davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Aeropuerto Antonio Nariño

El aeropuerto Antonio Nariño (IATA: PSO, OACI: SKPS) es un terminal aéreo situado en el municipio colombiano de Chachagüí, a 27 kilómetros de la ciudad capital, San Juan de Pasto. El aeropuerto tiene tráfico nacional, además de vuelos chárter tanto militares como civiles. Actualmente se ha terminado la primera fase de modernización y expansión, que consistió en una nueva terminal y plataforma, así como una nueva torre de control y edificaciones para servicios generales y bomberos. Esta nueva infraestructura se encuentra funcionando desde finales de 2019, lo cual ha permitido optimizar y mejorar los servicios.
La pista del aeropuerto se halla construida en una meseta que se eleva 50 metros sobre el terreno circundante. La pista tiene 2300 metros, lo cual es más que suficiente para un aeropuerto regional que opera aviones Airbus A320, A319, A318, entre otros. Actualmente operan varias aerolíneas de forma segura, aunque por la posición de la misma a veces se retrasen debido a condiciones normales del clima; esto es habitual en los meses de verano, especialmente en el mes de agosto.
Desde el 2007 la pista cuenta con aproximación localizador pista 20, lo que permite la operación en condiciones de media visibilidad.
El proyecto de la expansión del aeropuerto Antonio Nariño consiste en expandir la plataforma (ancho pista), pensando en adecuar obras para aumentar las frecuencias y destinos porque incluso aviones como el B737 y el muy empleado A320 son capaces de aterrizar, por lo que todavía no se ha descartado la idea de hacer destinos internacionales. Por el momento Avianca opera varios vuelos a Bogotá y Cali, y desde febrero de 2020, EasyFly opera a Cali.
En años recientes se han cancelado algunos vuelos que solían operar en este aeropuerto por condiciones operacionales y climáticas. Además, por las condiciones y mal estado de la carpeta asfáltica de la pista, lo que dificultaba aún más la operación en este aeropuerto. Sin embargo, se desarrollaron obras y actividades el mes de julio de 2021 superando el mal estado de la pisa. Las Autoridades Aeroportuarias planean continuar con las labores de mantenimiento de la pista.
Está en capacidad de recibir aeronaves como el Airbus A220-100, Airbus A319-100, Airbus A320, Airbus A321-200, ATR 42-500/600, ATR 72-500/600, BAe 146-300, Beechcraft 1900/C/D, Boeing 717, Boeing 737-300, Boeing 737 MAX 7, Dash 8-100/200/300/400, Embraer 120, Embraer ERJ 135/140/145, Embraer ERJ 170, Fokker 50, Fokker 70, Gulfstream G200, Hawker 400, Hawker Beechjet 400A, Jetstream 31, Let L-410, Piper PA-31 Navajo, entre otros.
Presuntamente, el tren de aterrizaje del avión "Antonov 26" tuvo problemas y se salió de la pista. La aeronave quedó severamente dañada.
Fuentes oficiales confirmaron que las 20 personas heridas recibieron atención en el lugar y algunas fueron trasladadas a Pasto.
Según la Aerocivil, la tripulación estaba integrada por el capitán John Acero Wilches, como piloto, acompañado de David Cardona, su copiloto y el técnico Leider Velásquez.
Maleta

La maleta ​ es un complemento habitual de viaje, con forma de caja y una o varias asas o asideros, usado para transportar ropa y otros enseres. Un modelo de maleta más pequeño y manejable es el portafolio, portafolios, cartera, maletín, valija o veliz,​ usado para transportar documentos.​
Suelen contar con compartimentos o bolsillos internos así como correas o gomas para inmovilizar el contenido. En el exterior también pueden incorporar bolsillos de diferentes ta facilitar el acceso a documentos, bolígrafos, prensa, etc. Algunas maletas combinan el uso personal y profesional disponiendo de departamentos para introducir los dispositivos necesarios para el trabajo, como ordenador, USB o tableta así como diverso material de escritura. Un estudio realizado por 3 investigadores de la universidad de Míchigan demostró que el 93,52% de los casos a la población media europea, muestra realizada entre individuos de todos los géneros y edad comprendida entre los 27 y 35 años, que la pereza para hacer la maleta ante un viaje es inversamente proporcional al tiempo restante en días para este.
En primera instancia, es importante señalar que las maletas tienen sus principales distinciones y particulares de cada una, esto permitirá que identifiques de forma más efectiva las necesidades a cubrir de tu equipaje. Los tipos son los siguientes:
Como su nombre lo indica, las maletas de mano o cabina están diseñadas para espacios denominados "guarda el equipaje" que se encuentran dentro de las cabinas de pasajeros de los aviones o buses en la parte superior de los asientos. Se guarda documentación, computadoras, objetos de valor y cualquier elemento importante para el viaje.
La maleta ejecutiva, también conocida como maletín, es fundamental para viajes de negocio, documentos importantes o objetos de papelería.
Este tipo de maletas son para estadías extendidas, es decir un viaje más de siete días, por comodidad a la hora de transportarla se puede ver comprometida en lugares campestres o rurales, es mejor usarlas para viajes en destinos urbanos.
Para facilitar la ubicación de los objetos, las maletas cuentan con bandejas o compartimentos interiores o exteriores, con distintos tipos de cierre: de cremallera, con la posibilidad de asegurarla con candado; cierre por correas y hebilla; maleta con cerradura.
También pueden clasificarse en:
Se pueden diferenciar:
Aeropuerto Alfonso López Pumarejo

