davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Kerinci Regency

Kerinci is a regency (kabupaten) in Jambi province, on the island of Sumatra, Indonesia. The regency has an area of 3,448.9 km (1,331.6 sq mi). Kerinci Regency had a population of 229,495 at the 2010 Census and 250,259 at the 2020 Census; the official estimate as at mid 2023 was 255,120 (comprising 128,009 males and 127,111 females). The regency largely surrounds the city of Sungai Penuh (except on the city's western side), which until its separation on 24 June 2008 was part of the regency but is now independent of it. The regency seat is at the town of Siulak. Kerinci is located 50 km (31 mi) from Jambi City, the capital of Jambi Province. Much of the landmass of the Kerinci regency is within the boundaries of the Kerinci Seblat National Park
Mount Kerinci, the highest volcano in Indonesia and all of Southeast Asia, is found in the northern part of the Kerinci regency, in the Kayu Aro highland plateau, bordering West Sumatra. Lake Kerinci (Danau Kerinci), a large lake covering 46 km and an important source of fish for the region, is found in the central/southern parts of the Kerinci valley. An azure-blue, spring-fed lake called Lake Kaco (Danau Kaco) is located in the rainforest near the village of Lempur in the Gunung Raya ("Mountain Kingdom") District.
At the 2010 Census there were twelve districts (kecamatan), but four more were added in 2013 and another two in 2020. The eighteen districts currently forming the Regency are listed below with their areas and their populations at the 2010 Census and the 2020 Census, together with the official estimates as at mid 2023. The table also includes the locations of the district administrative centres, the number of villages in each district (totaling 285 rural desa and 2 urban kelurahan), and its post code.
Note: (a) including the kelurahan of Lempur Tengah. (b) The 2010 populations of these new districts are included with that of the existing districts from which they were cut out in 2013. (c) The 2010 and 2020 populations of these new districts are included with that of the existing districts from which they were cut out in 2020 (West Lake Kerinci District - or Danau Kerinci Barat - from Keliling Danau, and Tanah Cogok District from Danau Kerinci). (d) Depati VII District lies on the north side of Sungai Penuh city, to which it is largely suburban. (e) including the kelurahan of Siulak Deras.
Mount Seven Lake is the highest caldera in Southeast Asia 1,950 m (6,400 ft) at above mean sea level, with a lake area of 960 hectares (2,400 acres). The mount is called Mount Seven because there are seven summits. Mount Seven is located in Kerinci Seblat National Park. The lake has a white sandy beach and Mount Seven Waterfall.
2°05′02″S 101°28′48″E﻿ / ﻿2.08389°S 101.48000°E﻿ / -2.08389; 101.48000
2024–25 Liga 4 Jambi

The 2024–25 Liga 4 Jambi was the inaugural season of Liga 4 Jambi after the change in the structure of Indonesian football competition and serves as a qualifying round for the national phase of the 2024–25 Liga 4. The competition is organised by the Jambi Provincial PSSI Association.
A total of 8 teams are competing in this season.
The schedule of the competition is as follows.
A total of 8 teams will be drawn into two groups of four. The group stage will be played in a home tournament format of single round-robin matches.
The top two teams of each group will qualify for the knockout stage.
All matches will be held at KONI Batanghari Stadium, Batanghari.
All matches will be held at KONI Batanghari Stadium, Batanghari Regency.
The knockout stage will be played as a single match. If tied after regulation time, extra time and, if necessary, a penalty shoot-out will be used to decide the winning team.
El nuevo ritmo orquídea

El Nuevo Ritmo Orquídea es el primer álbum oficial del artista Hugo Blanco, grabado en diciembre de 1960 para el Palacio de la Música, aquí destaca la voz de la Soprano Teresa de González "La Dama Equis", de esta producción salió el famoso "Moliendo Café", también los exitosos instrumentales: "El Gallo de Oro", "Madrigal" y "Fantasía Criolla".
La orquídea

La orquídea es una película argentina en blanco y negro dirigida por Ernesto Arancibia sobre el guion de Ulises Petit de Murat según la obra teatral L'Orchidea, de Sem Benelli que se estrenó el 20 de julio de 1951 y que tuvo como protagonistas a Herminia Franco, Santiago Gómez Cou y Laura Hidalgo.
Una joven educada bajo los estrictos mandatos de su padre refrena sus instintos sexuales hasta que contrae matrimonio. Su esposo la abandona y le saca la hija de ambos.
La crónica del diario Crítica expresó:
Por este filme la Academia de Artes y Ciencias Cinematográficas de la Argentina le otorgó el premio Cóndor Académico a la actuación masculina destacada de 1953 a Santiago Gómez Cou.
Apostasia (orquídea)

Apostasia es un género de orquídeas (familia Orchidaceae) primitivas, comprende 7 especies de hábitos terrestres. Se distribuye por las regiones húmedas del Himalaya, India, Sri Lanka, Nueva Guinea, y norte de Australia.
Las especies de Apostasia producen una inflorescencia erecta con seis ramas laterales, elevándose de una gran raíz. Estas lleva unas 30 flores blancas o amarillas.
Comprende 19 especies descritas y de estas, solo 7 aceptadas.​
El género fue descrito por Carl Ludwig von Blume y publicado en Bijdragen tot de flora van Nederlandsch Indië 8: 423. 1825.​
Apostasia: nombre genérico que deriva del griego y significa "separación o divorcio", en referencia a la gran diferencia que separa la estructura floral de esta especie de todas las otras orquídeas.
Isla María

La isla María (inglés: Bleaker Island) forma parte del archipiélago de las islas Malvinas, y está localizada al este de Lafonia (la península del sur de la isla Soledad).​
Es administrada por el Reino Unido como parte del territorio de ultramar de las Islas Malvinas. Es reclamada por Argentina, formando parte del Departamento Islas del Atlántico Sur dentro de la provincia de Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur.
La isla tiene una forma larga y estrecha, y se compone de un área de 20,7 km². Está dotada de largas playas de arena pura y muy fina: esto se debe a la frecuencia y enorme potencia de las olas que rompen contra sus costas. El punto más alto es el Monte Semáforo, con unos 29 metros de altura.
En la isla María existe una granja dedicada al ganado de ovejas.
La parte norte de la isla es una reserva natural.
Como muchas otras islas del archipiélago de Malvinas es hogar de pingüinos, lobos marinos, y albatros. En su suelo se encuentran grandes cantidades de turba, característica de la zona.
La flora de la isla incluye la orquídea amarilla y la orquídea perro, y el zapato de la dama
Peristeria (orquídea)

