om varianter av kokosjnik, tradsisjonelle nordrussiske hodeplagg for kvinner, med en tverrstilt halvmåne som en slags krone.