davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Anthony Howe

Anthony Howe (Salt Lake City, 1954) es un escultor cinético estadounidense que crea esculturas impulsadas por el viento que se asemejan a criaturas y vórtices alienígenas pulsantes.​​ Utiliza el diseño asistido por ordenador, dando forma a los componentes metálicos con un cortador de plasma y completando su trabajo con técnicas tradicionales de metalurgia.
Howe diseñó un caldero y una escultura cinética para los Juegos Olímpicos de Verano de 2016.​​
Entre 1969 y 1973, Howe asistió a The Taft School, y durante los siguientes seis años se matriculó en la Universidad de Cornell y en la Skowhegan School de pintura y escultura. En 1979, construyó una casa en una remota cima de una montaña en New Hampshire. Allí pintó paisajes pastorales durante cinco años y expuso su trabajo en la Gallery on the Green en Lexington, Massachusetts. Sus pinturas se encuentran en las colecciones de Teradyne, la Universidad de Harvard, la colección William Small y otras colecciones públicas y privadas.
En 1985, Howe se mudó a Nueva York y pasó de la pintura a la escultura cinética. Cuatro años más tarde, su primer trabajo estuvo colgado de los cables de un viejo ascensor tendidos entre edificios. En 1993, se incorporó a la Kim Foster Gallery en Nueva York, y al año siguiente se mudó a la Isla Orcas en Washington, donde volvió a construir una casa y abrió su propia galería.​
Afirma que uno de sus métodos para probar las esculturas es fijándolas en la parte superior de su camioneta y luego conduciendo por la pista de aterrizaje local.​​
En agosto de 2015, a Howe le ofrecieron diseñar un caldero para las olimpiadas de verano de 2016, celebradas en Río de Janeiro, en Brasil. Los organizadores de los juegos habían decidido evitar el típico caldero y llama grandes por ser conscientes del impacto en el medio ambiente, lo que resultó en la construcción de un pequeño caldero con una escultura cinética más grande para acompañarlo. La escultura, un anillo de barras giratorias de 12,2 metros de diámetro, con placas y esferas reflectantes, tenía como objeto realzar el aspecto de la llama más pequeña, proporcionando un efecto inspirado en la "energía pulsante y el reflejo de la luz" del sol.​ La escultura fue diseñada en su estudio en la Isla Orcas, y su construcción final tuvo lugar en Montreal antes de ser enviada a Rio.​​
Alicia Penalba

Alicia Penalba (9 de agosto de 1913, San Pedro, Argentina - 4 de noviembre de 1982, París, Francia) fue una escultora argentina. Sus obras se enmarcan en el movimiento de arte abstracto no figurativo y se entroncan con los trabajos de Etienne Martin, François Stahly, Karl-Jean Longuet, Étienne Hajdu, Simone Boisecq y Marta Colvin que protagonizaron la renovación del lenguaje escultórico a partir de 1950.
Alicia había nacido en la localidad de San Pedro, en la Provincia de Buenos Aires, Argentina in 1913, y pasó parte de su niñez en Chile. Si bien vivió en París una parte importante de su vida, sus trabajos muestran influencias profundas de los paisajes de su niñez. También vivió por períodos en Pietrasanta, Italia, donde se fundieron varias de sus esculturas en bronce.
Desde pequeña mostró una marcada vocación por la pintura y el dibujo. A la edad de dieciséis años (1929), Alicia comenzó sus estudios de arte en la Escuela Superior de Bellas Artes de la Nación Ernesto de la Cárcova en Buenos Aires. En 1948 viaja a Francia con una beca para estudiar técnicas de litografía en el École Nationale Supérieure des Beaux-Arts en París. Allí Penalba estudió con el escultor Honorio García Condoy, y en 1950, mientras realizaba estudios con Ossip Zadkine en la Académie de la Grande Chaumière, Penalba tomó la decisión de dedicarse por completo a la escultura.
Al crear su primera obra nofigurativa en 1951, ella destruyó la mayoría de sus trabajos previos, con el deseo de romper con su pasado y comenzar una serie completamente nueva de esculturas. Ella comienza a producir esculturas como tótems, composiciones abstractas, y composiciones verticales que llama con nombres de animales, elementos del mundo vegetal y fuerzas naturales. Si bien los críticos a menudo suponían que estas formas eran representaciones abstractas de lo expresado en sus títulos, Penalba explicaba sus obras como expresiones de formas naturales y eróticas espiritualizadas, que eran las que ella consideraba las fuentes de su creatividad.
Durante la década de 1960, Penalba abandonó su preferencia por las esculturas verticales, y procede a realizar esculturas horizontales. Luego experimenta con obras monumentales, y más abiertas que pueden ser penetradas por la luz desde todas direcciones. Si bien por lo general sus esculturas estaban realizadas en metal, cemento, y poliéster, las formas terminadas mantenían esa textura y calidad de la arcilla que era el material favorito de Penalba.
Días antes de fallecer, en 1982, Alicia recibió el Premio Konex como una de las escultoras más importantes del siglo XX en la Argentina.
Thomas Heatherwick

Thomas Heatherwick, CBE (Londres, 17 de febrero de 1970) es un diseñador inglés, conocido por el uso innovador de materiales e ingeniería en monumentos y esculturas públicas. Lidera el Heatherwick Studio, un estudio de diseño y arquitectura fundado en 1994.
Algunas de las obras más célebres de Heatherwick son la escultura B of the Bang, The Rolling Bridge, el East Beach Cafe o el pabellón del Reino Unido en la Exposición Universal de Shanghái de 2010. Heatherwick también concibió el diseño del pebetero de los Juegos Olímpicos de Londres 2012, compuesto por 204 pétalos de fuego (uno por cada nación participante en el evento deportivo) que convergen para crear una llama que simboliza la paz y la esperanza.
Bolivia en los Juegos Olímpicos de la Juventud de 2010

Bolivia participó en los Juegos Olímpicos de la Juventud 2010, la edición inaugural de los Juegos Olímpicos de la Juventud, realizados en Singapur del 14 al 26 de agosto de 2010.
La delegación boliviana acudió con 25 deportistas que compitieron en las disciplinas de Atletismo, Ciclismo, Fútbol y Natación. Bolivia logró una medalla de oro en estos juegos.
El abanderado de la delegación fue Bruno Rojas.​
Geovana Irusta