Peristeria es un género de orquídeas epífitas o de hábitos terrestres. Es nativa de Centroamérica y Sudamérica.
Son todos muy próximos al género Lycomormium. Este difiere en su sépalo dorsal que es totalmente libre en la base, y se presentan con labio trilobulado con el lóbulo medio más largo que los laterales. Todavía hay cierta controversia sobre si la inflorescencia erecta o arqueada debe servir como una diferenciación entre estos géneros, lo que parece haber sido abandonada en favor de otros criterios como diferencias florales.
Las plantas son algo parecidas a las Stanhopea, con grandes pseudobulbos ovalados o algo cónicos, carnosos, como vainas de consistencia membranosa, con una o unas pocos hojas apicales, caducifolias, pseudopecioladas que son grandes y vistosas, plegadas, elíptico-lanceoladas, con nervaduras gruesas, subcoriáceas. La inflorescencia racemosa es muy corta.
Las flores presentan sépalos y pétalos iguales, cóncavos, redondeados y carnosos, dando un aspecto esférico a la flor. La columna pueden tener alas pequeñas o aurículas, es gruesa y corta, con antera terminal que contiene dos biloculares polinias cerosas.
Peristeria tiene aproximadamente una docena de especies resistentes epífitas o de hábitos terrestres, de crecimiento cespitoso. Se encuentran desde Costa Rica a la selva amazónica, en Ecuador, Perú, Colombia, Guayana y el norte de Brasil.
Fue propuesto por William Jackson Hooker en Botanical Magazine 58: pl. 3116 en 1831. La especie tipo es Peristeria elata Hooker.
El nombre del género proviene del griego peristerion, que significa palomita, en alusión a que la forma de sus flores en algo se asemejan a estas aves.
Leptotes (orquídea)

Leptotes es un género que tiene asignada nueve especie​ de orquídeas, de la tribu Epidendreae de la familia (Orchidaceae). Son nativos de Brasil, Argentina y Paraguay.
Son pequeñas plantas que tienen unas grandes flores en comparación con su tamaño. Tiene una casi hoja sobre un corto tallo axilar sobre el que se desarrolla una inflorescencia con una o pocas flores con pétalos y sépalos similares y un labio trilobulado y seis cerosas polinias, cuatro grandes y dos pequeñas. Crece sobre corcho, madera o árboles caídos donde acomoda su pequeño pseudobulbo. Prosperan con moderada sombra y humedad y necesita menos agua después de florecer.​
El género fue descrito por John Lindley y publicado en Edwards's Botanical Register 19: t. 1625. 1833.​
Colombiana (orquídea)

Colombiana es un género con ocho especies de orquídeas originarias de América.
Sus especies anteriormente estaban sujetas al género Pleurothallis, sin embargo, en mayo de 2006, Carlyle A. Luer, erudito de las Pleurothallidinae, publicó una revisión sustancial del género y convirtió en géneros a muchos de sus subgéneros anteriores.
Laelia colombiana

Laelia colombiana es una especie de orquídea originaria de Colombia y Venezuela.​
Son orquídeas de gran tamaño, con hábitos de epífita o litofita, que tiene pseudobulbos fusiformes, rugosos conl< edad que llevan 2 hojas coriáceas, oblongo-elípticas, muy arrugadas y flores en una inflorescencia terminal, racemosa, de 40 cm de largo, con 6-12 flores que surge en la primavera de un pseudobulbo maduro.​
Se encuentra en Colombia y Venezuela.
Laelia colombiana fue descrito por Julian Mark Hugh Shaw y publicado en Orchid Review 116(1282, Suppl.): 15. 2008.​
Laelia: nombre genérico que ha sido nombrado por "Laelia", una de las vírgenes vestales, o por el nombre romano de "Laelius", perteneciente a una antigua familia romana.
colombiana: epíteto geográfico que alude a su localización en Colombia.
Paphinia benzingii

Paphinia benzingii es una especie de orquídea de hábito terrestre. Es nativa de Ecuador donde crece en alturas de 750 m s. n. m.
Es una orquídea con flores blancas manchadas de marrón rojizo. La planta se ha encontrado en compañía de Paphinia hirtzii y Paphinia litensis. La presencia de tres especies del género Paphinia en el mismo ecosistema sugiere que sus polinizadores, las abejas machos Euglossini participan de una manera especial en mantener la supervivencia de las especies.
El nombre del género fue dado en honor del Dr. David Benzing, un biólogo de la Oberlin College (Ohio, EE. UU.) que recogió la planta.
Dactylorhiza sambucina