El Aeropuerto Alfonso López Pumarejo (IATA: VUP, OACI: SKVP) es la terminal aérea de la ciudad de Valledupar, Colombia y sirve también como base aérea para la Fuerza Aérea Colombiana y para la policía. El aeropuerto solo recibe vuelos de la compañía Avianca.
Desde comienzos de diciembre de 2010 la terminal aérea es operada por el concesionario Aeropuertos del Oriente S.A.S. el cual se encarga de su administración dentro de los próximos 20 años. el concesionario tiene como objetivo a corto plazo el mantenimiento de pista, ampliación de plataforma y remodelación, modernización y ampliación de la terminal.
El Aeropuerto Alfonso López Pumarejo contó con un proceso de modernización y ampliación en 2013, que le permitió contar con una sala de abordaje y equipaje adicional así como la ampliación en zonas comerciales y de servicios.
Hall Principal
Posee 8 counters dobles para el proceso de check-in de las aerolíneas que prestan sus servicios en esta terminal aérea. Así mismo, diferentes oficinas de aerolíneas comerciales que operan desde la terminal.
Zona Comercial La terminal cuenta con locales comerciales que prestan sus servicios al público principalmente en venta de alimentos, artesanías, servicios financieros y alquiler de vehículos. Dentro de las marcas más reconocidas se encuentran tales como Cueros Vélez, los cajeros automáticos de entidades financieras como Davivienda, Bancolombia y Servibanca se encuentran ubicados en el pasillo central. Adicional a los locales comerciales de los pasillos, cuenta con una plazoleta de comidas, donde se encuentran 6 locales comerciales, dentro de los cuales están: Café OMA, Restaurante "La Carpa Azul", Hamburguesas "Presto", Tostao, Klaren´s, y "Quesos del Valle".
Salas de Abordaje
El Aeropuerto actualmente tiene 4 salas de embarque para la salida de los pasajeros, con sus respectivos filtros de seguridad. La sala 4 se encuentra de manera independiente del resto y con una mayor capacidad
Salas de Equipaje
Cuenta con dos salas para equipajes Servicios Adicionales
el Aeropuerto cuenta adicionalmente con servicio de taxis, alquiler de coches, Servicios Médicos, Agencias de Viajes y Oficina de Aerolíneas
Aeropuerto Internacional de Tiflis

El Aeropuerto Internacional de Tiflis (en georgiano: თბილისის საერთაშორისო აეროპორტი) (IATA: TBS, OACI: UGTB), también conocido como "Novo Alexeyevka International Airport" por su nombre en la era soviética, es un aeropuerto que sirve a la ciudad de Tiflis, la capital de Georgia.
Durante febrero de 2007 el proyecto de reconstrucción fue finalizado. El proyecto consistió en la construcción de una nueva terminal internacional, estacionamiento, mejoras en el área de estacionamiento de aeronaves, calles de rodaje y pistas, además de la adquisición de equipamiento para manejo en tierra de aeronaves para el Aeropuerto Internacional de Tiflis. La Avenida George W. Bush la comunica con el centro de la ciudad de Tiflis.​
La nueva terminal de pasajeros fue necesaria para responder a la creciente demanda en el tráfico aéreo. El Aeropuerto Internacional de Tiflis está desarrollando el concepto de única terminal, donde todas las instalaciones están localizadas bajo el mismo techo. El aeropuerto tiene 3 puertas de embarque y puede atender a 3 millones de pasajeros anuales.
El Aeropuerto Internacional de Tiflis es producto de un diseño contemporáneo y funcional, y cuenta con alta tecnología. El aeropuerto, diseñado para ofrecer el flujo óptimo, tanto de pasajeros como equipajes desde el estacionamiento vehicular a las aeronaves. Dispone de un área total disponible de 25.000 m² y tiene la flexibilidad de permitir fácilmente futuras expansiones sin interrumpir las operaciones de la terminal. Ha sido equipado con sistemas contemporáneos de alta tecnología, brindando comodidad y eficiencia a las operaciones de la terminal, gracias a espacios funcionales organizados elegantemente. La venta de comida y bebidas del aeropuerto es llevada a cabo por BTA, con 7 locales y un plantel de 75 empleados; mientras que ATU provee servicios de venta libre de impuestos a través de sus cuatro locales.​ La concesionaria del aeropuerto es TAV Urban Georgia; y SPV se encargó de la construcción y está a cargo de la operación del aeropuerto.​
El proyecto total tuvo un costo de 90,5 millones de dólares.
Ver fuente y consulta Wikidata.
Aeropuerto de Copenhague-Kastrup

El aeropuerto de Copenhague-Kastrup (en danés: Københavns Lufthavn, Kastrup) (IATA: CPH, OACI: EKCH) es un aeropuerto que sirve a la ciudad de Copenhague, en Dinamarca y en menor medida a Malmö, en Suecia. Está localizado a 8 km al sur del centro de Copenhague, en la isla Amager. El aeropuerto se encuentra en su mayor parte en la municipalidad de Tårnby, con una pequeña parte en la vecina municipalidad de Dragør. El aeropuerto es el principal centro de conexión de Scandinavian Airlines System. Durante 2012 pasaron por el aeropuerto de Copenhague aproximadamente 23 millones de personas, convirtiéndolo en el aeropuerto más importante y transitado de los países escandinavos.
El Aeropuerto de Copenhague fue originalmente conocido como Aeropuerto de Kastrup, dada su localización en el pequeño pueblo de Kastrup, en la actualidad parte de la municipalidad de Tårnby. El nombre oficial del aeropuerto continúa siendo "Aeropuerto de Copenhague-Kastrup", para diferenciarlo del Aeropuerto de Roskilde, el cual oficialmente es el "Aeropuerto de Copenhague-Roskilde".
El aeropuerto cuenta con 1700 empleados, y tiene una capacidad máxima de 83 cargas por hora, con espacio para 108 aeronaves.
Kastrup ha ganado varios premios como uno de los mejores aeropuertos del mundo, incluyendo un lugar en la lista de las «Diez mejores salas de estar del mundo» de la revista Forbes, entre otros.​
Copenhagen Airports A/S también opera el Aeropuerto de Roskilde y tiene un 49% del paquete accionario del Aeropuerto de Newcastle.
El aeropuerto cuenta con instalaciones como zona de recreo, cambio de divisas, alquiler de coches y taxis.
Al aeropuerto se puede acceder de varias maneras:
El Aeropuerto de Copenhague-Kastrup posee 3 terminales. Las terminales 2 y 3 comparten un pasillo común en el sector de embarque y también comparten el sector de arribos (aduana y entrega de equipajes), el cual está localizado en la Terminal 3.
Ver fuente y consulta Wikidata.
Kizumomo