Geovana Irusta (Sucre, Bolivia; 26 de septiembre de 1975) es una atleta boliviana especializada en la marcha atlética. Una de las mejores en su país ha participado en varios torneos a nivel internacional. Su mayor éxito fue el primer puesto en el campeonato sudamericano en 2006, además también fue Campeona Iberoamericana en 2002, campeona de la Copa Sudamericana de Marcha en 2004 y posee el récord de su país en la prueba de 20 km marcha desde el 5 de junio de 2004, logrado en el Grand Prix de La Coruña (España), con 1h32'06".​
En los Juegos Panamericanos de Santo Domingo, 2003 sacó la medalla de bronce y oro en los Juegos Bolivarianos realizados en Colombia en las ciudades de Armenia y Pereira en el 2005.
Participó también en los Juegos Panamericanos de Río de Janeiro 2007, aunque le sucedió lo mismo que todos sus compatriotas que participaban en diferentes disciplinas deportivas. Pues fue injustamente descalificada con un sinfín de pretextos, después de haber llegado en segundo lugar para ganar la medalla de plata. Ella reclamó porque se la hicieron eso, aunque al parecer la federación deportiva de Brasil manipulada por asuntos políticos estuvo detrás de eso sobre los deportistas bolivianos ya que las relaciones bilaterales entre Bolivia y Brasil por el asunto de nacionalización de Petrobras, entre los gobiernos de Evo Morales y Luis Ignacio Lula Da Silva se habían complicado, luego que en la inauguración de los juegos pues la delegación boliviana fue abuchada por los espectadores brasileños. Lo cual Bolivia junto a Costa Rica, ambos países latinoamericanos fueron los únicos en quedarse sin medallas.
En los Juegos Olímpicos de Sídney 2000​ y Atenas 2004​ participó obteniendo discretos puestos y marcas. En los juegos de Atenas 2004 fue la abanderada de Bolivia en la ceremonia de inauguración.​ En los Juegos Olímpicos de Pekín 2008 hubo una gran controversia entre ella y la federación boliviana en la que se culparon mutuamente de que no pudiera participar en los juegos. Giovanna acusó a la federación de no inscribirla en los Juegos Olímpicos y la federación dijo que no realizó la marca mínima en el tiempo requerido. Giovanna ha amenazó incluso con cambiar de nacionalidad.
Ha participado en los Juegos Bolivarianos de 2009 organizados en Sucre, la capital de Bolivia y su ciudad de nacimiento, donde obtuvo la medalla de plata. También ha participado en los campeonatos del mundo de Sevilla 1999​ (puesto 36), Edmonton 2001​ (puesto 16), París 2003​ (puesto 18), Helsinki 2005​ (puesto 19), Osaka 2007​ (puesto 33), Berlín 2009​ (puesto 30), así como en las copas del mundo de marcha de Turín 2002​ (puesto 31), Naumburg 2004​ (puesto 45), Cheboksary 2008​ (puesto 57).
Centro cultural de Atatürk

Centro cultural de Atatürk (en turco: Atatürk Kültür Merkezi; llamado también simplemente AKM) es un centro cultural multipropósito y ópera situado en la plaza Taksim, en Estambul, Turquía.​ El edificio está en reparación desde 2008. El complejo cuenta con el "Gran escenario", una sala con una capacidad de 1.307 asientos para actos teatrales de Teatros Estatales de Turquía y actuaciones del Estado turco de Ópera y Ballet, y la "Sala de conciertos", una segunda sala con una capacidad de 502 asientos para conciertos, reuniones y conferencias, así como una sala de exposiciones de 1200 m² en la entrada. Hay también el "Teatro de Cámara" con 296 asientos y el "escenario de Aziz Nesin", con 190 asientos, y una sala de cine con 206 butacas.
Trofeo Art Ross

El Trofeo Art Ross (en inglés Art Ross Memorial Trophy o sólo Art Ross Trophy) es entregado por la National Hockey League al jugador con la mayor cantidad de puntos (suma de goles y asistencias) al final de la fase regular. Se entregó por primera vez en la temporada 1947-48.
En caso de empate entre dos o más jugadores, el jugador con más goles es declarado ganador. En caso de persistir el empate, se recurriría a la cantidad de partidos jugados (ganaría el jugador con menos participaciones) o a los partidos en anotar el primer gol. Si el empate continúa ambos jugadores comparten el trofeo.
El trofeo se llama así en homenaje a Arthur Howie "Art" Ross, quien fue jugador de hockey, además de árbitro, entrenador y gerente. Ross jugó como defensa durante 14 años, consiguiendo dos Stanley Cup (una con los Kenora Thistles en 1907 y otra con los Montreal Wanderers en 1908. Más tarde ejercería como árbitro y finalmente como mánager-entrenador de los Boston Bruins cuando estos se incorporaron a la National Hockey League, llevándolos a conquistar tres Stanley Cup. En 1945 fue elegido para formar parte del Salón de la Fama del Hockey.
Wayne Gretzky ostenta el récord de más trofeos conseguidos, con 10 en 20 años de carrera deportiva. Entre los años 1981 y 2001 sólo tres jugadores ganaron el Trofeo Art Ross: Gretzky, Mario Lemieux y Jaromir Jagr.
Joe Thornton ganó el trofeo en 2005-2006 con los San Jose Sharks tras haber sido traspasado en mitad de la temporada por los Boston Bruins. De esta manera, se ha convertido en el único jugador de la historia de la NHL en ganar el trofeo tras haber sido traspasado en plena liga.
Cross Border del Norte 2010

El Cross Border del Norte 2010 fue una edición de este torneo disputado en Posadas capital de Misiones, Argentina.​ Se hicieron presentes las uniones de Misiones, Noreste, Paraguay, que habían participado de un cross border en el 2008 (junto a Formosa) y la debutante Confederação Brasileira de Rugby.
Se jugó en régimen de play-off, cruzándose en los 2 partidos iniciales una unión afiliada a la Unión Argentina de Rugby con una selección perteneciente a la Confederación Sudamericana de Rugby; 48 horas después, los perdedores se enfrentaron para dirimir el tercer puesto y los ganadores el título.​ La cancha del Tacurú Social Club alojó los 4 partidos y vio al representante de Chaco y Corrientes (Noreste) levantar la copa.​​
Cross Border 2012