Dactylorhiza sambucina (L.) Soó 1962 es una especie de orquídeas del género Dactylorhiza, subfamilia Orchidoideae, familia Orchidaceae estrechamente relacionadas con el género Orchis. Se distribuye por la Europa del centro y sur hasta los Pirineos. Son de hábitos terrestres y tienen tubérculos.
Las orquídeas obtienen su nombre del griego "orchis", que significa testículo, por la apariencia de los tubérculos subterráneos en algunas especies terrestres. La palabra 'orchis' la usó por primera vez Teofrasto (371/372 - 287/286 A.C.), en su libro "De historia plantarum" (La historia natural de las plantas ). Fue discípulo de Aristóteles y está considerado como el padre de la botánica y de la ecología.
El nombre Dactylorhiza procede de las palabras griegas "daktylos" (dedo) y "rhiza" (raíz). Esto es por la forma de los 2 tubérculos subterráneos del género. Dactylorhiza estuvo anteriormente clasificada dentro del género Orchis.
"Sambucina" = "de sáuco".
Sinónimos:
Nombres comunes:
Estas orquídeas se encuentran distribuidas a lo largo de la Europa del centro y sur hasta los Pirineos.
Estas orquídeas terrestres se desarrollan en suelos básicos y prados húmedos, linderos de bosques y en áreas donde la arboleda está clareando. Tienen tubérculos geófitos. En estos gruesos tallos subterráneos pueden almacenar gran cantidad de agua, que les permitan sobrevivir en condiciones de sequía.
Poseen de 7 a 12 grandes hojas de oblongo-ovoides a elíptico-lanceoladas, moteadas de color púrpura. Desarrollan un tallo largo que alcanza una altura de 70-90 cm. Las hojas de la parte superior son más pequeñas que las hojas más bajas del tallo.
Florecen en la primavera tardía o en principios de verano. La inflorescencia, cilíndrica, comparada con la longitud de la planta es más bien corta. Siendo un racimo compacto con unas 25-50 flores. Estas se desarrollan a partir de unos capullos axilares. Los colores predominantes son púrpuras fuertes, moteados con manchas más oscuras formando el dibujo de alas de mariposa en la parte central superior del labelo, o amarillos con manchas de púrpura muy pálido casi imperceptible.
Su sistema de polinización normalmente entomógamo, pero al estar desprovistas de néctar tienen que recurrir al mismo mecanismo de atracción que presentan otras orquídeas, como es el caso del género Orchis, que para atraer a los polinizadores las flores tienen que adquirir la apariencia de flores nectaríferas.
Nota: nothosubspecies = una subespecie híbrida; nothovarietas = subvariedad.
Gran Orden de la Flor de Orquídea

La Gran Orden de la Flor de Orquídea (en chino: 大勲位蘭花章 Dàxūnwèi lánhuā zhāng) fue una condecoración otorgada por el Estado de Manchukuo. Fue establecida el 1 de marzo de 1934 por el Decreto Imperial n.º 1 y publicado por ley del 19 de abril de 1934. La orden constaba de solo dos clases: Gran Collar y Gran Cordón.​
La Orden de la Flor de Orquídea es el equivalente a la Orden del Crisantemo japonesa.
El diseño fue elegido para ser una orquídea porque, según los informes, era la flor favorita de Puyi.​
El collar constaba de un gran eslabón central y 20 eslabones pequeños, interconectados por otros intermedios con figuras en forma de un «nudo sin fin» budista. Los pequeños eslabones de la cadena eran pentágonos ranurados con esquinas redondeadas, que simbolizaban las nubes. Ocho de ellos tenían inscripciones y estaban cubiertos de esmalte verde simbolizando los «ocho signos auspiciosos de Buda» —a la izquierda del nudo central: una flor de loto, un recipiente con piedras preciosas, dos peces y un nudo sin fin; a la derecha del nudo central: el caparazón, la rueda del aprendizaje, el precioso paraguas y el estandarte de la victoria—. El nudo central era un hexágono ranurado, que simbolizaba una nube, sobre el que está superpuesto un medallón redondo esmaltado en azul. El medallón representaba a un dragón «en las nubes» retorciéndose alrededor de un sol llameante.
El cordón era de oro, con un diámetro de 71 milímetros, y era una imagen estilizada del principal símbolo imperial: una flor de orquídea. En el anverso, la insignia parecía un medallón redondo dentado esmaltado en verde, sobre el que se superponía una estrella de cinco estrechos «pétalos» esmaltados en amarillo. En el centro de la estrella se encontraba una perla, entre los «pétalos» había tallos dorados con pequeñas perlas, cinco en cada esquina. En el reverso de la insignia había cuatro caracteres: 大勲位章 («el premio más alto por mérito»). A través de un soporte rectangular en el «pétalo» superior, la insignia se unía a un eslabón intermedio, que era una copia reducida de la propia insignia, sin esmaltar ni perlas. En el extremo superior del nudo intermedio había un ojal transversal para sujetarlo a la cadena de la Orden.
La orden fue el premio más alto del imperio. La Orden de la Flor de Orquídea se dividió en dos clases: el collar (大勲位蘭花章頸飾) y el cordón (大勲位蘭花大綬章). El collar estaba destinado a monarcas y jefes de Estado en una gran cinta.​
Fue otorgada al menos 2 veces y se suspendió en 1945 después de la invasión soviética de Manchuria.
Peristeria elata

La flor del Espíritu Santo (Peristeria elata) pertenece a la familia de las orquídeas, es una planta de terrestre o epífita, de hojas carnosas, originaria de Panamá, de donde es flor nacional y hay mayor cantidad conocida, y también encontrada en algunas áreas de Colombia y Ecuador.
Tiene ovoides de hasta 12 centímetros de alto, elongados, no aplanados y de cuatro hojas que alcanzan hasta un metro de longitud y 15 cm de ancho, plegadas. La inflorescencia emerge desde la base del bulbo con una longitud entre 1 a 1,8 metros y produce un total de 4 a 12 flores de color blanco marfil intenso, con manchas o pintas de color púrpura con la antera y pistilo de color amarillo. Las flores se hallan adornadas en el centro de su labelo con una bien definida y delicada "paloma". Su olor se parece mucho al de la cerveza.​​
En Panamá esta especie ha sido abundante en los bosques montañosos muy húmedos, por ejemplo, Las Minas, Herrera. Allí se la ha encontrado como planta epífita sobre troncos de árboles cubiertos de musgos a elevaciones cercanas a 1100 m s. n. m. En su hábitat natural esta orquídea se la encuentra creciendo cerca del suelo en los bordes de bosques maduros. Puede ser considerada como una especie de crecimiento epifítico o terrestre.
Esta orquídea es una de las flores en mayor peligro de extinción, ya que debido a su gran belleza, muchos traficantes de vida silvestre la recogen o colectan de su ambiente natural. Está incluida en el listado de las plantas en peligro de extinción según el Tratado de Washington.
Esta orquídea, conocida como «flor del Espíritu Santo» —que se caracteriza por tener pétalos de un color marfil intenso, adornados en el centro de su labelo con una bien definida y delicada paloma que florece entre julio y octubre—, es la flor nacional de Panamá.​ Fue declarada como tal el 21 de octubre de 1980 por la Asamblea Nacional de la República de Panamá. Es una especie de orquídea cuyos pétalos son de color blanco e incluso marfil. Hay quienes dicen que su forma les recuerda a una pequeña paloma. Es tal la magnitud simbólica que posee que todos los años durante el mes de septiembre se realiza en la localidad de Herrera en el pueblo de Las Minas una exposición con su nombre —la Expoferia del Espíritu Santo— para rendirle homenaje, exhibirla, contemplarla y promocionar artículos regionales.
Cephalanthera austiniae

