davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Обитателят на мрака

Обитателят на мрака (на английски: The Haunter of the Dark) е разказ от Хауърд Лъвкрафт през ноември 1935 година и публикуван от списание „Weird Tales“ през декември 1936 г.
Разказът е публикуван в България за първи път в сборника „Зовът на Ктхулу“ на ИГ „България“ през 2006 г.
Действието на разказа се развива през 1930-те години. Главният герой – младият писател и журналист Робърт Блейк, пристига в американския град Провидънс. Скоро е впечатлен от изоставена старинна църква в неоготически стил, чиято камбанария се вижда от прозореца му. Безуспешно се опитва да събере информация за нея от местните жители, но все пак успява да разбере, че църквата е изоставена преди десетилетия, след като е била обладана от нечисти сили.
Робърт Блейк решава самостоятелно да изследва тайнствената църква. Той прониква в нея и открива следи от практикуването на сатанински култ, както и много забранени книги, сред които „Некрономикон“ и „De Vermis Mysteriis“. В камбанарията Блейк намира човешки скелет и странен каменен трапецоедър, който отключва неизвестни сили.
След няколко дни, по време на силна буря, разразила се над града, спира електричеството, и местните жители виждат, как от камбанарията на изоставената църква, се надига тъмна безформена маса и се насочва на изток. На следващия ден Робърт Блейк е намерен мъртъв. Сред книжата му намират бележки за историята на Сияещия трапецоедър, както и предсмъртна записка, в която се споменават имената на злите създания Азатот и Нярлатотех.
Пистико

Пистико или Песко (на гръцки: Πιστικό, катаревуса: Πιστικόν, Пистикон, до 1927 година: Πισκό, Писко) е село в Република Гърция, в дем Гревена, област Западна Македония.
Селото е разположено на 610 m надморска височина, на около 20 km източно от град Гревена, от лявата (североизточната) страна на река Бистрица (Алиакмонас).
В края на XIX Песко е малко село в нахия Венци на Кожанската каза на Османската империя. Централната селска църква със старинни стенописи е „Успение Богородично“, построена в 1849 година по времето на митрополит Агапий Гревенски, както се разбира от надписа ѝ. На нейния храмов празник 15 август се провежда ежегоден селски събор.
Според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) в 1900 година Пѣско (Пѣсково) е мюсюлманско село с 255 валахади (гръкоезични мюсюлмани).
На Етнографската карта на Битолския вилает на Картографския институт в София от 1901 година Песко (Песково) е чисто турско село в Кожанската каза на Серфидженския санджак с 51 къщи.
Според статистика на Серфидженския санджак на гръцкото консулство в Еласона от 1904 година в Пискон (Πισκόν), Гревенска каза, живеят 70 гърци елинофони християни.
През Балканската война в 1912 година в селото влизат гръцки части и след Междусъюзническата в 1913 година Песко влиза в състава на Кралство Гърция.
През 20-те години мюсюлманите са изселени в Турция по силата на Лозанския договор и на тяхно място идват хора от съседните гръцки християнски села.
През 1927 година името на селото е сменено на Пистико.
Населението произвежда жито, тютюн и други земеделски култури, като частично се занимава и със скотовъдство.
Палеохори (дем Гревена)

Палеохори (на гръцки: Παλαιοχώρι), е село в Република Гърция, в дем Гревена, област Западна Македония.
Селото е разположено на 700 m надморска височина, в западното подножие на планината Аеторахи, на около 30 km източно от град Гревена.
В края на XIX век Палеохори е гръцко християнско село в нахия Венци на Кожанската каза на Османската империя. Гробищната църква „Успение Богородично“ е издагната в 1842 година. Централната селска църква „Света Параскева“, издигната през 1873 година, има старинни стенописи. Според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) в 1900 година в Палеохоръ живеят 195 гърци.
На Етнографската карта на Битолския вилает на Картографския институт в София от 1901 година Палеохор е чисто гръцко село в Кожанската каза на Серфидженския санджак с 26 къщи.
Според статистика на Серфидженския санджак на гръцкото консулство в Еласона от 1904 година в Палеохори (Παλαιοχώρι), Гревенска каза, живеят 315 гърци елинофони християни.
По данни на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в Палеохор (Paleohor) има 130 гърци.
През Балканската война в 1912 година в селото влизат гръцки части и след Междусъюзническата в 1913 година Палеохори влиза в състава на Кралство Гърция.
В 20-те години в селото са настанени гърци бежанци. В 1928 година те са 75 души.
Населението произвежда жито, тютюн и други земеделски култури, като частично се занимава и със скотовъдство.
В селото функционира единствената за дем Вендзи гимназия. Уредена е и етнографска сбирка.
Близо до селото, в местността „Свети Илия“ около едноименния параклис, построен в 1924 година, в края на юли – началото на август се устройват театрални представления. На няколко километра източно от селото се намира върхът Възнесение (1125 м.), на който е построена едноименна църква. На нейния храмов празник Възнесение Господне (Спасовден) се провежда голям събор, който вечерта се премества на селския площад. Други църкви са „Свети Атанасий“ (1998), „Свети Архангели“ (1998), „Света Богородица Мелянцку“ и „Света Екатерини“ в местността Ряхово.
Бяла черница