El Campeonato Cross Border 2012 Clasificatorio para el Campeonato Argentino de Mayores 2012 fue el décimo de su tipo y se disputó entre el 3 al 31 de marzo del mismo año. En el participaron 8 uniones regionales de rugby de Argentina junto con las uniones de Chile y la de Uruguay.
El campeonato no solo fue una edición más del Cross Border sino que a su vez sirvió como clasificatorio para el Campeonato Argentino de Rugby 2012.​
Se proclamaron ganadores del torneo a las dos mejores uniones,​ las cuales resultaron ser las uniones de Córdoba y Buenos Aires.
Las diez uniones participantes se dividen en dos zonas de cinco cada una donde se enfrentan entre sí dentro de cada una a una sola rueda. Se otorgan 2 puntos por partido ganado, 1 por empate y ninguno por derrota.
Se proclamaban ganadoras las dos uniones que quedasen primeras en cada zona, a no ser que decidieran disputar un partido entre sí para determinar cual era la mejor.​
Las tres mejores uniones argentinas de cada zona clasifican a la Zona Campeonato del Campeonato Argentino de Rugby 2012, mientras que la peor de cada zona clasifica a la Zona Ascenso.​
Frontera entre Argentina y Bolivia

La frontera entre Argentina y Bolivia está ubicada en América del Sur. Las provincias de Jujuy y Salta en Argentina y los departamentos de Tarija y Potosí en Bolivia son los que comparten Frontera Internacional.
El trazado fronterizo entre ambos países fue realizado en 1825, y tiene una longitud total de 742km.​​
De oeste a este, hay tres puestos fronterizos principales:​
Cross Border del Norte 2011

El Cross Border del Norte 2011 fue una edición de este torneo celebrado en Encarnación, Paraguay presentándose 2 uniones de la Confederación Sudamericana de Rugby (CONSUR) y 2 de la Unión Argentina de Rugby (UAR). El torneo se disputó en régimen de play-off en el que los ganadores de la primera fecha pasaron a la final 48 horas después.​ El título fue para la Unión de Rugby del Noreste, unión que comprende a la provincia del Chaco y al oeste de la de Corrientes, al ganar la final a los Yacarés del Paraguay.​
Tourism

Tourism: Songs from Studios, Stages, Hotelrooms & Other Strange Places (en español: "Turismo: Canciones de estudios, escenarios, habitaciones de hotel y otros lugares extraños") es el cuarto álbum grabado en estudio del dúo pop sueco Roxette. Publicado el 28 de agosto de 1992.
El álbum es presentado por el dúo como un álbum de Gira, ya que en su mayoría fue grabado durante la gira mundial "Join The Joyride! World Tour" entre 1991-1992, aunque a menudo este álbum se le confunde con un álbum grabado en vivo. De hecho, este disco es en realidad una mezcla de temas grabados durante conciertos en directo y otros temas que fueron grabados en estudios de grabación de varias partes del mundo a medida que iba transcurriendo el tour. Incluso, algunos temas fueron grabados en directo; pero estando en habitaciones de hoteles y discotecas, con lo cual se logró una acústica bastante particular en dichas canciones. Así, por ejemplo, las canciones Here come the weekend y So far away fueron grabadas en directo en la habitación 603 del Alvear Palace Hotel de Buenos Aires el 4 de mayo de 1992 según puede leerse en el artículo enciclopédico del Hotel. Para la ocasión se usaron valijas Samsonite como parte del instrumental del baterista.​ También se puede encontrar una versión country de "It Must Have Been Love" la canción con la que consiguieron su tercer #1 en el Billboard norteamericano,​ y que para este álbum fue grabada el marzo de 1992 en el Ocean Way Recording en Los Ángeles.​
Se incluyeron cuatro temas en vivo en el álbum, "The Look", "It Must Have Been Love", "Things Will Never be the Same" y "Joyride". Mientras que "It Must Have Been Love" no apareció en un álbum de Roxette hasta su álbum de grandes éxitos Don't Bore Us, Get to the Chorus!, las otras tres canciones se incluyeron en los álbumes Look Sharp! y Joyride.
Tourism tuvo poco impacto en el chart estadounidense, ya que sólo alcanzó el puesto #117 en el Billboard 200 album chart, pero vendió cerca de 273 000 copias en ese país.​ Le fue mejor en otros mercados, especialmente en Europa, donde permaneció en el #1 de ventas por 4 semanas en septiembre de 1992.​ Tras ser publicado, el álbum alcanzó el puesto #2 en el RU, permaneciendo en el chart de álbumes vendidos por 17 semanas y eventualmente obtuvo disco de oro por BPI en septiembre de 1992 por vender más de 100 000 copias.​ También debutó en el puesto #1 en Suecia.​ En 2007, EMI informó que Tourism ha vendido más de 6 millones de copias en el mundo.
Todas las canciones escritas y compuestas por Per Gessle, excepto en las que se indican.
Producido y arreglado por Clarence Öfwerman.
Todas las canciones publicadas por Jimmy Fun Music.
Alliance Internationale de Tourisme

La Alliance Internationale de Tourisme (AIT) es una federación internacional de organizaciones de tráfico creada para "representar los intereses de las asociaciones automovilísticas nacionales y los touring club". Fue fundada en el Casino Bourgeois en Ciudad de Luxemburgo el 4 de agosto de 1898 como la "Ligue Internationale des Associations Touristes" (LIAT), pero cambió su nombre a la "Alliance Internationale de Tourisme" (AIT), el 30 de mayo de 1919.
Miembros de la Alianza se limita a las organizaciones que trabajan en el ámbito del turismo, la movilidad, motor y / o actividades al aire libre, y no está abierta a particulares. Según el sitio web AIT, la organización reclama 140 miembros en 101 países
La AIT está estructurada en 4 regiones administrativas:
Lista Completa de miembros a agosto de 2012:​
Sabrina Martínez

Sabrina Martínez (5 de marzo de 1988, Montevideo, Uruguay) es una modelo profesional uruguaya y reina de belleza.​
Comenzó su carrera de modelo a los 16 años en su ciudad natal, participando de diversos certámenes de belleza, comerciales y desfiles. Fue finalista en Miss Universo Uruguay 2009 y representó a su país en el Miss Turismo Internacional (2010) y Miss Atlántico Internacional. En el año 2012 trabajo en Argentina y Brasil. También realizó trabajos para Ecuador y Perú.
En la actualidad trabaja como modelo profesional en Uruguay y Argentina.
Flag of the Tierra del Fuego Province, Argentina