Cephalanthera austiniae is a species of orchid known as the phantom orchid and snow orchid because the entire plant is white except for a few yellow markings on the flowers.
The orchid is native to the western United States (California, Oregon, Washington and Idaho), and to British Columbia, Canada. Cephalanthera austiniae is the only species of genus Cephalanthera native to the Western Hemisphere.
This is also the only Cephalanthera species entirely dependent on symbiotic mycorrhizae for its nutrition. This mycoheterotrophic orchid has no chlorophyll, so it makes no energy for itself.
Cephalanthera austiniae is a distinctive plant, rising from the dark, moist forest floor on waxy white stems and bearing orchid blossoms which are white or yellowish with yellow centers. Its leaves, if present, are rudimentary since such structures are not needed for collecting sunlight. Instead, this mycoheterotroph derives both its energy and nutrients from ectomycorrhizal fungi representing a variety of taxa within the Thelephoraceae
The plant is becoming more scarce as its habitat—dense, isolated forest—becomes more rare. Climate change models forecast decline and possible extinction of this species by the year 2100 The plant is listed as apparently secure globally but endangered within its range in British Columbia.
Media related to Cephalanthera austiniae at Wikimedia Commons
Dragon's mouth

Arethusa bulbosa, commonly called dragon's mouth orchid, is the only species in the orchid genus Arethusa. The genus is named after a naiad of Greek mythology. This monotypic genus is abbreviated Aret in trade journals.
This terrestrial and rare orchid occurs in Eastern North America from Manitoba east to Newfoundland and St. Pierre & Miquelon south to Virginia, with isolated populations in northern Saskatchewan and in the Carolinas. It occurs in bogs, swamps and other wet lowlands. It grows to a height of 15 cm. It forms a large, single, pink terminal flower, with a showy lip and white and yellow fringed crests.
Diuris filifolia

Diuris filifolia, commonly known as the cat's face orchid, is a species of orchid which is endemic to the south-west of Western Australia. It is one of the rarest Diuris in Western Australia, sometimes flowering in large numbers but only after hot summer fires.
Diuris filifolia is a tuberous, perennial herb, growing to a height of 200–450 mm (8–20 in) with between six and thirteen leaves, each 50–120 mm (2–5 in) long and 1–3 mm (0.04–0.1 in) wide. There are between two and seven pale yellow flowers with reddish-brown markings and 20–25 mm (0.8–1 in) long, about 20 mm (0.8 in) wide. The dorsal sepal is more or less erect, tapers towards the tip, 10–13 mm (0.4–0.5 in) long, 7–8 mm (0.28–0.31 in) wide. The lateral sepals are 12–16 mm (0.5–0.6 in) long, 4–5 mm (0.16–0.20 in) wide and turned downwards and forwards. The petals are erect or curved backwards with the blade 9–12 mm (0.4–0.5 in) long and 6–8 mm (0.2–0.3 in) wide on a brown stalk 3–5 mm (0.1–0.2 in) long. The labellum has three lobes, the centre lobe 8–10 mm (0.3–0.4 in) long and 7–9 mm (0.3–0.4 in) wide and the side lobes 3.5–5 mm (0.1–0.2 in) long and about 4 mm (0.2 in) wide. There are two callus ridges 4–6 mm (0.16–0.24 in) long in the mid-line of the labellum. Flowering occurs from October to November and is enhanced by a hot fire the previous summer.
Diuris filifolia was first formally described in 1840 by John Lindley and the description was published in A Sketch of the Vegetation of the Swan River Colony as an appendix to Edwards's Botanical Register. The specific epithet (filifolia) is derived from the Latin words filum meaning "thread" and folium meaning "a leaf", referring to the thin leaves at the base of the flowering stem of this species.
The cat's face orchid grows in sandy soil on the edge of winter-wet areas between York and Mount Barker in the Swan Coastal Plain biogeographic region. It is a rare Diuris which sometimes flowers in large numbers but only after hot fires the previous summer.
Diuris filifolia is classified as "not threatened" by the Western Australian Government Department of Biodiversity, Conservation and Attractions.
Rhizanthella slateri

Rhizanthella slateri, commonly known as the eastern underground orchid, is a species of flowering plant in the orchid family and is endemic to New South Wales. It is a mycoheterotrophic herb that spends most of its life under the soil surface, its flowers only sometimes appearing a few millimetres about ground level.
Rhizanthella slateri is a leafless, sympodial herb with a branching, whitish, underground stem up to 150 mm (5.9 in) long and about 15 mm (0.59 in) in diameter with prominent overlapping bracts. The stem is often branched with up to four flowering heads. The heads are up to 20 mm (0.79 in) in diameter and have up to thirty tube-shaped, purplish flowers surrounded by whitish, triangular floral bracts up to 8 mm (0.31 in) long. The dorsal sepal is curved with a thread-like tip and has a broad base that forms a hood over the column and the lateral sepals, sometimes protruding above the floral bracts. The petals are about half as long as the lateral sepals. The labellum is thick, tongue-like, heart-shaped and covered with fine, pimply papillae. The column is short and broad with narrow "wings". Flowering occurs in October and November with the heads maturing below the soil surface or up to 20 mm (0.79 in) above ground level.
The eastern underground orchid was first formally described in 1932 by Herman Rupp and given the name Cryptanthemis slateri in Proceedings of the Linnean Society of New South Wales from specimens collected near Bulahdelah in 1931. In 1985, Mark Clements and Phillip Cribb changed the name to Rhizanthella slateri. The specific epithet (slateri) honours Ernest William Slater who discovered the species.
Rhizanthella slateri grows in forest, usually under a deep layer of organic litter. It is known from populations in the Buladelah area, the Watagan Mountains, Blue Mountains, Dharug National Park and near Nowra, each population only known from a few individuals. Records from the Lamington Plateau in Queensland are now recognised as R. omissa.
This underground orchid is listed as "endangered" under the Australian Government Environment Protection and Biodiversity Conservation Act 1999 and as "vulnerable" under the New South Wales Government Biodiversity Conservation Act 2016. The Bulahdelah population in the Great Lakes Local Government Area is listed as "endangered". That population was threatened by the building of a new highway, but a small diversion saved some individuals and some were able to be relocated.
Costus woodsonii