Kizumomo (キズモモ。, ''Kizumomo''), también conocida como Bruised Peach, es una película japonesa dirigida por Tōru Yamamoto, estrenada el 6 de septiembre de 2008.​​ Fue protagonizada por Tōru Baba y Yūta Furukawa.​
Aki Tomita (Tōru Baba) es un joven que ama la libertad, sin embargo, pasa sus días en un constante letargo desde que su mejor amigo y compañero de la infancia, Yūto (Yūta Furukawa), falleció tras ser arrollado por un vehículo dos años atrás. Aki trabaja a medio tiempo en una pequeña tienda de comestibles, aunque de vez en cuando suele realizar largos viajes con su bicicleta puesto que se ve incapaz de permanecer en un mismo sitio por mucho tiempo. Durante uno de estos viajes, Aki ayuda a una mujer a cargar sus maletas. La mujer, Yoshiko (Kaoru Mizuki), le invita a pasar la noche en su casa como agradecimiento, pero Aki se niega. Poco después, la cadena de su bicicleta se rompe y Aki no tiene más opción que aceptar la invitación de Yoshiko.
Yoshiko recibe a Aki con los brazos abiertos, a pesar de que este le asegura que sólo está allí por herramientas para reparar su bicicleta. Yoshiko vive con su marido, el famoso relojero Miki Yumiya (Junkichi Orimoto) y el aprendiz de este, Masaya (Yūta Furukawa), quien para gran sospresa de Aki, luce exactamente igual a Yūto. El parecido de Masaya con Yūto lleva a Aki a ceder a pasar la noche con la familia, pero pronto descubre que el parecido entre ambos no va más allá de lo físico, y que Masaya es alguien frío y ambicioso. Aki no puede evitar sentirse decepcionado y decide irse lo antes posible.
Sin embargo, cuando Aki está a punto de irse, Yoshiko cae de las escaleras y se fractura el tobillo. Debido a esto, Aki decide posponer su partida para así ayudar a la familia, para gran pesar de Masaya. Aki y Masaya son polos opuestos y como tal no se llevan bien, sin embargo, su relación mejora cuando Masaya comienza a percatarse del sufrimiento interno de Aki. Finalmente, Masaya descubre el triste pasado de Aki, que se suponía era un secreto.
Георги Христов (певец)

Георги Стефанов Христов е известен български поп певец, композитор, и текстописец. В края на 80-те години се превръща в една от най-ярките звезди на българската поп музика.
Има издадени 18 музикални албума. Едни от най-големите му хитове през годините са: „Черно и бяло“, „Нямам нужда от много приятели“, „Не съжалявайте“, „Илюзия“, „Повтаряй ми, че ме обичаш“, „Сезони“, „Още те обичам“, „Нещо невероятно“, „Момичетата от нашия клас“, „Кой е той“, „Любовта е дар“, „И само дъжд“, „Пей, сърце“, „Отчаяние няма“, „Аз и ти, без него“, „Да обичаш не е грях“, „Песен за стария моряк“, „Не казах нищо“, „Шанс за децата“, „Пожелавам ви късмет“, „Чудак“, „Бог се роди, Коледо“, „Безкрайна любов“, „Душата ми е стон“, „Иди си“, „Щастлив съм“, „Животът е измама“, „Животът ни е даден“, „Прескочи го“, „Какъвто съм, такъв съм“, „Как си отивате, приятели...“, „Още“, „Болка“, „Изгарям“, „Скитникът“ и др.
Георги Христов е роден на 28 януари 1964 г. в София. От малък мечтае да стане певец и успоредно с обучението си в училище ходи и на уроци по музика. Първата му публична изява била на 5 г., когато леля му го качва на сцената на бар „Москва“ и той изпълнява песента „Бу-бу“ на Оскар Бентан. Професионално пред публика пее за първи път шестгодишен на сцената на читалище „Раковски“ на празника на училището си. Песента е „Моя страна, моя България“ на Емил Димитров, която той представя с акордеон.
Завършил е Държавната музикална академия, специалност: „Поп музика“ през 1983 г. Още по време на следването си става солист на група „Такт“ и през лятото на 1981 г. реализира първия си студиен запис на песента „Следи“, на която по-късно прави кавър-версия. Съвсем в началото на своята кариера, още студент, Георги Христов гастролира в Монголия и бившия Съветски съюз с Биг бенда на Българското национално радио с диригент Вили Казасян.
Автори на първите му песни са композиторите Зорница Попова и Мария Нейкова. Добива популярност с хитовата диско песен „Кой е той“ от албума „Естрадна мозайка 4“ (1985). Песента е кавър версия на Colour My Love на италианската италодиско група „Фън Фън“.
Участва и печели престижните фестивали „Златният Орфей“ (1988, 1992), „Мелодия на годината“ (1986, 1992), „Бургас, морето и неговите трудови хора“ (1987), радиоконкурса „Пролет“.
Концертира в България и в чужбина – Европа, Азия и САЩ – със своята вокално-инструментална група „Черно и бяло“ и собствен балет. Пее на пет езика.
Печелил е отличия и награди, виж пълния списък по-долу. Георги Христов е автор на музиката и текста на 90% от песните, които изпълнява.
Георги Христов има разнообразен репертоар, който включва: балади, диско, латино, рок и фолклор от различни краища на България (родопски, добруджански, македонски песни).
Музика за него са писали: Зорница Попова, Тончо Русев, Борис Чакъров, Димитър Гетов, Мария Нейкова, Морис Аладжем, Вили Казасян, Иван Пеев, Найден Андреев, Мария Ганева и други.
На част от албумите е продуцент, а на последните и издател.
Георги Христов като текстописец:
Кино Нова