The flag of Tierra del Fuego, Antarctica and South Atlantic Islands Province is an Argentine provincial flag representing Tierra del Fuego Province, Argentina and its constituent parts. The flag was adopted by the provincial government on November 9, 1999, after it was selected as the winning design in a public contest. It was designed by Teresa Beatríz Martínez.
The flag of the Tierra del Fuego Province is composed of two roughly triangular fields of orange and blue which are divided by stylized white albatross that stretches from the top hoist to the bottom fly. The blue field features five white, five-pointed stars tilted to the left, representing the Southern Cross constellation.
The orange color represents the eponymous fire of Tierra del Fuego (English: Land of Fire). The shape of the orange field is a stylized representation of the outline of the Argentine section of the Isla Grande de Tierra del Fuego. The blue represents the sea that surrounds the island, and the sky. The stars represent the surrounding islands and territorial elements that make up the province. The albatross is a bird native to the local fauna, and in the flag, it represents freedom.
The flag of Tierra del Fuego was adopted to represent the entirety of the provincial region, including the Argentine portion of Isla Grande de Tierra del Fuego, Isla de los Estados, and smaller islands in the region. The province also includes disputed territorial claims of the Argentine Antarctic, South Georgia and the South Sandwich Islands, and the Falkland Islands (Spanish: Islas Malvinas). South Georgia and the South Sandwich Island and the Falkland Island are administered by the United Kingdom which has also granted them each their own flag. (See Flag of South Georgia and the South Sandwich Islands and Flag of the Falkland Islands)
Genoveva Ríos

Genoveva Ríos (born 1865) was a Bolivian hero. She defended the Bolivian flag during an invasion by Chile in 1879.
Ríos was born in Antofagasta in what was then Bolivia in 1865. She came to notice in 1879 at the outbreak of the War of the Pacific. Her town was invaded by Chile on 14 February. Her father had a senior position in the local police. Ríos noticed that the soldiers were seizing flags. She took a Bolivian flag, hid it from the soldiers, and took it to her parents. Her act was reported in the newspaper on 28 February.
Ríos died in Cochabamba but the year is unknown. Ríos's story is still reported as an example or heroism. Her town is now part of Chile.
Genoveva Ríos' actions during the War of the Pacific (1879-1880) had a significant impact on Bolivian history. Her courageous defense of the Bolivian flag in the face of the Chilean invasion demonstrated her patriotism and bravery. Some of the key impacts of her actions include:
Ríos' act of hiding the Bolivian flag from the Chilean soldiers and keeping it safe until her parents rescued it, symbolized the determination of the Bolivian people to resist the invasion.
Her story was reported in newspapers, which helped to raise awareness about the war and the efforts of Bolivians to defend their country.
The bravery of Genoveva Ríos has inspired many Bolivians, and her actions continue to be celebrated today. Several educational institutions have been named in her honor, ensuring that her legacy lives on and serves as an example of courage and patriotism for future generations.
Ríos' actions were recognized by the Chilean consul, who offered her compensation for her efforts. This diplomatic gesture highlighted the importance of her actions and helped to establish a connection between the two countries.
Overall, Genoveva Ríos' actions during the War of the Pacific played a crucial role in shaping Bolivian history, as they exemplified the resilience and patriotism of the Bolivian people in the face of adversity.
Puna de Atacama dispute

The Puna de Atacama dispute, sometimes referred to as Puna de Atacama Lawsuit (Spanish: Litigio de la Puna de Atacama), was a border dispute involving Argentina, Chile and Bolivia in the 19th century over the arid high plateau of Puna de Atacama located about 4500 meters above the sea around the current borders of the three countries.
The dispute originated with the Chilean annexation of the Bolivian Litoral Department in 1879 during the War of the Pacific. That year, the Chilean Army occupied San Pedro de Atacama, the main settlement of the current Chilean part of Puna de Atacama. By 1884, Bolivia and its ally Peru had lost the war, and Argentina communicated to the Chilean government that the border line in the Puna was still a pending issue between Argentina and Bolivia. Chile answered that the Puna de Atacama still belonged to Bolivia. The same year, Argentina occupied Pastos Grandes in the Puna.
Bolivia had still not signed any peace treaty with Chile until the Treaty of Peace and Friendship of 1904. In the light that influential Bolivian politicians considered the Litoral Province to be lost forever, the adjacent Puna de Atacama appeared to be a remote, mountainous and arid place that was difficult to defend. That prompted the Bolivian government to use it as a tool for to obtaining benefits from both Chile and Argentina. That led to the signature of two contradictory treaties in which Bolivia granted Argentina and Chile overlapping areas:
On November 2, 1898, Argentina and Chile signed two documents in which they decided to convene a conference to define the border in Buenos Aires with delegates of both countries. If there was no agreement, a Chilean and Argentine delegate and the United States minister to Argentina, William Buchanan, would decide. As foreseen, there was no accord at the conference, and Buchanan proceeded with the delegates of Chile, Enrique Mac Iver, and Argentina José Evaristo Uriburu, to define the border.
Of the 75,000 km in dispute, 64,000 (85%) were awarded to Argentina and 11,000 (15%) to Chile.
America Cultural Center

America Cultural Centre (Spanish: Centro Cultural América) is a significant building in Salta, Argentina.
In 1958, the Social Club 20 de Febrero was inaugurated. In 1908, they decided to build their own building. So, in 1910, the engineer and architect Arturo Prins created the project; the engineers and architects Correa and Cornejo continued with the construction. It was finally inaugurated in 1913. Access to this building was limited, and the partners of this association had to pay $1500 per share for its construction.
From 1950 until 1987, the building was expropriated for use as the Government House of the province. Since then, the building has been used for cultural activities under the name of America Cultural Center. Access to these areas was free and was limited.
Its restoration began in 1987 under the Department of Architectural Heritage and Preservation of Salta (DePAUS). It was financed by the community and the government of the province.
The building was built on a plot of land belonging to the Jesuit Church. It is a part of the Monumental Complex of Plaza 9 de Julio in Salta, Argentina.
It is decorated with ornamental details in walls and ceilings; the floor has venetian mosaics and oak parquet from Slovenia. Its infrastructure consists of hidden shapes of iron that were imported from England. This building has mezzanines of ceramic flooring blocks; it also has brick walls. The columns have plinths of marble from Botticino pilasters. The cornices, moldings and plaster sconces are made with vegetable fibers from the area (chaguar).
The basement originally served as fencing rooms, locker rooms, confectionery and hairdressing. There was a hall, a bar, a library, a billiard room and a lounge on the ground floor. On the first floor, there were a ballroom, meeting rooms and offices. It is currently used as a convention center.
Jaé