Бялата черница (Morus alba) е широколистно листопадно дърво, наричано също и белвица. Родината на бялата черница е Източна Азия и по-точно територията на днешните страни Китай, Корея и Япония. Растението се отглежда като плодна култура и е култивирана още през Античността. В Европа бялата черница е пренесена през периода 10-12 век. В България растението е донесено през 11 век. Интродукцията на вида извън естествения ѝ ареал (Китай) се свързва главно с производството на естествена коприна, тъй като листата ѝ се използват за храна от ларвите на копринената пеперуда (Bombyx mori L.).
В България бялата черница почти не се среща в диво състояние. Видът е характерен за райони с по-висока температура, поради, което в България се срещат предимно изкуствени насаждения от растението. Бялата черница не е претенциозна откъм почви, върху които расте. Оптимално видът се развива в по-плодородни почви, които са богати на пясък.
Дърветата бяла черница достигат до 12 – 16 метра на височина. Бялата черница има добре развита коренова система и прав ствол, който е покрит със сиво-кафява на цвят, сравнително гладка кора. Короната на растението е добре развита и оформена, но рядко е много гъста. Листата на растението са различни. Срещат се цели, както и наделени на 3 или 5 дяла. Листната петура е с яйцевидна форма. Листната петура на бялата черница разполага с 6 – 7 двойки странични жилки. Ръбът на листата на бялата черница е едро назъбен и листата са прикрепени за клоните на растението с дълги листни дръжки.
Бялата черница е разделнополово растение. Мъжките цветове са съставени от 4 околоцветни листчета и 4 тичинки. Женските цветове разполагат с две околоцветни листчета и плодник с късо стълбче и две близалца на върха. И мъжките и женските цветове образуват съцветия, които по форма и строеж наподобяват реси. Женските съцветия са значително по-къси, от мъжките.
Въпреки че бялата черница е еднодомно растение, се срещат и двудомни екземпляри. За опрашването на цветовете растението разчита изключително на насекомите. От опрашените женски цветове се образува плод. По този начин всяко женско съцветие се превръща в съплодие. Съплодията на бялата черница, както и на останалите представители на род черница са известни под името „черница“. В България узряването на плодовете на бялата черница става през месеците юли и август.
Плодовете на бялата черница се използват за храна от човека и животните, поради своите хранителни и вкусови качества. Съплодията на бялата черница са богати на захари и витамини. Листата на растението се използват за храна на гъсеницата на копринената пеперуда, тъй като са богати на глюкоза и други хранителни вещества. Дървесината на растението е здрава, поради което се използва в мебелопроизводството. Дървения материал на бялата черница се използва също и за производство на бурета. От листата и кората на бялата черница се извлича оцветител с жълт цвят. В България растението се използва и в парковите райони.
Оптималната възраст на бялата черница е около 400 години.
Пинята

Пиня̀та (на испански: piñata) е традиционен мексикански многоцветен контейнер, направен от папиемаше, картон или глина, чиято вътрешност се пълни с разнообразни бонбони, малки плодове, хранителни продукти или играчки.
Обикновено пинятата се използва по време на фиести и тържества като рождени дни, Коледа и Великден, като се окачва на въже и виси от дърво, таван и др. Целта е да бъде ударена с пръчка от човек, чиито очи са завързани, и да се съберат сладкишите, плодовете (традиционно: фъстъци, сладък лайм, парчета захарна тръстика) или играчките от вътрешността на пинятата.
Има много хипотези относно произхода на пинятата, и малко надеждни източници, които потвърждават или отхвърлят тези хипотези. Някои вярват, че при една от своите експедиции в Китай Марко Поло я открива и донася в Италия. Други смятат, че пинятата е съществувала в Африка доста преди да се появи в Китай. Най-много са последователите на теорията, че е създадена за първи път в Испания. Въпреки това, няма доказателства пинятата да е съществувала в Испания преди завладяването на Мексико, нито да се е появявала по-рано в някоя друга от испанските колонии в Латинска Америка.
При католическите чествания на Коледа в Мексико, пинятата традиционно е оформена като седмолъчна звезда, която представлява Дявола и седемте смъртни гряха, а съдържанието ѝ символизира даровете и благословиите, които той отнема от хората. Тази благодат се освобождава при поразяването на Дявола с вяра, олицетворена от завързаните очи.
Пинятите се изработват от лесно чуплив материал като слама, папиемаше, глина. Традиционно се правят във формата на човешки или животински фигури, но в последно време могат да се видят пиняти във вид на автомобили, анимационни герои, или корпоративни талисмани (които придобиват особена популярност на фирмени партита или тийм билдинги). В някои райони на Мексико и Централна Америка има специализирани магазинчета, наречени „пинятерии“ (piñaterías), които са предназначени изключително за продажба на пиняти.
Понастоящем традициите, свързани с пинятата, са се разпространили в много части на света и се превръщат във все по-честа гледка на купони и тържества в южните щати на САЩ, където пинятата се продава както в специализирани магазини за испаноезичното население, така и в обикновени хранителни магазини.
Пинятата прониква в Европа бавно през последните 2 десетилетия. Единствената страна извън Северна и Южна Америка, която възприема тези традиции в честванията на своята култура, е Индия.
Подобни на пинятата традиции има в още няколко страни по света.
Каран Македонски

Ка̀ран (на гръцки: Κάρανος) е първият цар на Древна Македония през 808 – 777/776 г. пр. Хр. и основател на династията Аргеади, наричана още Темениди. Според Диодор той е потомък на Херакъл (Диодор 7, 17.).
Син е на Аристодамид (цар на Аргос), син на цар Мероп. Прадядо е на Александър Велики по 17 коляно. Брат е на Фидон (или Федон), цар на Аргос.
Когато баща му умира, Каран е изгонен от Аргос от брат му Фидон. Каран отива в Делфи и пита оракула, който му казва, че кози ще го водят и ще го заведат до бъдещото му царство. Каран следва стадо кози, бягащи от буря и така стига в Едеса в Ематия.
Едеса става негова столица и я нарича Еге (от старогръцки: αίξ = коза или αιγίς = буря), днес Вергина.
Сицилианска гражданска война