„Кино Нова“ (изписвано официално KINO NOVA от юни 2016 г.), е български филмов телевизионен канал, собственост на „Юнайтед Груп“.
Излъчва предимно филмова и развлекателна програма.
Създаден е като втори канал на „Диема Вижън“ („Диема 2“) през 2003 г.
Отначало излъчва и спортни събития, които по-късно са прехвърлени в спортния канал „Нова Спорт“. През 2009 г. е закупен от „Нова Броудкастинг Груп“, собственик на „Нова телевизия“.
На 12 септември 2011 г. е ребрандиран като изцяло филмов канал под името „Кино Нова“.
През 2013 г. стартира интерактивната кампания „Великият понеделник“, с която зрителите избират кой филм да гледат в понеделник вечер по KINO NOVA. През 2014 г. първият сезон на кампанията е отличен с бронзова награда „Effie“ в категорията „Медийна реклама“.
От 2010 г. KINO NOVA излъчва тематичен месец „Треска за Оскари“, който събира селекция от филмови заглавия, свързани с наградите „Оскар“.
Ново кино „Парадизо“

„Ново кино „Парадизо“ (на италиански: Nuovo Cinema Paradiso) е италиански драматичен филм от 1988 година на режисьора и сценарист Джузепе Торнаторе.
В центъра на сюжета е историята на киносалон в малко градче в Сицилия и ролята му в ранните години на бъдещ известен кинорежисьор.
Главните роли се изпълняват от Филип Ноаре, Салваторе Кашо, Марко Леонарди, Жак Перен.
„Ново кино „Парадизо“ получава наградите Оскар, Златен глобус и БАФТА за най-добър чуждоезичен филм.
Бразилско кино

Бразилското кино започва с рождението на аудиовизуалните средства в края на 19 век.
Първата кинематографска прожекция в Бразилия се провежда на 8 юли 1896 година на улица Rua do Ouvidor, в град Рио де Жанейро. Година по-късно вече има постоянна зала за прожекции на киното в Рио – Salão de Novidades Paris на Паскуал Сегрету.
Първите бразилски филми са заснети между 1897 и 1898 г. „Поглед към залив Гуанабара“ е заснет от италианския оператор Афонсу Сегрету на 19 юни 1898 г., след пристигането му от Европа на борда на кораба Brésil – но този филм, ако въобще е бил сниман, никога не е бил показан публично. И все пак 19 юни се смята за Ден на бразилското кино.
В средата на 20 век най-успешният бразилски режисьор е Анселму Дуарти, а от края на века международно признание получават и режисьори като братята Фабиу и Бруну Барету, Валтер Салис, Фернанду Мейрелис.
Фантомът от Операта

Фантомът от Операта (Le Fantôme de l’Opéra) е роман от Гастон Льору, вдъхновен от Трилби на Жорж дю Морие. Публикуван е през 1910 и за първи път е преведен на английски през 1911. Оттогава е адаптиран в много филми и сценични постановки.
Романът разказва за мистериозна фигура, която тероризира парижката опера с опитите си да направи известна младата певица, която обича.
„Фантомът на операта“ е готически роман, който съчетава в себе си романтика, ужаси, мистерия и трагедия.
В романа на Льору от 1910 действието се развива през 19 век в Париж (Гранд опера), луксозна монументална сграда, построена над подземно езеро. Служителите в операта смятат, че в сградата живее мистериозен призрак, който предизвиква редица инциденти. „Духът от Операта“ („le fantôme de l’Opéra“) изнудва управителя да му плаща всеки месец по 20 000 франка и да му запазва ложа.
В това време младата оперна певица Кристин Дае (която смята, че е вдъхновявана от Ангела на музиката, изпратен от баща ѝ) придобива популярност на оперната сцена, след като замества примадоната Карлота, която два пъти се налага да бъде замествана заради мистериозна болест. Кристин печели сърцата на публиката и на своя възлюбен от детството, виконт Раул дьо Шани.
Тогава фантомът започва да завижда за връзката на Кристин с Раул и я кани да го посети в подземния му свят под сградата. Кристин приема и долу в катакомбите научава, че нейният ангел е всъщност обезобразен музикален гений, който носи маска, за да скрие лицето си. Тя извиква от ужас, след като вижда лицето му и Фантомът я заключва в подземието си, като се съгласява да я освободи, ако тя обещае да се върне при него на своя воля.
Кристин е разкъсана между любовта си към младия и чаровен виконт Раул и очарователната, тъжно-красива музика на Фантома. Когато разбира, че нейният Ангел на Музиката е всъщност и Фантомът от Операта, отговорен за инцидентите и убийствата, тя и Раул решават да се оженят тайно и да избягат от Париж и от взора на Фантома.
Фантомът разкрива плана им и по време на последния спектакъл на Кристин я отвлича и я отвежда обратно в подземието си. Там долу е и последният сблъсък между Фантома, Кристин и Раул.
Опера на Сидни