Jaé utawa jahé iku siji bahan masakan. Jaé wis misuwur dadi bahané masakan, bumbu lan dadi obat. Jaé kang jeneng latiné Zingiber officinale Rosc, iki wis kasebar saindhenging jagad lan akèh gunané.
Jaé wujud siji tuwuhan rimpang kang populèr dadi bumbon crakèn lan bahan kanggo obat. Rimpangé duwé wujud driji kang nggembung ing ruas-ruas tengahé. Jaé uga duwé senyawa keton kang karan zingeron kang marakaké rasa pedhes.
Jaé kalebu suku Zingiberaceae (temu-temuan). Jeneng èlmiah jaé saka William Roxburgh saka tembung Yunani zingiberi, saka basa Sansekerta, singaberi.
Ing masakan, jaé biyasa ditambahaké kanggo sedhep-sedhepan, mligi ing masakan Cina lan India. Sing biyasa dianggo jaé kang tansah nom tur seger. Jaé uga dianggo cuka, utawa dadi sedhep-sedhepan permèn pedhes. Saliyané iku dadi sedhep-sedhepan ing jajanan, utawa ing nagara Éropah didadèkaké bahan dhasaré Roti Jaé.
Saliyané iku, jaé uga didadèkaké unjukan, kaya ta STMJ (Susu Telor Madu Jahe), Ginger Ale, Jahe Telor, Sekoteng, Pokak lan sapanunggalé.
Jaé bisa dipérang dadi manéka jinis, kang diweruhi wong-wong awam yaiku:
Jaé uga didadèkaké obat kanggo rupa-rupa lelara. Wis kabukti yèn jaé kasiate pancen oye. Jaé parutan bisa dianggo komprès keseleo, pegel-pegel, lan sapanunggalé. Uga bisa dianggo tamba masuk angin, mules-mules utawa diemut kanggo wong wadon kang nembé mbobot kanggo ngilangi rasa kudu gumoh. Balsem ya ana kang nganggo bahan dhasar jaé kanggo ngréwangi ilangé lara.
Cithakan:Bumbon crakèn
Pasisir Karang Jahe

Pasisir Karang Jahe ya iku salah sawijining obyek wisata pasisir ing Kabupatèn Rembang. Pasisir iki dumunung ing Desa Punjulharjo, Kacamatan Rembang, Kabupatèn Rembang, Propinsi Jawa Tengah. Pasisir iki ana ing tengah dalan utama Rembang Pantura kilomètêr 7,5.
Wisatawan sing tumêka ing Karang Jahe bisa njupuk rong rute utama. Ya iku rute Semarang lan Surabaya, loro rute iki loro-lorone njupuk rute Pantura utawa dalan utama Semarang-Surabaya. Yen Wisatawan bidhal saka pusat kutha Rembang, jarak sing ditempuh watara 9 kilomètêr, kurang luwih 16 menit perjalanan. Papan wisata Pasisir Karang Jahe uga kasedhiya ing Google Maps, tujuane kanggo nggampangake para wisatawan sing arep lelungan menyang Karang Jahe. Pasisir Karang Jahe buka saben dina saka jam 06.00-17.30 WIB.
Wisatawan sing tumêka ing pasisir iki, bakal nêmokake gapura sing ana tulisane Desa Punjulharjo, lan dibarengi instruksi wisata ing sisih tengen. Saka gapura menyang pantai mung kudu ngilwati jarak 800 metèr.
Pasisir Karang Jahe nawakake panorama wêdhi putih sing diubengi dening wit cemara ing pinggir pantai sing dawane 1 kilomètêr lan dhuwure wit rata-rata wis tekan telung metèr. Nanem wit cemara iki nduweni tujuan kanggo nyuda kêdadeyan abrasi. Kajaba iku, wisatawan bisa nêmokake gazebo lan tenda ing pinggir pantai.
Wisatawan sing tumêka ing pasisir Karang Jahe mung kudu mbayar ongkos parkir, ongkos kendaraan roda loro Rp. 5.000, lan kendaraan roda papat Rp. 15.000. Dene sing numpak bis bakal dikenai ongkos Rp. 25.000 kanggo bis cilik lan Rp. 50.000 kanggo bis gedhe.
Saliyane panggonan parkir, pengunjung uga bisa nêmokake sarana liyane, ya iku ana kamar mandhi, mushola, warung makan, gazebo lan spot foto.
Ana kegiatan sing bisa ditindakake dening pengunjung ing papan wisata Pantai Karang Jahe, ya iku outbound, numpak prau layar, numpak kendaraan ATV, numpak kendaraan odong-odong, lan nyewa pelampung utawa perahu karet. Kanggo nyewa tunggangan, pengunjung kudu mbayar biaya tambahan.
Obyek wisata pasisir Karang Jahe wiwit dikelola ing taun 2014. Asal-usul wisata iki diwiwiti saka abrasi pasisir sing nduwe pengaruh negatif marang warga lokal. Banjur ing taun 2008-2009 wilayah pasisir ditanduri wit cemara. Nganti akhire wisata pasisir Karang Jahe dibukak ing taun 2014. Pasisir iki dikelola dening masyarakat lokal sing dadi anggota gugus Kelompok Sadar Wisata (Pokdarwis).
Kejaba iku, wisata pasisir Karang Jahe wis entuk penghargaan juara 2 ing jambore Kelompok Kesadaran Pariwisata (Pokdarwis) kang dianakake tanggal 28-30 Oktober 2021 dening Pemerintahan Propinsi Jawa Tengah. Jambore kasebut dirawuhi dening Pokdarwis saka 31 kabupaten ing Jawa Tengah.
Jeneng pasisir Karang Jahe dijupuk saka kata karang lan Jaé. Mulane saka sakdurunge obyek wisata pasisir iki dibuka, akeh ditemokake karang werna putih nganti abu-abu sing padha karo wujude jahe. Saka iku dadi dijenengi Karang Jahe.
Roti jaé

Gingerbread nuduhake salah sawijining olahan sing dipanggang, umume dirasakake karo jahe, cengkeh, pala utawa kayu manis lan digawe legi karo madu, gula utawa molase . Panganan jahe beda-beda, wiwit kue roti sing lembut lan lembab nganti ana sing cedhak karo jahe .
Teh tarik