Сицилианска война се наричат военните действия между Секст Помпей и Октавиан Август, проведени в периода 39 – 36 пр.н.е..
Секст Помпей разполага с могъща пиратска флота. Тя се състои предимно от избягали роби, на които той осигурява убежище и обещава свобода, както и от някогашни пирати и техните синове.
С тази флота завладява Сицилия, Сардиния и Корсика и блокира доставките към Рим. В Рим настава глад. През 39 пр.н.е. под натиск от страна на гладуващия народ, Октавиан сключва примирие със Секст, т.нар. „Договор в Мизенум“. Този договор гарантира на Секст Помпей Сицилия, Сардиния и Корсика дотогава, докато Октавиан и Марк Антоний държат завладените от тях провинции. Освен това договорът гарантира амнистия за всички последователи на Помпей. Намиращите се при него роби са признати за свободни, а Помпей се задължава да не приема повече избягали роби и да доставя на Рим зърнени храни и стоки.
Въпреки договора, скоро пиратските кораби на Секст Помпей отново започват да плячкосват бреговете на Италия и да блокират доставките на стоки към Рим. В столицата пак се надигат гладни бунтове и понеже Помпей наново започва да приема избягали роби, Октавиан провъзгласява борбата срещу него за война. Назначава своя приятел Марк Агрипа за адмирал на римската флота.
През 38 пр.н.е. флотът на Октавиан претърпява големи загуби, когато Секст Помпей разбива силите на изпратения от него Калвизий Сабин, а след това буря довършва оцелелите кораби. През 36 пр.н.е., друга буря разбива отново флота на Октавиан в Месинския пролив.
Агрипа преустроява флотата и я усилва с нови кораби. Освобождава 20 000 роби, на които е позволено да служат като моряци. Съединява с морето Лукринското и Авернското езеро и създава пристанище, след като там войската се обучава цяла зима. През 36 пр.н.е. успява да разбие Помпей при Миле, а след това окончателно при североизточния нос на Сицилия – Наулох.
Флотата на Секст е разгромена. Успяват да избягват само 17 кораба. Победата на Агрипа е улеснена, понеже много хора от екипажите на Помпей, съставени от някогашни роби, не се биели, а се предавали – Агрипа им обещал да ги приеме в своята армия като свободни хора. Първоначално те действително били включени във войската, но в уречен ден по тайна заповед на Октавиан 30 000 души били задържани и предадени на старите им господари. Хиляда роби, чийто произход не могли да установят, били екзекутирани.
Секст Помпей бяга в Мала Азия, но скоро е заловен и убит от хора на Антоний.
Гней Сервилий Цепион (консул 253 пр.н.е.)

Гней Сервилий Цепион (на латински: Gnaeus Servilius Caepio) e политик на Римската република през 3 век пр.н.е.
През 253 пр.н.е. Цепион е избран за консул с Гай Семпроний Блез и двамата се бият против картагенците в Първата пуническа война. След като не успяват да слязат в Лилибаион на западния бряг на Сицилия, консулите тръгват с техните 260 кораба на грабежен поход по северния африкански бряг и затъват. Te изхвърлят част от плячката си и се връщат отново в Сицилия. По обратния им път към Рим 150 кораба от консулската флота потъват по време на силна буря.
Неговият син Гней e консул през 203 пр.н.е.
Каменот

Каменот (известен и като Код каменю, Крали-Марков камък и Камако) е огромен мегалитен валун, сакрализиран в древността, намиращ се в землището на разложкото село Баня, България.
Огромният камък, според народната легенда е паднал в източното подножие на Пирин, между град Банско и село Баня и се сочи от местното население за камъка на Крали Марко. Легендата свързана с мегалитния валун гласи, че Марко излязъл на лов и хвърлил огромния камък по една кошута – сюжетът е паралелен на легендите датиращи от трако-римската епоха и може да се види в сцената изобразявана много често в оброчните релефи на Хероса, където конникът се завръща след успешен лов с убита сърна в ръка. (Според Д.Дечев Тракийският Дионис е отъждествяван с бога конник като ловец. Друга древна легенда с паралелен сюжет е раняването и залавянето на Керинейската сърна в четвъртия подвиг на Херакъл.)
При извършеното теренно проучване от екипа на Васил Марков е установено че мегалитът е бил почитан в древността като свещен и върху му са изсечени жертвеници.
Според народните предания и легенди върху много от скалите при светилищата посветени на Крали Марко се наблюдават следите от героя и оръжията му – стъпки, боздуганът и сабята му. Проф. Марков разглежда легендите и каменните следи като наследник на едно войнствено божество, което безспорно много напомня за тракийския Арес и хетския Бог на бурята.
Феба (спътник)

Феба е естествен спътник на Сатурн. Открит е от Уилям Хенри Пикеринг на 17 март 1899 г. от фотографски плаки, заснети на 16 август 1899 г. в Арекипа, Перу от Делизъл Стюарт. Феба е първият спътник, открит с помощта на фотографския метод.
Спътникът носи името на титанидата от древногръцката митология Феба. Като алтернативно име се употребява Сатурн 9. Международният астрономически съюз постановява геологическите образувания на повърхността на спътника да бъдат именувани на герои от древногръцкия мит за Язон и аргонавтите.
В продължение на повече от 100 години Феба се считаше за най-външния спътник на Сатурн, докато през 2000 г. не бяха открити няколко значителни по-малки обекта на по-далечни орбити. Феба е почти 4 пъти по-отдалечен от Сатурн спрямо най-близкия си вътрешен съсед с по-значителна маса Япет и е значително по-голям от всички останали спътници на подобна орбита.
Спътниците на Сатурн, които са по-близки от Япет, обикалят по орбити с ниска инклинация спрямо екватора на планетата. Инклинацията на Феба е 17,4 градуса.
Феба е с почти сферична форма и има диаметър 220 километра, около 1/15 от диаметъра на Луната. Спътникът се завърта около собствената си ос приблизително за девет часа и извършва едно завъртане около Сатурн за 18 месеца, но се движи в обратна посока на останалите спътници. Това дава основание да се смята, че спътникът е с произход от Пояса на Кайпер и е бил прихванат от гравитацията на Сатурн. Повърхностната температура на Феба е 75 K.
Феба е едно от най-тъмните тела в Слънчевата система – неговото албедо е 0,06. Повърхността му е покрита с многобройни кратери, достигащи до 80 километра диаметър, най-дълбокият от които достига 16 km дълбочина.
Поради тъмната си повърхност се е считало, че Феба е прихванат от Сатурн C-клас астероид, богат на въглеводороди. Снимките, направени от Касини-Хюйгенс, обаче показват значителна вариране на яркостта на повърхността на спътника, която се обяснява с наличието на лед на 300 до 500 метра под повърхността. На повърхостта е открит и замръзнал въглероден диоксид, нетипичен за астероидите. Съдържанието на скали е около 50%, за разлика от типичните 35% за повечето от вътрешните спътници. Учените считат, че Феба е прихванат Кентавър, като това го прави първия такъв изследван обект.
Материал, отделен от повърхността на спътника вследствие на микрометеоритни сблъсъци, е възможно да е причината за тъмните повърхности на Хиперион и водещото полукълбо на Япет. Материалът от тези сблъсъци е възможно да е кондензирал и в някои от другите спътници в групата на Феба – всички от които са по-малки от 10 km в диаметър.
Апаратът Вояджър 2 посещава Феба през септември 1981 г. и преминава на разстояние от 2,2 милиона километра. Значителното разстояние не позволява извличането на значително количество информация от снимките. Касини-Хюйгенс обаче се сближава само на 2068 километра от спътника на 11 юни 2004 г. и заснема множество снимки с висока разделителна способност.
Диона (спътник)