Съвременната сграда на Операта на Сидни е открита на 20 октомври 1973 г. Тя е сред емблематичните сгради в града.
Нейният автор архитектът Йорн Утсон е удостоен с най-престижната награда за архитектура в света „Прицкер“. През юни 2007 г. сградата е включена в списъка на световното наследство на ЮНЕСКО, наред със забележителности като Египетските пирамиди и комплекса Тадж Махал в Индия.
Операта в Сидни е сред най-модерните сгради в света. Утсон посвещава 9 години от живота си на операта. Строежът на зданието започва през март 1959 г. 7 години по-късно датчанинът се оттегля шумно, след като няколко подкрепяни от правителството архитекти решават да променят проектирания интериор, за да спестят пари. Още 7 години след това операта се довършва. Сметката е 52 млн. долара – сума, която надхвърля 14 пъти планирания бюджет. След завършването на операта през 1973 г. Йорн Утсон така и не отива в Сидни, за да види своето произведение на архитектурното изкуство.
Все пак през 21 век са приложени и някои от идеите му за вътрешния дизайн. Бетонните покриви, напомнящи огромни, издути от вятъра корабни платна, са проектирани от финландския архитект Ове Аруп. Операта е тържествено открита от кралица Елизабет II с тържествена реч, фойерверки и звученето на 9-ата симфония на Бетовен. През март 2006 г. британската кралица отново е в Сидни, за да открие новото крило на операта, построено така, че да пропуска светлина в комплекса и да открива изглед към пристанището.
Операта има около 1000 помещения, които включват 2 големи зали за оперни спектакли и концерти, 5 театрални, 5 репетиционни зали, 4 ресторанта, 6 бара и безброй магазинчета за сувенири. В операта се представят театрални, балетни, оперни и други музикални продукции.
Тя е седалище на Операта на Австралия, на Театъра на Сидни и на Симфоничния оркестър на Сидни. През 2007 г. е включена в списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО.
Операта в Сидни е най-емблематичната забележителност в цяла Австралия.
Театър (военно дело)

Театър на военните действия или просто театър във военната терминология е специфичният географски район, в който се развива войната. За да бъде приложим този термин, войната трябва да е обхванала значителна част от глобуса, защото терминът не се използва в единствено число: в една война или има два и повече театъра, или няма такъв.
Най-общо казано, всеки театър е различен и физически отделѐн от останалите. На практика границите между отделните театри се определят обикновено от границите на континентите или океаните. В един военен конфликт с няколко театъра на военни действия във всичките трябва да участва поне една страна, ако това не е така, всеки театър се счита за отделна война.
Според друго определение това е обширна част от територията на континента с принадлежащите му морета или акваторията на океан, заедно с островите и прилежащото крайбрежие, а също така въздушно-космическото пространство над тях, в границите на които се разгръщат въоръжените сили и могат да се водят военни действия със стратегически мащаб.
Един пример за война с няколко театъра на военните действия е Втората световна война, в която има поне три театъра: в Европа, в Тихия океан и Африка, макар и някои историци да причисляват последния към европейския театър. Други примери са:
Война за испанското наследство
Седемгодишна война
Наполеонови войни
Първа световна война
Втора световна война
Изящно изкуство

Изящното изкуство е дял на изкуството, обхващащ като понятие графиката, скулптурата, живописта и мозайката от изобразителните изкуства, а в общ изкуствоведски план – още музиката, поезията, красноречието и танца.
Творбите в изящното изкуство представляват картини, рисунки и скулптури, които могат да се видят и закупят от галерии. Поради високата им цена се купуват от сравнително малък кръг хора.
Разграничението на изящно и пластично изкуство се установява окончателно в средата на 18 век.
Дом на културата Искър

Дом на културата „Искър“ е най-старият културен дом на територията на София. Намира се до езерото в жилищен комплекс „Дружба 1“.
Построен е през 1953 г. в характерен за този период архитектурен стил. Започва дейността си като Профсъюзен дом на културата. За годините на съществуването си последователно създава и разпространява достиженията на българската култура. Имената на редица изтъкнати български творци са свързани с неговата история.
Съхранявайки натрупания опит и традиции, вече като общински културен институт, Домът на културата „Искър“ развива различни форми на творчески диалог и създава условия за приобщаване на нова публика. Неговата дейност е подчинена на принципите на децентрализация на културните процеси в столицата и подпомага изграждането на съвременната визия на творческа София.
Институтът предлага разнообразна културна програма, в която са включени театрални, филмови, музикални прояви, творчески срещи, литературни четения, фестивали, семинари и др.
ДК „Искър“ е дома на Софийския духов оркестър. Създаден през 1951 г. от известния български музикант Сашо Михайлов, оркестърът отдавна се е утвърдил като най-представителния духов състав в България, с богата творческа история. Репертоарът му включва произведения от всички стилове и епохи – симфонична, оперна, оперетна, филмова, народна музика, евъргрийни, оркестрации на произведения от 19 и 20 в. Традиционни са летните изяви на оркестъра в Борисовата градина и коледните гала-концерти в зала „България“, на които солисти през последните години са Людмил Ангелов, Йълдъз Ибрахимова, Мария Илиева, Васил Петров, Орлин Павлов, Миро, Поли Генова, Еделина Кънева и др. Софийският духов оркестър е носител на Почетния знак на Столичната община, Кристална лира - най-високото отличие на СБМТД и "Златна монета" на Съвета на европейската научна и културна общност.
Домът разполага с библиотека с над 15 000 бр. тома – художествена, научна, специализирана, детска литература, енциклопедии и др.
Домът на културата „Искър“ е носител на редица престижни награди за високи професионални постижения и значим обществен принос с будителски дух:
Ангел Ангелов (културолог)