Teh tarik inggih punika unjukan legi ingkang wujud teh ingkang dipuncampur kaliyan susu ingkang limrahipun kapanggihaken wonten ing Asia Tenggara, mliginipun wonten ing Malaysia. Padatanipun unjukan punika dipunsade déning para mamak (tiyang India muslim) wonten ing Malaysia lan Singapura, ingkang ndadosaken teh tarik punika dados unjukan nasional wonten ing negara wau. Unjukan punika ugi saged kapanggihaken wonten ing sapérangan papan wonten ing Indonesia, ing antawisipun inggih punika ing Riau, Kepuloan Riau lan Aceh (sinebat teh tarek).
Teh tarik kanthi barès ateges teh ingkang dipuntarik, punika ingkang dipunlakoni déning pengrajinipun wonten ing kedai mamak India nalika damel dhaharan punika. Teh lan susu dipuncuraken ing antawisipun kalih cangkir kanthi terus-terusan dumugi teksturipun mumpluk. Tiyang ingkang damel teh terik ingkang prigel kadosdene seniman, boten naté ngutahaken sinaosa namung setetes. Langkung saking kaprigelan nedahaken lan ugi tradisi, ngecuraken teh tarik punika gadhah ancas supados tehipun saged adhem lan ngasilaken umpluk wonten ing unjukan wau.
Unjukan punika wujud teh ingkang dipuncuraken saking gelas setunggal dhateng gelas sanesipun. Nalika proses narik teh punika, kandhutanipun dados sansaya pekat lan aromanipun saged medal. Kejawi punika, proses narik teh kasebat ugi saged mbiyantu kanggé ngadhemaken unjukan lan damel umpluk wonten ing saknginggilipun unjukan ingkang saged wonten amargi kandhutan gula ing sajroning toya teh.
Teh tarik lan teh es punika kalebet unjukan ingkang kathah dipunsade wonten ing griya dhahar para mamak lan padatanipun dipununjuk sareng kaliyan dhaharan kados déné sekul lemak, roti canai, roti tigan utawi roti tempayan. Bubuk teh ingkang dipunsade kiloan asring dipunginakaken kanggé ndamel teh tarik. Saksampunipun dipunseduh, teh lajeng dipunsaring kanthi ngginakaken kain kasa lan dipuncampur kaliyan susu kental manis.
Ombènan ngandhut alkohol

ombenan alkohol (utawa minuman beralkohol) minangka minuman sing ngemot etanol, jinis alkohol sing diasilake kanthi fermentasi biji-bijian, woh-wohan, utawa sumber gula liyane. Ngonsumsi alkohol duwe pengaruh sosial penting ing pirang-pirang budaya. Umume negara duwe undang-undang sing ngatur produksi, adol, lan konsumsi minuman beralkohol. Sawetara negara nglarang kegiyatan kaya ngono, nanging minuman beralkohol sah ing pirang-pirang wilayah ing donya. Industri minuman beralkohol global ngluwihi $ 1 triliun ing taun 2018.
Alkohol minangka depresan, sing ing dosis kurang nyebabake euforia, nyuda kuatir, lan nambah kemasyarakatan. Ing dosis sing luwih dhuwur, nyebabake mabuk, stupor, ora sadar utawa mati . Panganggone jangka panjang bisa nyebabake penyalahgunaan alkohol, kanker, ketergantungan fisik lan alkohol .
Liquor

Omben-omben (uga minuman keras, alkohol keras, alkohol suling, banyu geni, utawa banyu roh ) minangka omben-omben alkohol sing diprodhuksi kanthi distilasi biji - bijian, woh-wohan, utawa sayuran sing wis ngalami fermentasi alkohol . Proses distilasi ngresiki cairan lan mbusak komponen sing diencerake kaya banyu, kanggo nambah proporsi kadar alkohol (umume ditulis minangka alkohol miturut volume, ABV ). Amarga omben-omben ngemot alkohol luwih akeh tinimbang minuman beralkohol liyane, minuman kasebut dianggep "luwih angel" - ing Amerika Utara, istilah minuman keras keras digunakake kanggo mbedakake omben-omben sing disaring saka sing ora distorsi, dene istilah arwah digunakake ing Inggris. Brandy minangka omben-omben sing diprodhuksi dening distilasi anggur, lan duwe ABV luwih saka 35%. Conto minuman keras liyane kalebu vodka, baijiu, shōchū, soju, gin, rum, tequila, mezcal, lan wiski . (Deleng uga dhaptar omben-omben alkohol, lan minuman keras miturut asal nasional . )
Tembung kasebut ora kalebu omben-omben alkohol kaya ta bir, anggur, mead, sake, huangjiu utawa sari, amarga difermentasi, ora disaring. Iki kabeh duwe kadar alkohol sing cukup sithik, biasane kurang saka 15%. Uga ora kalebu produk adhedhasar anggur sing dikuatake karo roh, kaya ta port, sherry utawa vermouth .
Pangan

Pangan utawa panganan iku bahan, lumrahé asal saka sato kéwan lan tetuwuhan utawa woh-wohan, kang dipangan déning makluk urip kanggo mènèhi tenaga lan nutrisi. Cuwèran kanggo maksud iki kerep diarani ombènan, nanging tembung 'panganan' bisa uga dianggo. Istilah iki kadhangkala dianggo kiasan, kaya "panganan kanggo pamikiran". Kacukupan pangan bisa diukur saka status gizi kanthi antropometri
Panganan siyang dibutuhaké manungsa lumrahé digawé liwat asil tetanèn utawa kebun kang nyakup sumber kéwan lan tuwuhan. Sawenèh wong nulak mangan panganan saka kéwan kaya, daging, endhog lan sakpiturutipun. Wong kang ora gelem mangan panganan saka daging lan sajinisé diarani vegetarian yaiku wong kang mung mangan janganan minangka panganan pokok.
Masak ing kwali

masak ing kwali punika proses masak pangan ing pot digawe saka unglazed utawa gilap Pottery .
Budaya sing beda duwe teknik masak panganan sing beda ing pot lempung. Sawetara nggunakake pot sing wis rampung kanthi dibakar lan mula ora perlu pot direndhem saben sadurunge digunakake. Sawetara durung rampung lan kudu direndhem ing banyu nganti 30-45 menit sadurunge saben digunakake supaya ora retak. Desain lan bentuk pot kasebut beda-beda beda saka budaya liyane menyang budaya liyane sing cocog karo gaya masakane.
Bumbu penting kanggo nyegah retak kapal nalika panas banget. Panci lempung wiwitane diwenehi bumbu minyak lan banyu panas nanging bisa diasinake mung sawise pirang-pirang panggunaan pertama, sajrone panganan bisa luwih suwe kanggo masak. Sampeyan uga penting supaya ora ana owah-owahan suhu sing ndadak, sing bisa nyebabake pot bisa retak. Panas kudu diwiwiti kurang lan mundhak kanthi bertahap ing kompor lan ing oven.
Panganan ing njero panci kélangan sithik nganti ora asor amarga diubengi kukus, nggawe sajian empuk lan rasa. Banyu sing diserep ing tembok pot bisa nyegah kobong yen pot ora diidhekake garing kabeh. Amarga ora perlu ditambahake minyak karo teknik masak iki, panganan sing dimasak ing lempung asring luwih murah tinimbang lemak tinimbang panganan sing disiyapake kanthi cara liyane.
Pot tradisional digunakake kanggo masak diarani Kuali utawa gentong. Masakan sing misuwur yaiku empal gentong (daging sapi karo sup santen). Sapo tahu saka Tionghoa yaiku tahu lan sayuran sing dimasak ing lempung.
A thoké