Диона е естествен спътник на Сатурн. Открита е от Джовани Доменико Касини през 1684 г. Носи името на дъщерята на Уран и Гея от древногръцката митология Диона, но понякога бива наричана и Сатурн 4.
Касини нарича четирите спътника на Сатурн, които открива, (Тетида, Диона, Рея и Япет), с колективното име Sidera Lodoicea или Звездите на Луи в чест на своя крал – френския Луи XIV. Преди 1847 г. астрономите са наричали всички спътници Сатурн 1 до Сатурн 7, включвайки в поредицата и Титан, Мимас и Енцелад. През 1847 г. синът на Уилям Хершел – Джон Хершел в своята публикация „Резултати от астрономически наблюдения направени на Нос Добра надежда“ ([1]) предлага използването на съвременните имена на спътниците, като им дава имената на титаните и братята и сестрите на бога Хронос.
Диона е съставена предимно от лед, но се предполага, че във вътрешността ѝ се намират значителни количества плътни материални като силикатни скали. Въпреки по-малките си размери, по строеж Диона наподобява Рея. Двата спътника имат сходно албедо и разнообразен терен, както и различни водещи и задни полукълба. Водещото полукълбо на Диона е покрито с множество кратери и е с еднородна яркост, докато задното полукълбо е покрито с мрежа от ледени хребети. Някои тях пресичат кратери, което издава, че са образувани сравнително скоро.
За геологията на Диона са характерни:
Преди да бъде изследван от близко разстояние от Касини на 13 декември 2004 г., произходът на светлия материал на повърхността на спътника остава загадка. Единствената известна информация за материала е ниското му албедо и това, че е достатъчно тънък, за да позволи наблюдения на релефа под него.
Според една теория скоро след формирането на Диона, когато спътника е бил все още геологичски активен, са протичали процеси като криовулканизъм, довели до образуването на „жили“ по повърхността, съставени от кондензирал лед и скален материал. Впоследствие геологичните процеси са затихнали, но водещото полукълбо все още е било подложено на активно бомбардиране от метеорити, довели до елиминиране на жилите в това полукълбо и запазването им само в задното.
Според нови данни от Касини обаче жилите не са депозити на материали с вулканичен произход, а тектонични разломи и пукнатини. Все още обаче не е известно защо те се налюдават само в задното полукълбо.
На ледената повърхност на Диона се намират области, покрити с множество кратери, няколко от които са с диаметър, по-голям от 100 km, равнини с кратери, по-малки от 30 km, и ледени жили. Голяма част от областите с гъсто покритие на кратери се наблюдават на повърхността на задното покулбо и по-малко на водещото полукълбо. Учените считат, че в миналото на Диона преди няколко милиарда години някои от по-големите тела, сблъскали се със спътника, биха могли да го завъртят на 180° спрямо посоката на орбиталното му движение, разменяйки положенията на водещото и задното полукълбо.
Подобно на Калисто, на Диона липсват високи релефни черти характерни за Луната и Меркурий. Счита се, че причината за това е сравнително ниската якост на ледената кора позволяваща „свличания“ на материал.
StorPool Storage

StorPool Storage is a distributed storage software.
StorPool was founded in November 2011 to develop storage software running on standard servers and replacing traditional storage arrays. The company is headquartered in Sofia, Bulgaria and has raised 2 funding rounds so far.
StorPool pools direct attached storage (hard disks or SSDs) from standard servers to create a single pool of shared storage. The software is installed on each server in a cluster and combines the performance and capacity of the drives attached to the servers into one global namespace.
StorPool has no native Hyper-V or Windows support so far. For now it's not targeting the enterprise market for VMware either, to which StorPool is not natively compatible, though it can run in VMware "with performance degradation," says company CEO.
StorPool supports multitude Linux operating system distros. Supported virtualization technologies include KVM, LXC and any other technology compatible with the Linux storage stack.
IZh-58

The IZh-58 (ИЖ-58) is a Soviet double-barreled shotgun.
IZh-58 was designed by L. I. Pugachev (Л. И. Пугачев), in the last months of 1958, the first shotguns were made.
Since 1961, a new varnish with improved characteristics has been used to protect the wooden parts of the gun. As a result, since January 1961, the price of one standard IZh-58 was 60 roubles.
More than 1.36 million IZh-58 hunting shotguns were produced in all four standard variants. In addition, one experimental sample of lightweight IZh-58 shotgun was made with aluminium alloy details.
It was replaced by IZh-43 model in late 1980s. The last IZh-58MAE shotgun was made in 1987.
IZh-58 is a side by side smoothbore shotgun. The detachable barrels are made from heat-treated 50RA steel (сталь 50PA)
The barrels have chokes at the muzzle end.
It has a walnut, birch or beech shoulder stock and fore-end
Stillage