Costus woodsonii, the red button ginger or scarlet spiral flag, is a species of flowering plant in the family Costaceae, native to Nicaragua, Costa Rica, Panama, and Colombia. A rhizomatous geophytic perennial, it is recommended for coastal gardens, borders, containers, and general wet, tropical garden applications. It is more widely cultivated than other species of Costus. Costus woodsonii was first described by Paul Maas in 1972 and is named for Robert Woodson of the Missouri Botanical Garden.
The inflorescence of C. woodsonii has bracts that produce extrafloral nectar. This nectar attracts ants that interfere with oviposition by herbivores of the plant. White-faced capuchins (Cebus capucinus) eat Costus woodsonii.
Peristeria elata

Peristeria elata is a species of orchid occurring from Central America to Panama, Venezuela, and Ecuador. It is the type species of its genus. It is commonly referred to as the Holy Ghost orchid, dove orchid, or flower of the Holy Spirit in English, and, as the flor del Espiritu Santo in Spanish.
It has ovoid pseudobulbs up to 12 cm (4.7 in) high, elongated, not fat and with four leaves that reach up to one meter of length and 15 cm (5.9 in) of width, folded. Flowers emerge from the base of the bulb and produce 4 to 12 flowers with an intense marble white color and purple spots. The anther and pistil are yellow. The central part of the flower has a well-defined dove shape. Its perfume is similar to beer. It blooms between July and October.
The epiphyte is found in Central and north-western South America and South India; it ranges from Costa Rica to Peru.
In Panama this species has been abundant in the very humid mountain forests. It is found as an epiphyte plant on the trunks of trees covered with moss at elevation of about 1,100 m. In its natural habitat, this orchid grows near the ground level of mature forests.
This flower is in grave danger of extinction; because of its beauty, traffickers take it away from its habitat. The Panamanian NGO APROVACA runs a sponsorship program for this orchid to save it from extinction. It is included on Appendix I of the Convention on International Trade in Endangered Species (CITES), meaning commercial international trade in wild-sourced specimens is prohibited.
Since 1936, this orchid is the national flower of the Republic of Panama declared in the Flower Festival.
Cattleya trianae

Cattleya trianae (Lind. & Rchb. fil), also known as Flor de Mayo ("May flower") or "Christmas orchid", is a plant of the family Orchidaceae. It grows as an epiphytic orchid, with succulent leaves, endemic to Colombia where it was nominated as the national flower in November 1936. That year, the National Academy of History of Argentina asked the Latin American countries to participate in an exhibition with the representative flowers of each country. The Colombian government gave the botanist Emilio Robledo the task to designate the most representative flowering plant of the country.
The choice of Cattleya trianae was made for two main reasons:
The species grows at 1500–2000 meters above sea level, in Cloud forests. It is an endangered species due to habitat destruction.
The diploid chromosome number of C. trinae has been determined as 2n = 40. the haploid chromosome number has been determined as n = 20.
Bragă

Braga (boza în limbile slave și limba turcă) este o băutură răcoritoare, cu gust dulce-acrișor, care se obține prin fierberea cu apă a meiului măcinat. Este o băutură a turcilor nomazi din Asia Centrală, consemnată începând din secolul X, care mai apoi a ajuns în Anatolia, iar de acolo s-a răspândit, inclusiv în Balcani.
Braga este tulbure, mucilaginoasă, cu substanțe coloidale în suspensie, datorită conținutului mare de extract cu substanțe hrănitoare, cu cantități foarte mici de alcool și de produse de fermentație acidă. Dacă este preparată corect, în condiții bune și depozitată corespunzător, braga poate fi considerată ca o băutură igienică.
Fermentația băuturii începe printr-o slabă fermentație alcoolică care, în scurt timp, este înlocuită prin fermentație acidă de tip lactat, acetic, butiric etc.
Braga este un mediu complex, propice dezvoltării diferitelor microorganisme. Cea mai mare parte dintre microorganisme o reprezintă cele din tipul Escherichia coli și Sacharomyces, care imprimă o aromă particulară pronunțată. Se mai găsesc cocci, bacili, mucegaiuri de tipul Mucor. Uneori, în bragă se mai adaugă zaharină și acid salicilic, pentru îndulcire și asigurarea conservabilității.
Datorită simplității preparării, în limba română a intrat expresia "ieftin ca braga".
Ghețărie