Ангел Валентинов Ангелов е български изкуствовед и културолог. Изследователският му интерес е в сферите на теорията на европейската култура на ХІV – ХХ век и на визуалната култура в България и Европа. Професор е в Югозападния университет „Неофит Рилски“ в Благоевград.
Роден е на 13 октомври 1955 г. във Враца. Син е на изследователя на модерната естетика, история и теория на изкуството проф. Валентин Ангелов.
Завършва българска филология с втора специалност „Руска филология“ в Софийския държавен университет (1977). Аспирант по теория на литературата в Института за литература на БАН с научен ръководител проф. Атанас Натев (1981). Кандидат на филологическите науки (днес – доктор) с дисертация на тема „Традиция и литературно произведение. Методологически проблеми“ (1989). Доктор на изкуствознанието с дисертация на тема „Историчност на визуалния образ“ (2007).
Филолог специалист в Института за български език при БАН. От 1990 г. е научен сътрудник I степен в Института за литература на БАН. Извънреден доцент по история и теория на културата (2000 – 2004) в Нов български университет в София. Професор по теория и история на културата във Факултета по изкуствата в Югозападния университет „Неофит Рилски“ в Благоевград (2009).
В периода 2011 – 2015 г. е ръководител на катедра „Културология“ на Югозападния университет. Основател (2015), а впоследствие и ръководител на преподавателски и докторантски семинар „Културните наследства“ към същата катедра. От 2016 г. е основател и председател на научноизследователския „Център за визуални изследвания и комуникации“ към Факултета по изкуства при ЮЗУ „Неофит Рилски“.
Ангел Ангелов е гост лектор в Австрийския институт за Източна и Югоизточна Европа в София, в Universita per Stranieri в Перуджа, Италия, в Американския университет в Благоевград, и СУ „Св. Климент Охридски“.
Хердеров стипендиант (1989 – 1990) във Виенския университет; стипендиант на Културния отдел на италианското министерство на външните работи (1993; 1994); стипендиант в „Институт за фундаментални изследвания“, Васенаар, Холандия (ноември 2000-януари 2001). Специализант на Getty Summer Institute in Visual and Cultural Studies, Рочестър, Ню Йорк (юни-юли 1998); специализант (със стипендия „Якоб и Вилхелм Грим“) в Института за история на изкуството към Университета „Мартин Лутер“, Хале, Германия (1990 – 94); специализант в Унгария (2002; 2003).
Превежда теоретични статии в областта на изкуството от английски, руски и немски език, публикува в редица български и чуждестранни научни издания.
Член на българската секция на Международната асоциация на критиците на изкуството със седалище в Париж (AICA). Член на „Колегиум Будапещ“ (октомври 2007-февруари 2008).
От 2010 г. насетне Ангел Ангелов е сред критиците на публичните политики, провеждани в сферата на висшето образование в България, а през 2017 г. е сред инициаторите на Отворено писмо на български учени от социалните и хуманитарни науки срещу философията на и ефектите от Стратегията на развитие на висшето образование в Р. България за периода 2014 – 2020.
List of movie theater chains

This is a list of movie theater chains across the world. The chains of movie theaters are listed alphabetically by continent and then by country.
The following are the world's largest movie theater chains:
In 2014 there were 5,813 movie theaters in China and 299 cinema chains, with 252 classified as "rural" and 47 as "urban".
As of 2023, India has around 10,000 cinemas with over 30,000 screens. The growth in the number of screens has been driven by the expansion of multiplex chains like PVR INOX, Cinèpolis, and Miraj Cinemas.The Indian film industry continues to expand, with both regional and Bollywood films playing a significant role in this growth.
Nikolay Binev

Nikolay Binev (Bulgarian: Николай Бинев; 5 July 1934 - 8 December 2003) was a Bulgarian theater and film actor. During most of his career he was the soul and history of the Mladezhki Theater, Sofia and remained devoted to it until the end of his life. In 2006, in his honor, the theater was named after him.
Binev was born on 5 July 1934 in the town of Sliven, Bulgaria. In 1958 he graduated as an actor in Krastyo Sarafov National Academy for Theatre and Film Arts.
In 1959, after several months on the stage with the Ruse Theater, Binev entered the Mladezhki Theater, Sofia where he stayed until the end of his life. "...Binev was an encyclopedist and a man with a unique sense of humor..." said the director Andrey Avramov. He was also known for his delicate and remarkable way of dealing with people. At the stage of the theater Binev created eminent performances in plays as: Socrates by Guilherme Figueiredo, Amadeus by Peter Shaffer, The Dresser by Ronald Harwood, King John by Friedrich Dürrenmatt, When the Roses Dance by Valery Petrov and so on. He was honored twice with ASKEER, Bulgarian award of theater art.
Binev started his film career in the beginning of the 1960s. Most notable are his performances in Amendment to the Defense-of-State Act awarded with Golden Rose at FBFF Varna'76 (Festival for Bulgarian Featured Films) and the TV series Nights with the White Horses with the memorable role as Academician Urumov for which he was awarded from the Union of Bulgarian Filmmakers and the city of Sofia. During the last years of his career Binev participated in some foreign productions as East/West (1999) with Catherine Deneuve.
He was decorated with the high government prize the Order of Saint Cyril and Saint Methodius.
In 2004 the Mladezhki Theater, together with Binev's wife Domna Ganeva, released a CD named Nikolay Binev singing. The edition includes some of his musical performances among which are arias from Verdi's operas and songs from the musical Yesterday by Lyubomir Denev.
Binev died in 2003 at the age of 69.
Kiril Gospodinov

Kiril Ivanov Gospodinov (Bulgarian: Кирил Иванов Господинов) (1934–2003) was a Bulgarian theater and film actor. His acting created one of the eminent characters in the Bulgarian film art.
Gospodinov was born on 24 May 1934 in Grozdyovo village, Varna Province. After graduating as an actor in The National Academy for Theatre and Film Arts in 1966, he started working with the Varna Theater where he has stayed for five years. In 1971 he moved to Sofia to work with the Sofia Theater.
The first films featuring him are Ponedelnik sutrin / Monday Morning (1966) and The Swedish Kings (1968). In 1970 the Bulgarian National Television released the TV film Bash Maystorat / The Past-Master with Kiril Gospodinov in the leading role as Rangel Lelin-the past-master. This satirical comedy turned him and his character in "Trade Mark" for the Bulgarian film art. The film had four more sequels throughout the years. Generations have identified Gospodinov as The Past-Master till nowadays.
Another landmark in his career, apart from the past-master roles, turned out to be the film Three Reservists. Released in 1971, the film won numerous awards in the Varna Film Festival one of which was for Gospodinov's leading role .
He continued filming as well as performing on the stage of the theater during the next two decades leaving fadeless trail with his roles such as his remarkable performance in the film classic from 1972 - The Boy Turns Man. In 1984 he was decorated with the high government prize the Order Of Saint Cyril And Saint Methodius.
The miserable economic and culture conditions in the country during the 1990s had an awful effect on the film industry as well as on the actors living standard.
Gospodinov died in 2003 at the age of 69.
European Youth Capital