A stillage is like a pallet or skid, but with a cage or sides, or some form of support specifically tailored to the material it is intended to carry. Some are designed to be stackable.
Stillages are mainly used to transport goods, raise products off the ground, and can help to separate goods in transit without the need to load and unload the product being carried, which saves time and decreases the chance of damage. An example is the use of stillages in glass manufacturing, where they are shaped like an upright "A"; the plate glass leans inward and is strapped to the stillage ready for transport.
Stillages are usually manufactured using steel, and are a popular storage and logistic solution in the following fields: engineering, automotive, warehousing, and logistics. For return logistics, demounted stillages, or "post pallets" as they are also often referred to, help to occupy minimal vehicle space, helping to reduce transportation costs.
A stillage is any device on which a cask of ale is placed for service.
Unlike kegs, which can be simply stood upright on the floor, casks are used lying on their sides. This allows the beer to run from the tap under gravity, with room in the "belly" of the cask below the outlet for the finings to collect. The shive with the spile will then be the highest point on the cask. As the beer clears (see finings), the inside of the cask becomes coated with sediment. It is important that the stillage holds the cask absolutely still with no rocking or shaking; otherwise, the sediment will be shaken into suspension and the beer will be cloudy.
A stillage need not be complicated – anything that will support a cask (preferably on three points to avoid any wobbling) will do. At temporary events, sturdy tables or frames made of scaffolding and planks might be used, with the casks placed on wooden wedges (two at the front, one at the back). By contrast, many pub cellars use specially-made steel racking, often with two rows of casks, one above the other. Some pubs have brick or stone stillages, sometimes quite ancient, built into the wall of the cellar.
As the cask empties, it needs to be gently tilted to obtain the last of the beer. With wooden wedges, moving the rear wedge forward will achieve this; purpose-built metal units often have springs incorporated that automatically tilt the cask as it becomes lighter. This requires less effort from bar staff, and also helps beer quality – the lift is so smooth and gradual that there is no danger of stirring up the lees and making the beer cloudy.
Inter-Religious Council of Ethiopia

The Inter-Religious Council of Ethiopia (Amharic: የኢትዮጵያ የሃይማኖት ተቋማት ጉባኤ; IRCE) is an interfaith organization that promotes peace, security and harmony of all major religions in Ethiopia. Verified by the Ministry of Federal Affairs, it was established in 2010 and expanded its mission through federal, regional and district levels. The interfaith council planned to develop advocacy workshops and implements various projects. Its vision is stated to "develop religious freedom and equality based on peace, love and tolerance, which will be mutually beneficial to all."
The council has one national and two regional consultative and experienced workshops which involved 870 religious leaders and faith-based organization on the issues of religious harmony and plurality. Each adherents of religion has the right to establish educational institution, publishing and distributing books, newspapers and magazines. The Council addresses issues on women and children welfare, maternal and youth reproductive health, HIV/AIDS and harmful traditional practices.
The council also has the right to participate decision-making in political activities in accordance with the constitutional separation of state and religion.
The Council membership includes seven major denominations:
Casa Memorială „George Enescu” din Sinaia

Casa memorială „George Enescu” din Sinaia este un muzeu memorial amenajat în Vila Luminiș, în Cartierul Cumpătu din Sinaia. Vila este realizată în stil neo-românesc în perioada 1923-1926, după planurile arhitectului Radu Dudescu. Aici a locuit și a compus celebrul compozitor român George Enescu începând din anul 1926 și până înainte de a emigra la Paris (1946). Printr-un act de donație, acesta cedează vila statului român, pentru a servi drept casă de odihnă oamenilor de cultură și artă.
Casa Memorială adăpostită în această vilă este deschisă în septembrie 1995, în urma demersurilor unui alt mare maestru al viorii, Yehudi Menuhin, strălucit elev al lui George Enescu. Ea fusese renovată și consolidată în perioada de după 1990, în baza unui proiect susținut financiar de Ministerul Culturii și de Centrul European de Cultură din Sinaia. Începând din anul 2007 ea devine secție a Muzeului Național „George Enescu” din București.
Un bust de marmură al amfitrionului, realizat de sculptorul Ion Irimescu, domină intrarea în vilă.
Vila este înscrisă pe Lista monumentelor istorice din județul Prahova, poziția 789, la adresa Aleea Menuhin Yehudi nr.2, Sinaia, având cod LMI PH-II-m-A-16695
Pista de bob și sanie din Sinaia

Pista de bob și sanie din Sinaia a fost singura pârtie de bob și sanie din România omologată de federația internațională.
Pista de beton cu înghețare naturală a fost construită între 1974-1976. Are o lungime de 1500 m, o diferență de altitudine de 137 m și 13 curbe. Panta maximă este 14,25 % și panta mijlocie 8,93 %.
În 24-25 ianuarie 1976 s-a desfășurat Campionatul European de Bob de Tineret în fața a 30.000 de spectatori. În 1977, Campionatul European ar fi trebuit să se desfășoare la Sinaia, dar a fost anulat din cauza temperaturilor ridicate.
În anii 1990 și 2000 pista s-a degradat și startul s-a dat de la virajul 5. Din 2007 campionatele naționale se desfășoară în străinătate și lotul României se antrenează în afara țării. Apoi pista din Sinaia a ajuns în paragină.
Premiul Muzeul European al Anului