O ghețărie (numită uneori și lehniță) este o structură folosită pentru depozitarea gheții pe tot parcursul anului, utilizată frecvent înainte de invenția frigiderului. Deobicei erau camere subterane, amplasate aproape de surse naturale pentru colectarea gheții în timpul iernii, cum ar fi lacurile de apă dulce.
Pe timp de iarnă, gheața și zăpada se tăiau din râuri sau lacuri, apoi se duceau în ghețărie și se ambalau cu o izolație (adesea paie sau rumeguș). După care gheața nu se topea timp de multe luni, adesea până la iarna următoare, și se putea folosi și în lunile de vară. Principalul folos a gheții depozitate a fost conservarea alimentelor, dar ghețăria se putea folosi pur și simplu pentru răcirea băuturilor sau pentru prepararea înghețatei sau sorbetului. În cea mai importantă perioadă a comerțului de gheață, o ghețărie comercială putea conține 2.700 de tone de acest obiect.
O tablă cuneiformă din c. 1780 î.Hr. înregistrează construcția unei ghețării de către regele Mari-ului Zimri-Lim, în orașul Terqa din nordul Mesopotamiei. În China, arheologii au găsit resturi de încăperi pentru depozitarea gheții, datând secolului al VII-lea î.Hr., iar unele referințele sugerează că acestea au fost utilizate chiar înainte de 1100 î.Hr. Alexandru cel Mare a depozitat zăpada în încăperi săpate pentru acest scop în jurul anului 300 î.Hr. În Roma, în secolul al III-lea d.Hr., zăpada se importa din munți, și se depozita în structuri săpate și acoperite cu paie, iar apoi se vindea la niște magazine ce se ocupau de tratarea zăpezii. Gheața care se forma în fundul structurii se vindea la un preț mai mare decât zăpada de deasupra.
Exemple de ghețării se găseau în Tulcea până în anii 1970, unde o dată cu venirea iernii, când Dunărea și lacurile Deltei se înghețau, echipe de tăietori de gheață cu topoare, fierăstraie și căngi, tăiau aceasta în blocuri de 1 m lungime și 10 kg greutate. Apoi bucățile se transportau în ghețării săpate aproximativ 2 m, cu pereți izolați cu stuf și acoperiți cu maldăre groase tot de stuf. Acoperișul era susținut de un schelet din brad sau stejar, și cu stuful bătut în trei straturi, adesea dus din bălțile de la Sfântu Gheorghe. Bucățile de gheață erau introduse în aceste încăperi, și erau despărțite de straturi de paie așezate între ele. Se pot găsi ghețării și în alte părți din România, cum ar fi cea al Palatului Mogoșoaia de lângă București.
În a doua jumătate a secolului al XIX-lea, înainte de inventarea frigiderului, ghețăriile erau o piesă de mobilier împărțită în două secțiuni. În partea de sus se punea o bucată mare de gheață care se schimba la fiecare trei sau patru zile. Partea de jos menținea mâncarea la rece.
Înainte de a fi inventate congelatoarele, gheața era recoltată iarna sau luată din ghețarii de pe munți și apoi depozitată în ghețării izolate cu rumeguș sau paie. După dezvoltarea mașinilor de răcire cu abur sau petrol, precum cel al germanului Carl von Linde din 1877, aceste depozite au fost transformate în instalații pentru gheață artificială.
Ochotona argentata

Ochotona argentata este o specie de mamifere din familia iepurilor fluierători, Ochotonidae. Este endemică în China unde este găsită într-o regiune mică a Munților Helan. Începând din anul 2016, este listată ca specie pe cale de dispariție în Lista roșie a IUCN.
La fel ca și alte specii din genul Ochotona, Ochotona argentata are blana maro-cenușie, moale și lungă. Este înrudită cu familia Leopridae, dar spre deosebire de acele animale, cele patru membre ale sale au o lungime aproximativ egală. Urechile sunt mici și rotunjite iar labele picioarelor sunt acoperite cu blană. Crește până la o lungime de ~22 cm.
Această specie este cunoscută doar din Munții Helan în Mongolia Interioară a Chinei, care se află între semi-aridul Deșert Ordos și Valea Fluviului Galben la est și Deșertul Badain Jaran la vest. Zonele de altitudine mare sunt acoperite cu păduri de conifere de Picea asperata, cu un strat inferior de mesteceni (Betula spp.) și plopi (Populus spp.). Pe pantele mai expuse și deschise, specii de de arbuști includ Rosa xanthina, Caragana spp., Ulmus glaucescens, Ostryopsis davidiana, Xanthoceras sorbifolia și Juniperus rigida. Ochotona argentata ocupă aflorimente stâncoase de printre copaci și arbuști și a fost găsită până la 20 m adâncime în intrări de mine dezafectate.
Ochotona argentata trăiește printre bolovani și grohotișuri și își face casa adânc în crăpăturile dintre pietre. Este erbivoră și se hrănește cu iarbă și alte plante pe care le culege din zone de pajiște învecinate cu grohotișuri. Nu hibernează și pentru a se ajuta să se aprovizioneze iarna când mâncarea dificil de procurat, în timpul verii face „adunături de fân” din iarbă uscată și frunziș pe care le depozitează sub pământ.
Ochotona argentata a fost anterior cunoscută doar din trei zone foarte restrânse (fiecare ocupând o suprafață de 3 kilometri pătrați) într-un singur lanț montan din China. Mărimea populației sale este necunoscută dar probabil este în scădere ca urmare a activităților de exploatare forestieră din arealul său, care provoacă pierderea habitatului. Nu poate tolera temperaturi ridicate iar orice încălzire a climei este probabil să aibă efecte negative asupra speciei. Pentru aceste motive, IUCN în lista sa roșie de specii în pericol listează această specie ca specie pe cale de dispariție.
Bucătar

Un bucătar este o persoană care prepară mâncarea în bucătărie, sau o persoană de această profesie.
Bucătarul realizează preparate culinare după diferite rețete care să satisfacă exigențele consumatorilor. În acest scop, el se ocupă de pregătirea produselor alimentare pentru gătit. Măsoară cantitățile necesare, le amestecă progresiv conform rețetei, le pune la dospit, fermentat, copt sau fiert. După ce preparatele culinare au fost pregătite, urmează împărțirea lor în porții. Bucătarul utilizează în activitatea sa diferite produse alimentare, unelte și mașini cu ajutorul cărora transformă alimentele în preparate culinare. Ca unelte și mașini utilizate mai frecvent pot fi enumerate: cuțite, satârul, robot de bucătărie, mașini de curățat și de tăiat zarzavaturi, mașini de tocat, mașini de amestecat, friteuză, cuptoare clasice sau cu microunde, agregate frigorifice.
Un bucătar se poate specializa în mai multe domenii :
Bucătar specialist/vegetarian/dietetician
Ocupația de bucătar specialist/vegetarian/dietetician se referă la activitatea de preparare a produselor culinare complexe în cadrul unei bucătarii profesionale. Bucătarul specialist/ vegetarian/ dietetician este responsabil de execuția propriei activități sau a partidei pe care o conduce. Poate lucra autonom sau în echipă, sub conducerea unui bucătar șef. Bucătarul specialist/ vegetarian/ dietetician își desf[șoară activitatea în bucătăria uneia din următoarele structuri de alimentație publică: restaurante independente, hoteluri, cantine, self-service, fast food, vapoare etc. Bucătarul șef În funcție de nivelul de instruire, un bucătar poate fi bucătar șef. Bucătarul șef coordonează activitatea în bucătărie sau în unități industriale pentru realizarea preparatelor culinare în vederea comercializării. Atribuțiile bucătarului șef:
Pizzar Dacă un pasionat pentru munca în bucătărie se specializează pe gătitul de pizza, acesta devine pizzar. Pizzarul își desfășoară activitatea în pizzerii, fast-food-uri sau în unități de alimentație publică care realizează pizza în vederea comercializării. Utilizează echipamente și ustensile de bucătărie. Echipamente specifice, precum cuptorul de pizza, tăvi de pizza de diferite dimensiuni, dispozitive cu rotiță pentru tăiat pizza.
Bilă (anatomie)