The European Youth Capital (abbreviated EYC) is a title awarded by the European Youth Forum to a European city annually, designed to empower young people, boost youth participation and strengthen European identity through projects focused on youth-related cultural, social, political and economic life and development. The European Youth Capital is an initiative by the European Youth Forum and is awarded for a period of one year. The first capital was chosen in 2009. Since 2014, the Congress of Local and Regional Authorities of the Council of Europe is an official partner the European Youth Capital title. The current, capital for the 2024 calendar year is Ghent, Belgium.
The European Youth Capital aims in promoting intra-European co-operation between young people. Among the most important aspects of the institution is the betterment of everyday life of the youth in the city selected as youth capital, not just for the duration of the festivities, but in the long term. Additionally, participation of the youth in the design and implementation of the plans for each capital of youth is encouraged by the EYC. Ensuring that the youth are informed and actively involved in society and given opportunities for a better future is also a priority for the EYC initiative. Tourism and increased international prestige are some of the additional benefits of being named European Youth Capital.
Since 2009, there have been the following European Youth Capitals:
Carlos Menem Jr.

Carlos Saúl Facundo Menem Yoma (La Rioja, 23 de noviembre de 1968-San Nicolás de los Arroyos, 15 de marzo de 1995), también conocido como Carlos Menem Jr. fue un piloto de automovilismo argentino, hijo del expresidente de Argentina, Carlos Saúl Menem.
Sus padres fueron el expresidente Carlos Menem y Zulema Yoma. Tiene una hermana, Zulema María Eva, y dos medios hermanos: Carlos Nair Menem (1981) y Máximo Saúl Menem Bolocco (2003), hijos de su padre con Martha Meza y Cecilia Bolocco, respectivamente.
En sus comienzos, y de la mano de su padre, Carlos Menem, comenzó a correr en rally en 1987 a bordo de un Peugeot 504​ que ya había utilizado anteriormente. Luego continuó su carrera a bordo de un Renault 18, y más adelante, a principios de la década de 1990, comenzó su carrera internacional a bordo de un Lancia Delta HF Integrale. Luego continuó corriendo con un Ford Escort Cosworth. No solo compitió a nivel nacional sino también internacional, en el PWRC.​
El 15 de marzo de 1995 lo sorprendió la muerte, piloteando un helicóptero Bell 206 Jet Ranger en compañía de otro famoso piloto argentino, Silvio Oltra, tras haber caído la aeronave en que ambos viajaban. Se desconocen las causas concretas y las circunstancias del hecho que provocó el accidente. A pesar de que oficialmente se afirmó que el hecho constituía un mero accidente, su madre, la señora Zulema Fátima Yoma, ha manifestado que su muerte fue producto de un atentado criminal.​ Con todo, las circunstancias que rodearon el caso y el destino sufrido por algunos testigos y dos peritos (uno era miembro de la Fuerza Aérea Argentina y otro de la Gendarmería Nacional Argentina) de la causa judicial levantan un ceño de sospecha sobre los reales móviles del hecho.​​
La causa fue archivada el 16 de octubre de 1998 por el Juez Villafuerte Ruzo, al considerar que se trató de un accidente, pues la nave se estrelló luego de golpear con cables de alta tensión, pero ante el pedido de Zulema fue reconsiderada por la Corte Suprema que en abril de 2001 decidió rechazar el recurso para reabrirla.​​
En 2010 la causa fue reabierta.​ El 8 de julio de 2014 el expresidente Carlos Menem realizó una presentación por escrito en la que manifestó "Luego de indagar y estudiar los hechos y circunstancias que rodean la causa –aunque inicialmente no fue así- llegué a la conclusión de que la caída del helicóptero y la consecuente muerte de mi hijo, fue el resultado de un atentado".​​​​
Además de Zulema Yoma, varios sectores de la opinión pública también sospechan que no se trató de un accidente como se insistió en un principio, sino de un posible ajuste de cuentas o venganza por acuerdos político-mafiosos no cumplidos​​ basados en: que el desguace del helicóptero se hizo inmediatamente sin posibilidad de un nuevo peritaje, que se produjeron varias muertes por asesinato o causas poco claras de 14 personas relacionadas con la investigación (entre testigos, investigadores y peritos) ​​ y la falta de medidas concretas por parte del gobierno para esclarecer el caso.
Indultos realizados por Carlos Menem

Se conoce como los indultos de Menem una serie de 20 decretos sancionados el 6 de octubre de 1989 y el 30 de diciembre de 1990 por el entonces presidente de la Argentina, Carlos Menem, indultando civiles y militares que cometieron crímenes durante la dictadura cívico-militar autodenominada Proceso de Reorganización Nacional incluyendo a los miembros de las juntas condenados en el Juicio a las Juntas de 1985, al procesado ministro de Economía José Alfredo Martínez de Hoz y los líderes de las organizaciones guerrilleras.​ Mediante estos decretos fueron indultadas más de mil doscientas personas.​
Las leyes de Punto Final (1986) y Obediencia Debida (1987) y los indultos de Menem son conocidas como las leyes de impunidad, aunque las dos primeras fueron leyes votadas por el Congreso de la Nación y con el libre juego de la oposición; en cambio el indulto fue una decisión unilateral, inconsulta y muy posterior a la sanción de las leyes. Luego de que en 2003 el Congreso de la Nación Argentina declarara la nulidad de las leyes de Punto Final y Obediencia Debida algunos jueces comenzaron a declarar inconstitucionales aquellos indultos referidos a crímenes de lesa humanidad.​
El 7 de octubre de 1989 el presidente Menem sancionó cuatro decretos indultando a doscientos veinte militares y setenta civiles.
El 29 de diciembre de 1990 el presidente Menem sancionó seis decretos indultando a un nuevo grupo de personas.
Luego de que en 2003 el Congreso de la Nación declarara la nulidad de las leyes de Punto Final y Obediencia Debida algunos jueces comenzaron a declarar inconstitucionales aquellos indultos referidos a crímenes de lesa humanidad​ y a reabrir los casos.
El 15 de junio de 2006 la Cámara de Casación Penal, máximo tribunal penal de Argentina, consideró que los indultos concedidos en delitos de lesa humanidad eran inconstitucionales.​
El 31 de agosto de 2010 la Corte Suprema de Justicia confirmó sentencias de tribunales inferiores, dictando que los indultos no fueron constitucionales y las condenas que anularon debían ser cumplidas.​
Zulema Menem