Salad Burma, diterjemahake minangka athoke, thohk utawa thouk, minangka bagean saka masakan Burma . Salad kalebu sega, mie, kentang, jahe, tomat, jeruk purut, kacang panjang, lahpet (godhong teh acar), lan salad ngapi (tempel iwak). Dheweke misuwur minangka panganan cepat saji ing kutha-kutha Burma. Salad mi mie kalebu mie gandum utawa mi beras. Godhong teh fermentasi lan jahe jeruk minangka loro masakan klasik.
Hawaij

Hawaij ( Arab: حوايج‎‎ , Ivri: חוויג'/חוואיג'‎
Campuran kopi digawe saka aniseeds, wiji adas, jahe lan kapulaga. Sanajan iki umume digunakake ing nggawe kopi, iki uga bisa digunakake kanggo panganan cuci mulut, kue lan panganan daging sing mateng. Ing Aden, campuran digawe saka jahe, kapulaga, cengkeh, lan kayu manis kanggo kopi ireng, lan yen digunakake kanggo teh ora kalebu jahe.
Ing Israel, hawaij digunakake kanthi akeh dening wong-wong Yahudi Yaman lan panggunaane wis nyebar luwih akeh ing masakan Israel minangka sing asil.
Căpițe de fân: Toamna

Căpițe de fân: Toamna este o pictură în ulei pe pânză realizată de Jean-François Millet în 1874. Lucrarea prezintă un grup de căpițe de fân într-un câmp francez. Pictura este una dintr-o serie de patru picturi, una pentru fiecare anotimp, pe care Millet le-a realizat drept comandă pentru un industriaș francez. Pictura se află în colecția Metropolitan Museum of Art.
Frane Selak

Frane Selak (n. 14 iunie 1929, Croația – d. 30 noiembrie 2016) a fost un profesor de muzică din Croația, cunoscut pentru că susținea că a fost implicat în șapte accidente grave din care a scăpat cu viață, motiv pentru care a fost denumit și cel mai norocos ghinionist din lume. Aceste întâmplări povestite de Selak nu au fost însâ verificate sau documentate în mod independent și există diferențe între versiunile povestite de Selak de-a lungul timpului.
Unul din aceste accidente ar fi avut loc în ianuarie 1962, când se afla într-un tren care a deraiat și a căzut într-un râu. Ceilalți 17 pasageri s-au înecat, dar Selak nu a suferit decât o fractură de braț și o hipotermie. Nu există însă documentare oficialâ pentru un astfel de accident în acel an iar pe site-ul BBC povestea s-ar fi întămplat în 1957 nu în 1962 și pe un autobuz, nu un tren.
Potrivit lui Selak, în anul următor, în timpul unei călătorii cu avionul, ambele motoare ale aparatului de zbor au cedat și acesta s-a prăbușit. Toți ceilalți 19 pasageri și-a pierdut viața, iar Selak a căzut printr-o ușă deschisă a avionului și a aterizat pe o căpiță de fân. Nu există documentare oficială pentru un astfel de accident în 1963 in Croația.
În 1966 se afla într-un autobuz care a derapat și a căzut de pe pod. Și în acest caz, ceilalți patru pasageri au murit, iar Selak a scăpat teafăr.
În 2003 a câștigat la loterie 800.000 de dolari.A cheltuit o parte din sumă achiziționând două case și o barcă, iar restul banilor i-a dăruit prietenilor și rudelor, luând decizia de a duce o viață simplă.
Iepure de zăpadă

Iepurele de zăpadă (Lepus americanus), numit și iepure american, iepure american propriu-zis sau iepure de câmp de zăpadă, este o specie de mamifer din familia iepurilor, Leporidae. Este singura specie din subgenul Poecilolagus. Se găsește în SUA (inclusiv Alaska) și Canada. Uniunea Internațională pentru Conservarea Naturii clasifică iepurele de zăpadă ca specie neamenințată cu dispariția.
Specia Lepus americanus a fost plasată în subgenul Poecilolagus de Gureev, în anul 1964, și de Averianov, în anul 1998. Este singura specie din subgenul Poecilolagus. Există mai multe subspecii recunoscute ale iepurelui de zăpadă:
A treia ediție a Mammal Species of the World recunoaște doar L. a. americanus, L. a. bairdii, L. a. cascadensis, L. a. dalli, L. a. struthopus și L. a. virginianus.
Iepurele de zăpadă are lungimea totală de 36–52 cm și cântărește în medie 1.300 g. Blana de pe partea dorsală este în timpul verii maronie, roșcată sau de o nuanță de cenușiu asemănător cu praful. Partea de sub bărbie, precum și partea ventrală și uneori și tălpile sunt albe. Deși la majoritatea iepurilor blana capătă iarna culoare albă în urma năpârlirii, doar vârfurile devin albe, stratul intern al blănii rămânând gri. Lungimea labelor picioarelor din spate este 11,2–15 cm, iar a urechilor este 6,2–7 cm.
Iepurele de zăpadă se găsește în SUA (inclusiv Alaska) și Canada. Printre tipurile de habitat în care viețuiește se numără păduri boreale și păduri mixte de foioase.
Iepurii de zăpadă sunt nocturni. Dieta lor este erbivoră, iar cea din timpul iernii este diferită de cea din timpul verii. Studii recente au dezvăluit că în timpul iernii se poate întâmpla să mănânce și hoituri, incluziv hoituri de iepuri de zăpadă. Totuși, asta se întâmplă numai iarna, din cauza lipsei hranei obișnuite, vara ignorând stârvurile. Reproducerea are loc în perioada martie-septembrie. Mărimea unui rând de pui depinde de numărul de rânduri deja născute de femelă și de locație și poate consta și în 6 pui. În Alaska, o femelă poate naște în medie 1,9 rânduri de pui pe an, iar în Wisconsin 3,8. Iepurele de zăpadă este specia-pradă pe care râsul canadian (Lynx canadensis) o vânează cel mai frecvent.
Iepurele de zăpadă este răspândit la scară largă. Populația sa pare per total sănătoasă, iar arealul său cuprinde arii protejate. Blana și carnea sa este utilizată de către oameni. Uniunea Internațională pentru Conservarea Naturii îl clasifică ca specie neamenințată cu dispariția.
Zăpadă