Bila, sau fierea, este un lichid de culoarea galben-verzuie, cu gust amar și caracter alcalin, secretat de ficat și depozitat în vezica biliară. Acesta este evacuat în duoden în timpul digestiei, ajutând la digerarea lipidelor.
Bila ajută la emulsionarea grăsimilor. Anionii sării biliare sunt hidrofili pe o parte și hidrofobi pe cealaltă; astfel ea are tendința să se alăture grăsimilor și să formeze micele, cu partea hidrofobică înspre grăsimi și cu cea hidrofilică în cealaltă parte. Părțile hidrofilice sunt încărcate negativ, aceasta nepermițând grăsimii să se cupleze, creând particule de grăsime mai mari. Normal, micelele formate în duoden au o dimensiune de 14–33 μm.
Precum bila mărește absorția lipidelor, ea ajută și la extragerea substanțelor solubile în grăsime, ca vitaminele D, E, K și A. În afară de funcția sa în digestie, bila reprezintă modul de excreție a bilirubinei, produsă de celulele roșii reciclate de ficat.
Bila este alcalină, având și funcția de a neutraliza acidul în plus al stomacului înainte de a trece în duoden, prima parte a intestinului subțire. Sărurile biliare sunt bactericide, eliminând potențialii microbi din mâncare.
Bila este alcătuită din:
Bila este produsă în ficat, de către celulele-hepatice. Ea este stocată în vezica biliară, aflată lângă ficat.
Bila de la animalele tăiate poate fi amestecată cu săpun. Acest amestec, numit săpun de bilă, se aplică textilelor cu câteva ore înainte de a fi spălate și ajută la înlăturarea petelor dificile.
Mohammed ed-Dib

Muhammad Ahmed al-Hamed (n. 1931) (mai bine cunoscut ca Mohammed ed-Dib sau Muhammed edh-Dhib, arabă: محمد الذئب‎; "Mohammed Lupul") ) este un păstor beduin din tribul Ta'amireh (taamirilor), cu reședința în Betleem, care a descoperit Manuscrisele de la Marea Moartă în iarna 1946/47.
În iarna dintre 1946-47, primăvara 1947, câțiva beduini din tribul seminomad al taamirilor au descoperit în ținutul deșertic Wadi-Qumran (Iordania, la 2 km. de Marea Moartă și 13 km. de Ierihon) într-o peșteră câteva suluri din piele în limba ebraică. Peste aproape 10 ani, Mohammed ed-Dib apare în fața unei comisii pentru a explica cum a descoperit primele suluri.
Potrivit lui W. H. Brownly, în 1947 Mohammed ed-Dib avea grijă de 50 de capre, alături de alți doi păstori și turmele acestora. În timp ce căuta o capră rătăcită, Mohammed ed-Dib a dat peste o peșteră a cărei intrare se deschidea ca un puț. Inițial a început să arunce cu pietre prin deschizătură, în urma cărora se auzeau zgomote ca de oale sparte. După ce a coborât în peșteră a găsit câteva vase de lut pe care le-a spart cu bățul. Din cel mai mic vas de lut a luat câteva suluri acoperite cu mâzgălituri pe care le-a dus acasă. Abia peste doi ani, unchiul său a luat sulurile pentru a le arăta unui negustor din Betleem pentru a afla dacă au vreo valoare.
Există și alte variante ale descoperirii lui Mohammed ed-Dib cu amănunte contradictorii.
Camarilla

A camarilla is a group of courtiers or favourites who surround a king or ruler. Usually, they do not hold any office or have any official authority at the royal court but influence their ruler behind the scenes. Consequently, they also escape having to bear responsibility for the effects of their advice. The term derives from the Spanish word camarilla (diminutive of cámara), meaning 'little chamber' or private cabinet of the king. It was first used of the circle of cronies around Spanish King Ferdinand VII (reigned 1814–1833). The term involves what is known as cronyism. The term also entered other languages like Polish, German and Greek, and is used in the sense given above.
A similar concept in modern politics is that of a Kitchen Cabinet, which is often composed of unelected advisers bypassing traditional governance practices.
In particular, two groups are called camarillas: those who surrounded the Emperor Wilhelm II and the President Paul von Hindenburg.
In the 19th century, Russia's government was frequently described as a "camarilla", starting as early as 1860. This usage remained common into the 20th century; for instance, in 1917, commentator Robert Machray wrote of "certain forces in the background of the political life of Russia known as the 'Camarilla', which exercised and still exercise an extraordinary influence".
The right-wing domestic circle with which Francisco Franco surrounded himself with in his final years at the Royal Palace of El Pardo, his official residence, has been referred to as a "camarilla" by multiple authors.
Food hall

A food hall is a large standalone location or department store section where food and drinks are sold.
Unlike food courts made up of fast food chains, food halls typically mix local artisan restaurants, butcher shops and other food-oriented boutiques under one roof. Food halls can also be unconnected to department stores and operate independently, often in a separate building, or repurposing a building formerly used for something else.
The number of food halls in the United States grew by 37% in 2016 and has spread across the country. Advocates state that it provides a third place for gathering, can function as a business incubator, and are part of a trend towards more experiential retail experiences tailored to a given community, in contrast to traditional food courts with national chains which are deemed inauthentic.
The term "food hall" in the British sense is increasingly used in the United States. In some Asia-Pacific countries, "food hall" is equivalent to a North American "food court", or the terms are used interchangeably. A food court means a place where the fast food chain outlets are located in a shopping mall.
A gourmet food hall may also exist in the form of what is nominally a public market or a modern market hall, for example in Stockholm's Östermalm Saluhall or Mexico City's Mercado Roma.
Sajarah Indonésia