Premiul Muzeul European al Anului (engleză: European Museum of the Year Award) este acordat anual de către Forumul Muzeului European muzeului care dă dovadă de o înteprindere și o inovație surprinzătoare, capabile să influențeze semnificativ alte muzee naționale și internaționale.
Trofeul constă în Oul de Henry Moore și a fost acordat începând cu 1977 următoarelor muzee:
Elegibile sunt doar muzeele care au trecut prin cele mai vaste procese de modernizare, mărire, reorganizare, reinterpretare sau pur și simplu sunt nou-deschise publicului.
Un alt muzeu românesc care s-a aflat printre nominalizați a fost Muzeul Național de Artă din Cluj-Napoca, în anul 1997.
Premiul Muzeul European al Anului se află alături de Forumul Muzeului European sub patronajul Maiestății Sale Regina Fabiola a Belgiei și sub auspiciile Consiliului Europei.
Universitatea din Tartu

Universitatea din Tartu (în estonă Tartu Ülikool) este universitatea națională a Estoniei, situată în orașul Tartu. Universitatea din Tartu este singura universitate clasică din țară și de asemenea cea mai mare universitate și cea mai prestigioasă din Estonia. A fost stabilită de regele Gustav Adolf din Suedia în 1632.
În universitate există aproape 14.000 de studenți, dintre care peste 1.300 de studenți străini. Limba de predare în cea mai mare parte a curriculei este estoniană, dar există și câteva excepții notabile care sunt predate în limba engleză, cum ar fi Semiotica, Știința Măsurărilor Aplicate, Informatica, Legea Tehnologiei Informației și Studiile Uniunii Europene - Rusia.
Clădirile istorice ale universității sunt incluse în lista de obiectelor a patrimoniului european drept "întruchiparea ideilor unei universități în epoca iluminismului".
Universitatea din Tartu este membră a Grupului Coimbra și a Rețelei Utrecht.
Universitatea a fost fondată în 1632 și a fost cunoscută istoric sub diferite nume, incluzând Academia Gustaviana, Kaiserliche Universität zu Dorpat (Universitatea Regală din Dorpat) și Universitatea Yuryev.
Cele patru muzee ale universității, grădinile sale botanice și facilitățile sportive sunt, în general, deschise publicului larg. Universitatea dispune de aproximativ 150 de clădiri, dintre care 30 sunt în afara orașului Tartu. 31 de clădiri decorează orașul ca monumente de arhitectură. Cu toate acestea, reformele actuale includ încercări de a vinde sau de a avea co-sponsor de stat câteva dintre aceste clădiri și monumente, precum și facilități sportive, deoarece nu sunt văzute ca parte a misiunii universitare.
În programul Erasmus pentru schimburi de studenți, Universitatea din Tartu cooperează cu peste 200 de universități din 26 de țări. În 2007/2008, la UT erau aproximativ 175 de studenți Erasmus. Marea majoritate provine din Finlanda, Germania, Italia, Franța și Spania.
Universitatea a obținut, de asemenea, recenzii bune de la studenții străini și a primit premiul International Student Satisfaction Award pe baza feedback-ului studenților.
Universitatea din Tartu participă, de asemenea, la Grupul Coimbra, la Rețeaua Utrecht și la cultura Atomium. El a semnat acorduri bilaterale de cooperare cu aproximativ 70 de universități.
Lista siturilor din Patrimoniul Mondial din Madagascar

Siturile Patrimoniului Mondial (Organizația Națiunilor Unite pentru Educație, Știință și Cultură) sunt locuri importante pentru patrimoniul natural sau cultural așa cum este descris în Convenția patrimoniului mondial UNESCO din 1972. Siturile de patrimoniu natural și cultural din Madagascar au devenit eligibile pentru a fi incluse pe listă atunci când acest stat a ratificat convenția la 19 iulie 1983.
Primul sit din Madagascar, Rezervația naturală strictă Tsingy de Bemaraha, a fost înscrisă pe listă ca sit de importanță naturală la cea de-a 14-a sesiune a Comitetului patrimoniului mondial, care a avut loc în Banff, Canada în 1990. Aceasta a fost urmată de inscripția din 2001 a Dealul Regal din Ambohimanga, un sat istoric și un palat regal de importanță culturală, cu palate bine conservate din secolul al 19-lea și numeroase alte caracteristici naturale și arhitecturale de importanță istorică, politică și spirituală pentru poporul malgaș. Cel mai recent, în 2007, situl natural al pădurilor tropicale din Atsinanana a fost adăugat pe listă, cuprinzând un grup de șase parcurile naționale distinse prin biodiversitatea lor extrem de endemică. Un al patrulea sit, capitala secolului al 19-lea Merina Lista monarhilor Imerina la Rova din Antananarivo, a fost inițial programată să devină primul sit cultural al patrimoniului mondial al națiunii în 1995, dar a fost distrusă de un incendiu cu puțin timp înainte ca inscripția să fie finalizată.distinsă prin biodiversitatea lor extrem de endemică.
În plus față de cele trei situri stabilite în Madagascar, alte șapte situri sunt enumerate ca tentative și sunt luate în considerare de Comitetul Patrimoniului Mondial UNESCO pentru ridicarea la statutul oficial. Cinci site-uri inițiale au fost înscrise pe lista tentativelor în 1997: Betafo Riziculture and Hydraulic Landscape, The Royal Compound of Tsinjoarivo), Țara Mahafaly din sud-vestul Madagascarului, Faleza și Peșterile din Isandra și Antongona. În 2008, două situri suplimentare au fost adăugate pe listă: Anjanaharibe-Sud Rezervație specială (o extindere a pădurilor tropicale din Atsinanana) și pădurile uscate din Andrefana.
UNESCO a plasat pădurile tropicale din Atsinanana pe lista patrimoniului mondial în pericol la 30 iulie 2010, ca urmare a unei creșteri a exploatarea forestieră legală în parcuri din 2009, ca urmare a crizei politice malgașe din Madagascar din 2009-2013 criza politică din Madagascar.
Asociația Youth Hostel România

Asociația Youth Hostel România (YHR) este o organzație non-guvernamentală înființată în 1999 la inițiativa câtorva manageri de hoteluri de tineret deja existente în țară. Activitatea YHR se desfășoară sub egida Federației Internaționale de Youth Hostel, cu sediul central în Londra, care funcționează în toată lumea de zeci de ani. Federația Internațională de Youth Hostel a dezvoltat un sistem de rezervări on-line, care asigură cunoașterea și ocuparea hotelurilor de tineret din toată lumea.
Athis-Mons