Zăpada (numită și omăt sau nea) este o formă solidă de precipitație, care nu este nimic altceva decât apă înghețată, aflată în stare cristalină constând dintr-o multitudine de fulgi de zăpadă. Căderea precipitațiilor sub formă de zăpadă se numește „ninsoare”. Deoarece este compusă din particule mici, zăpada este un material granular. Are o structură deschisă și moale, cu o densitate scăzută. Supusă unei presiuni, densitatea zăpezii poate crește prin compactare, așa cum se întâmplă de exemplu în straturile inferioare ale unei cantități mari de zăpadă.
Zăpada se formează de obicei când vaporii de apă trec prin procesul de depoziție înaltă în atmosferă la temperaturi mai scăzute de 0 °C (sau 32 °F).
Zăpada reflectă peste 90% dintre razele ultraviolete înapoi în atmosferă. Din acest motiv, persoanele expuse o perioadă îndelungată la lumina reflectată de zăpadă manifestă un disconfort la nivelul ochilor (mâncărimi, lăcrimare intensă etc.) denumit oftalmie (orbirea zăpezii).
Zăpada este foarte benefică în agricultură. Stratul de omăt protejează culturile de temperaturile scăzute ale iernii, iar topirea acestuia la începutul primăverii asigură un nivel optim de apă.
Igluul definește, în limba de proveniență, orice tip de casă, indiferent de materialul folosit pentru construcția ei. Termenul provine din limba inuit și a fost preluat de majoritatea populației cu sensul de „casă din zăpadă/gheață”.
Temperatura din interiorul unui iglu poate atinge și 16 °C doar folosind căldura degajată de corpurile rezidenților. Acest tip de construcție îi proteja pe inuiți de temperaturi care coborau constant chiar și până la −45 °C.
Tunurile de zăpadă care creează zăpada artificială au fost inventate în 1950 și au început să fie utilizate pe scară largă în anii '70. Consumul mare de electricitate și prețul echipamentelor limitează folosirea lor pe scară largă, deși din ce în ce mai multe stațiuni montane se bazează pe aceste utilaje pentru a-și mulțumi clienții.
Avalanșă

Avalanșa reprezintă o masă de zăpadă care se pune în mișcare și alunecă pe versantul sau pe valea unui munte. De multe ori, curgerea unei avalanșe se aseamănă cu scurgerea laminară a unui râu, mai ales când zăpada este umedă. Alteori, curgerea poate fi foarte rapidă, aidoma unei căderi libere, atunci când pantele masivului montan sunt abrupte și/sau căderile de zăpadă sunt abundente.
O avalanșă poate duce la vale mii de tone de zăpadă, fiind precedată de o undă de șoc care spulberă și strivește orice se află în calea sa. Din punct de vedere fizic, aceasta este un fenomen nivologic (determinat de zăpadă), reprezentând un curent de gravitate care constă din cantități masive de material granular.
Aceste fenomene se înscriu printre cele mai dramatice evenimente ale muntelui și reprezintă un pericol pentru populația montană din numeroase țări ale lumii. Extinderea activităților turistice și, în special, practicarea sporturilor de iarnă determină o creștere a riscului impactului avalanșelor asupra societății.
După modul de formare, avalanșele pot fi:
În funcție de particularitățile stratului de zăpadă afectat, avalanșele sunt de mai multe tipuri:
Declanșarea avalanșelor este favorizată de următoarele condiții și factori: trăsăturile stratului de zăpadă, conformația versantului, starea timpului, perturbarea echilibrului zăpezii prin diferite activități.
Etapele principale sunt următoarele:
În România există instituții oficiale, ale statului român, precum Jandarmeria de munte și organizații profesionale, precum este Societatea ghizilor și liderilor montani (afiliată internațional la UMLA) , care sunt special pregătite pentru orice fel de condiții de criză, vreme rea și iarnă, incluzând salvarea oamenilor aflați la munte (accidente, hipotermie, momente de criză, avalanșe, ș.a.m.d.).
Pentru evitarea pericolelor legate de avalanșe, este importantă cunoașterea precisă a arealelor în care se produc. Cartografierea acestor areale și realizarea hărților de risc permit luarea celor mai eficiente măsuri de atenuare a impactului acestora asupra activităților umane. În dreptul culoarelor de avalanșă sunt construite tunele de protecție, iar pe versanți sunt amplasate ziduri de protecție, gărdulețe sau plase de sârmă. Plantarea unor perdele forestiere de protecție s-a dovedit eficientă mai ales pentru protejarea drumurilor pe distanțe mari.
Om de zăpadă

Un om de zăpadă este o sculptură din zăpadă compactă, cu aparență umană, și de dimensiuni foarte variabile. Ca și castelele de nisip, omul de zăpadă aparține categoriei artei efemere. Este confecționat din doi sau trei bulgări mari de zăpadă, de dimensiuni variabile.
Primele mențiuni scrise care atestă oameni de zăpadă datează din secolul al XVI-lea (de exemplu, în scrierile lui Shakespeare). Ca personaj popular, omul de zăpadă apare într-o culegere de poezioare pentru copii apărută în 1770, la Leipzig. Abia la începutul secolului al XX-lea, omul de zăpadă este asociat cu sărbătorile de sfârșit de an.
Cel mai mare om de zăpadă din lume a fost modelat în anul 1999 în Bethel, un orășel din statul american Maine. L-au botezat „Angus, regele muntelui” în cinstea guvernatorului de pe atunci al statului, Angus King. Angus, omul de zăpadă, avea o înălțime de aproape 35 m și o greutate de peste 4000 de tone. La construirea lui s-au folosit mai mult de 5600 de metri cubi de zăpadă. Morcovul-nas a fost, de fapt, o structură de doi metri din sârmă și pânză. Șase anvelope de automobil au fost necesare pentru a i se contura gura, iar în loc de nasturi i-au fost lipite pe piept trei anvelope de tractor. El a fost construit de elevii școlii elementare din Bethel.
Construcția unui om de zăpadă este o ocupație plăcută pentru copii și adulți, în general practicată în perioadele anului în care zăpada este disponibilă din abundență.
În cultura occidentală, și în emisfera nordică, omul de zăpadă este un simbol al Crăciunului și al iernii.
El este format din 3 bulgări mari de zăpadă, de obicei un morcov pentru nas, doua mături pentru mâini și cărbuni pentru nasturi. Poate să atingă dimensiuni de la câțiva cm până la 2-3 m.
Omul de zăpadă este cunoscut în Lituania sub numele de „Omul fără minte”. În Japonia, se numește „Yuki Daruma”, poartă pe cap o găleată răsturnată și are o strânsă legătură cu budismul.
În Unicode, simbolul « om de zăpadă » este U+2603. (☃).
Imagini