Sajarah Indonésia nyakup sawijining rentang wektu kang dawa banget kang diwiwiti jaman prasajarah déning "Manungsa Jawa" ing mangsa watara 500.000 taun kapungkur. Periode ing sajarah Indonésia bisa dipérang dadi limang éra: éra pra kolonial, munculé karajan-karajan Hindhu-Buda sarta Islam ing Jawa lan Sumatera kang mligi ngandelaké dedagangan; éra kolonial, mlebuné bangsa Éropah (mligi Walanda) kang ngarepaké asil bumbon crakèn njalari anané panjajahan déning Walanda sajeroning watara 3,5 abad antara wiwitan abad kaping 17 nganti tengahan abad kaping 20; éra kamardikan, pasca Proklamasi Kamardikan Indonésia (1945) nganti mudhuné Soekarno (1966); éra Orde Baru, 32 taun mangsa papréntahan Soeharto (1966–1998); sarta éra reformasi kang lumangsung nganti dina iki.
Yèn dirunut wiwit saka taun 1500-an sajarah Indonésia bisa diklompokaké:
Sacara géologi, wewengkon Indonésia modhèren (sabanjuré karan Nusantara) minangka tlatah patemon antara telung lèmpèng bawana utama: Lèmpèng Eurasia, Lèmpèng Indo-Australia, lan Lèmpèng Pasifik. Kapuloan Indonésia kaya déné kang ana saiki iki dumadi ing jaman ndlèdèking ès sawisé rampung Zaman Ès, watara 10.000 taun kapungkur.
Cithakan:Sajarah provinsi Indonésia
Mufti

Mufti iku ulama kang duwé kawenangan nginterpretasi tèks lan mènèhi fatwa marang umat. Fungsi mufti kadhangkala diwengku déning organisasi ulama kaya Majelis Ulama Indonesia (MUI) utawa déning Pengadilan Agama. Fatwa MUI mung dadi anjuran tumrap umat déné kaputusan Pengadilan Agama duwé kakuatan hukum.
Mufti ing mangsa pamaréntahn kolonial Hindhia Walanda minangka salah siji kalungguhan sajeroning struktur siji landraad (pengadilan nagari) kang ana ing saben afdeeling. Sajeroning kasultanan kang independen mufti ditunjuk déning sultan, nanging ing mangsa Hindhia Walanda mufti ditunjuk lan digaji déning pamaréntah kolonial.
Minangka conto, siji landraad ing Afdeeling Bandjermasin ing pungkasan abad angka 19 duwé susunan kaya ing ngisor iki:
Setatsiyun Surabaya Pasarturi

Setatsiyun Surabaya Pasarturi (SBI) iku stasiun sepur ing tapel wates antara Gundih, Bubutan, Surabaya karo Tembok Dukuh, Bubutan, Surabaya. Setatsiyun iki minangka papan kabrangkatan utama kabèh sepur saka kutha Surabaya sing ngliwati jalur Pantura (Surabaya-Bojonegoro-Cepu-Semarang-Jakarta), setatsiyun iki dhuwurre +1 meter. Setatsiyun iki yaiku setatsiyun sing kadhuwurane paling cendhak ing Daop 8 lan dadi setatsiyun paling utama keloro ing Kutha Surabaya.
Ambarawa Ekspres, saking lan menyang Semarang
Ing sor iki jadwal sepur panumpang ning Setatsiyun Surabaya Pasarturi per 10 Februari 2021 (Gapeka 2021).
Markuni schotel

Makaroni schotel utawa asring dikenal minangka makaroni schaal yaiku sajian kaserol makaroni ing Indonesia sing digawe saka pasta ( macaroni ), keju, susu, mentega, daging ( daging sapi asap utawa daging pitik umume digunakake), sosis, tuna, endhog, bawang, jamur lan kadang kentang . Panganan iki asale saka pengaruh masakan Walanda ing kolonial Indonesia. Sajian kasebut dikenalake dening Walanda sajrone penjajahan ing Indonesia, banjur diadopsi dening wong Indonesia nganggo bahan-bahan lan rasa lokal.
Pao An Tui

Pao An Tui yaiku pasukan pertahanan dhewe komunitas Tionghoa Indonesia nalika jaman Revolusi Indonesia (1945-1950). Kelompok kasebut asring dituduhake simpatisan pro-Walanda nalika perjuangan kamardikaan Indonesia saka papréntahan kolonial Walanda.
Pasukan kasebut didegake karo para pamimpin komunitas sawise ana kekerasan ngelawan Tionghoa Indonesia, sing sajumlah revolusioner tuduh mihak karo Walanda. Unit-unit didegake ing Medan, Sumatra Lor ing 1946, sak banjurane ing Jawa ing 1947, nanging Komite Pusat Pao An Tui bermarkas gedhe ing Batavia, ibu kutha kolonial Indonesia. Pasukan kasebut ngeklaim ora mihak karo sapa wae nalika revolusi, entuk dukungan kanggo penetepane saka Sutan Sjahrir, Nayakotama Indonesia revolusioner pertami. Pao An Tui dibubarkake ing 1949 sairing berakhire kekerasan lan penyerahan kadhaulatan saka Walanda kanggo Indonesia.
Komite Sentral Pao An Tui ngantor pusat ing Batavia, ibu kota kolonial Indonesia, lan dumadi saka Loa Sek Hie (Ketua), Oey Kim Sen (Wakil Ketua), Khouw Joe Tjan (Sekretaris) lan Cong Fai-kim (Bendahara). Unit-unit liyani ditetepake ing Medan, Sumatra Lor ing taun 1946, sak banjurane ing Jawa ing taun 1947.