Athis-Mons este un oraș în Franța, în departamentul Essonne, în regiunea Île-de-France, la sud-vest de Paris, cunoscut aviatorilor români mulțumită inginerului Romulus Bratu care, în 1933-34, a construit aici avionul Bratu-220, apoi a rămas în oraș, fiind unul din întemeietorii aeroclubului local, dar și mulțumită poziției sale la răsărit de aeroportul Paris-Orly, orașul fiind un reper ușor de identificat pe malul fluviului Sena.
Cazinoul Sinaia

Cazinoul Sinaia, gazdă a numeroase conferințe, simpozioane, congrese și reuniuni naționale și internaționale, este, în același timp, locul preferat pentru organizarea unor expoziții deosebite de artă plastică și fotografie, lansări de carte, concerte și spectacole. Într-un cadru intim oferit de sala de concerte a Castelului Peleș, se organizează manifestări specific culturale, seri muzicale, concerte.
Este situat în parcul „Dimitrie Ghica” și a fost construit la inițiativa lui Carol I. Construcția a început în anul 1911 și a fost terminată în mai puțin de 7 luni. Cazinoul a fost inaugurat în 5 iulie 1912. Închis temporar, printr-un decret regal, în timpul celui de-al Doilea Război Balcanic, a fost reinaugurat în 1913, printr-un concert al tânărului, pe atunci, genial violonist român George Enescu, precum și prin prezența pe marea scenă a Cazinoului a unui spectacol de înaltă ținută a dramaturgului Alexandru Davila (pe atunci și director al Teatrului din București), la care au asistat familia regală și Titu Maiorescu, pe atunci prim ministru al țării, reinaugurare care s-a încheiat cu jocuri de artificii.
Lucrările au fost supravegheate de arhitectul Petre Antonescu, care era și autorul planurilor.
Cazinoul l-a avut ca prim acționar pe baronul Edgar de Marçay, acționar și al cazinoului din Monte Carlo, după arhitectura căruia a fost construit și cel din Sinaia.
Alți acționari au fost Eforia Spitalelor Civile, Primăria Sinaia, baronii francezi, frații De Marcay: Iv De Marcay și Edmond De Marcay, Edgar De Marcay, acționari și la cazinourile din Nisa și Monte Carlo, și politicienii Gheorghe Grigore Cantacuzino - Nababul și Nicolae Lahovary.
Cazinoul a funcționat cu intermitențele în timpul celor două războaie mondiale când a devenit centru de refugiați și răniți.
Cazinoul a funcționat de la inaugurare până în 1947, când sistemul comunism din România au interzis jocurile de noroc.
Sala de Teatru este renumită prin acustică, arhitectură și deja celebrul pian la care a cântat George Enescu la inaugurarea clădirii, în anul 1913, având o capacitate de 400 de locuri.
Cazinoul a intrat pe lista obiectivelor turistice din stațiune la data de 27 aprilie 2013.
Araneus diadematus

The spider species Araneus diadematus is commonly called the European garden spider, cross orbweaver, diadem spider, orangie, cross spider, and crowned orb weaver. It is sometimes called the pumpkin spider, although this name is also used for a different species, Araneus marmoreus. It is an orb-weaver spider found in Europe, where it is native, and North America, where it was introduced.
A. diadematus has a holarctic distribution throughout Europe and across North America, from southern Canada to Mexico, and from British Columbia to Newfoundland.
Individual spiders' colourings can range from extremely light yellow to very dark grey, but all A. diadematus spiders have mottled white markings across the dorsal abdomen, with four or more segments forming a cross. The markings are formed in cells filled with guanine, which is a byproduct of protein metabolism.
Adult females range in length from 6.5 to 20 mm (0.26 to 0.79 in), while males range from 5.5 to 13 mm (0.22 to 0.51 in). Occasionally, the female will eat the male directly after mating. (See video below.)
The legs of orb-weaver spiders are specialized for spinning orb webs. The webs are built by the larger females, which hang head down in the center of the web or remain hidden in nearby foliage, with one claw hooked to a signal line connected to the main orb, waiting for a disturbance to signal the arrival of prey. Prey is then quickly wrapped in silk and bitten, and the prey may hang on the web to be stored for later consumption. The initial bite serves to paralyze the prey and minimize the danger of the spider herself being stung or bitten, and the enzymes thus injected serve to begin liquefaction of the prey's internal structures.
Alongside the use of the web to capture other prey, the spiders are also cannibals and prey on each other, but this only happens just before, during, or just after sexual activity. They attack based on their size, sexual experience, and hunger levels.
A. diadematus is a reclusive creature and only bites humans if cornered or otherwise provoked. It responds to a disturbance by vibrating rapidly in its web until it becomes a blur, a reaction that is assumed to confuse potential predators.
The Terminal (photograph)

The Terminal is a black and white photograph taken by Alfred Stieglitz in 1893. The photograph was taken in New York using the small 4 x 5 camera, which was a more practical instrument to document the city life than the 8 x 10 view camera, who could only work with a tripod.
This is one of the pictures that Stieglitz took using this medium, following his aim to elevate photography to an art status. Stieglitz described the origin of this picture: "From 1893 to 1895 I often walked the streets of New York downtown, near the East River, taking my hand camera with me... [One day] I found myself in front of the old Post Office... It was extremely cold. Snow lay on the ground. A driver in a rubber coat was watering his steaming car horses."
The picture is devoid of any romantic intention, just depicting the driver watering his horses in front of the Astor House. Stieglitz work can be seen as an example of pictorialism and what would be called later straight photography.
There are prints of this photograph at the Metropolitan Museum of Art, New York, the National Gallery of Art, Washington, D.C., the Art Institute of Chicago and the J. Paul Getty Museum, in Los Angeles.
Fool for the City