Zulema María Eva Menem Yoma (La Rioja, 25 de diciembre de 1970),​ también conocida como Zulemita Menem, es una empresaria argentina, hija de Zulema Fátima Yoma y del expresidente argentino Carlos Menem.
Zulema María Eva Menem Yoma nació el 25 de diciembre de 1970, en la provincia de La Rioja, hija del expresidente Carlos Menem y de Zulema Fátima Yoma, hermana de Carlos Menem Jr. . Estudió en la universidad Argentina de la empresa.
Inicialmente Zulemita aparecía en las revistas del espectáculo, debido a ser la hija del entonces presidente Carlos Menem.
Tras el divorcio de sus padres, Zulemita acompañó a su padre en algunos viajes protocolares al exterior, cumpliendo las funciones de primera dama.​ El 20 de octubre de 2020, afirmó que se iba a dedicar a la política y que iba a postularse como diputada por la provincia de Buenos Aires ya que "desde ahí se cambia la Argentina". Si bien no confirmó su partido político, dijo que estaba analizando un ofrecimiento del Partido Federal.​​​​ Finalmente, ese salto a la política no se concretó.
Las apariciones de Zulemita en la prensa de espectáculos, a menudo gastando grandes sumas de dinero en Miami, le fueron cuestionadas a Menem, afirmando que era una de las beneficiarias directas de la riqueza del exmandatario.​
En junio de 2003 se casó en Italia con el empresario milanés Paolo Bertoldi, sin embargo, Carlos Menem no asistió a la ceremonia.​​
En marzo de 2004 Zulemita tiene a su primer hijo, Luca Bertoldi Menem, en Argentina, pero Paolo Bertoldi no la acompaña y viaja recién varios meses después para conocer a su hijo; este hecho desencadenaría el conflictivo divorcio de la pareja. Años más tarde tendría a su segundo hijo Malek Pocoví, nacido en el 2013, fruto de una relación con el dermatólogo Marcelo Pocoví.​​El 4 de octubre de 2021 se confirmó su relación con el entonces presidente de River Plate, Rodolfo D'Onofrio.​
Menem trucho

Menem trucho es el nombre popular que recibió una serie de billetes de valor nulo con el rostro del entonces Presidente de la República Argentina, Carlos Saúl Menem, y frases proselitistas que se distribuyeron por medio de promotoras callejeras y unidades básicas a mediados de la década de 1990 en la Argentina. Formó parte del llamado cotillón menemista junto con una moneda conmemorativa por el cumpleaños número 66 del susodicho mandatario. Las leyendas Un Valor que estabilizó el país y Diez años de estabilidad aludían al éxito inicial del Plan de Convertibilidad. Su diseño imitaba al del Peso argentino y fueron impresos por Ciccone Calcográfica, la misma empresa encargada de la fabricación del papel moneda oficial. A pesar de la falsedad del billete, hubo quienes lo utilizaron para pagar sus compras en países limítrofes como Bolivia y Paraguay aprovechando su parecido con los billetes de curso legal.​
La palabra trucho es un argentinismo que significa falso.​ Dado que los billetes no eran de curso legal y carecían de valor monetario, fueron bautizados menem-truchos.
Este billete fue impreso en verdadero papel moneda e incluye una marca de agua con el Escudo de Argentina, en ocasión del 60 cumpleaños del Presidente. Esta emisión, realizada por la Casa de Moneda de la República Argentina, sociedad del estado de la cual Armando Gostanián era la máxima autoridad, le valió a este una investigación por malversación de fondos públicos, aunque finalmente fue sobreseído.​
Contiene en su cara anversa el rostro del Dr. Menem, un número de serie que corresponde con su documento, el escudo del Partido Justicialista y el texto Un Valor que estabilizó el país. En el reverso, hay una imagen de la Casa Rosada y se leen los textos En unión y libertad, Partido Justicialista Nacional y nuevamente Un Valor que estabilizó el país.
El billete de diez fue emitido en papel común, con motivo de la conmemoración de los diez años de gobierno de Menem.
Contiene en su cara anversa el rostro del Dr. Menem, el número de serie 1989 / 1999 M, el Escudo de Argentina y los textos 10 años de estabilidad y MUESTRA de capacidad. En el reverso hay una imagen de la Casa Rosada y los textos 10 años de estabilidad 1989 - 1999, En paz, unión y libertad, y el logo de su intentona de reelección en el año 1999 sobre el texto Presidente - Transformó y estabilizó un país.
La moneda Menem 66/99 fue una moneda distribuida luego de una conferencia de prensa en 1996 por motivo del cumpleaños número 66 del entonces Presidente.​ Si se la invertía, podía leerse Presidente 99, en alusión a la segunda reelección a la que aspiraba el mandatario.
En su cara lleva la frase Feliz cumpleaños sobre el rostro de Menem y la fecha de su nacimiento 2 - 7 - 1930. En la ceca se lee Menem 66 e invertido Presidente 99.​