Fool for the City is the fifth studio album by English rock band Foghat, released on 15 September 1975. Featuring the band's signature song "Slow Ride", along with the title track, it was the band's first album to go platinum. It was also the first album the band recorded after the departure of original bassist Tony Stevens. Producer Nick Jameson played bass and keyboards on the album, and co-wrote the closing track, "Take It or Leave It", with Dave Peverett. Appearing in the photograph on the back cover of the album, Jameson is not known to have toured with Foghat in support of the album. A new bassist, Craig MacGregor, was recruited shortly after the album's release, but Jameson would continue to produce and record intermittently with the band over the next couple of decades.
The LP was released with two different catalog numbers. The original was released as BR 6959. It was reissued as BRK 6980 in 1978. All issues from 1978–1984 used this catalog number.
The album cover shows drummer Roger Earl sitting alone on a soap box fishing down a manhole near 229 East 11th Street (between 2nd and 3rd Avenue) in the East Village of Manhattan, New York City, near the address of Foghat's American office. The back cover features skeptical bystanders observing Earl's unusual activity and the other members of the band either asking him what he is doing or trying to dissuade him from it. In a 2014 interview, Earl explained how the picture was taken:
Side one
Side two
Foghat
Production
한우

한우(韓牛)는 한국에서 사육되는 소의 품종이다. 옛날에는 농기계가 없어서 송아지도 얻고 농사에 사용되었으나, 현대에는 농경보다는 고기와 송아지를 얻기 위해 주로 사육하기 때문에 외양간에서 사육하던 사람은 소가 없다. 1637년에는 병자호란 당시 청나라에서 들어온 우역(牛疫) 때문에 조선에서 소가 거의 멸종될 위기에 처하자 이듬해인 1638년에 인조(仁祖)는 성익(成釴)이라는 사절을 몽골에 보내 소를 수입하고 조선에서 번식하였다.
한우는 그 색깔에 따라 다음 네 종류로 나눌 수 있다.
일반적으로 한우의 수명은 15년 정도로 알려져 있으나, 일소의 경우 30년까지만 살 수 있는 것으로 추측된다. 건강하지 못해서 폐사할 수 있다. 비공식적으로 40년을 산 소의 이야기가 영화로 제작되었다.
지난 21일 한국농민연합 등 30여개 농민단체는 한국산 한우에 대한 전수검사를 실시하기 위해 관련 제도적 장치를 만들어달라고 요구했다. 그간 민간단체에서 정부에 한우를 전수 검사하라고 요구하였지만 이명박 정부는 이를 거절하였다. 현재 시민단체에서 민간차원에서 한우를 전수 검사를 하고 있고 또한 한우 전수검사를 정부가 해야한다고 주장하고 있다.
한우는 다른 소보다 콜레스테롤 함량이 낮고, 불포화지방산 함량은 더 높으며, 항산화ㆍ항노화 기능물질인 카뎁킨 성분도 함유되어 있고 마블링 상태가 잘 되어 있으며 오메가 3 함량도 높다. 대표적인 예가 쑥한우다.
한우의 품질을 나타내는 척도는 1++, 1+, 1, 2, 3등급과 등외까지 6단계인데, 최고급인 1++가 유통량의 10% 정도이고, 1+가 22%, 1등급이 31%이다. 그런데, 해롤드 맥기의 '음식과 요리'라는 책에 따르면, 마블링(근내지방도)으로 쇠고기 등급을 매기는 나라는 미국, 일본, 한국 뿐이다.
유럽원우(Bos primigenius)와 인도혹소(Bos indicus)의 혼합종이 적어도 기원전에 한반도에 정착한 뒤 순종 번식되어 지금의 한우가 된 것으로 추정하는 학설이 정설로 여겨졌으나, 2005년에 대한민국 농촌진흥청에 의해 유럽·인도종에서 갈라진 것이 아닌 몽골·중앙아시아 등지에서 한우의 가축화가 일어나 한우, 연변한우 및 일본화우 등으로 분포되었을 것이라는 설이 제기되었다.
2008년 한우협회 등 관련 단체들은 11월 1일을 한우데이라고 명명하여 대형슈퍼마켓에서 한우 고기 소비촉진을 위하여 값싸게 판다. 하지만 한우 사육을 너무 많이 하고 육류 소비를 많이 하면 건강도 잃고 지구온난화도 심각해진다.
심야식당 (일본의 드라마)

《심야식당》(深夜食堂 신야쇼쿠도)은 아베 야로의 동명 원작 만화를 바탕으로 MBS에서 제작되어 MBS에서는 2009년 10월 9일부터 금요 나이트 극장 시간대(24:29 ~ 24:59)에, TBS에서는 2009년 10월 14일부터 수요 심야 시간대(24:34 ~ 25:04)에 방송된 드라마이다.
그 후 시즌2가 제작되어 MBS에서는 2011년 10월 13일부터 12월 16일까지, TBS에서는 2011년 10월 18일부터 12월 20일까지 방송되었다.
시즌3는 2014년 10월부터 12월까지 방송되었으며, 전작과 마찬가지로 시즌2에서 계속 이어져 제21화부터 시작하였다.
시즌4는 2016년에 Netflix《심야식당 -Tokyo Stories-》라는 제목으로 방송되었다. 전 세계 190국에 방영되는 것도 발표되었다.
주연 코바야시 카오루는 1993년 《언덕 위의 해바라기》 이후 16년 만에 민영 방송 연속극 주연을 맡았다.
2010년 4월 23일에는 모든 이야기가 담긴 DVD가 발매되었으며, MBS에서는 2010년과 2011년에 재방송을 실시하였다.
캐치프레이즈는 허기도 마음도 채워드립니다(小腹も心も満たします)이다.
9화까지 부록 형식으로 매 회 그 회의 게스트 캐릭터가 다시 등장해, 그 회의 부제인 요리를 해설하는 코너가 있다.
심야식당 시즌2는 MBS에서는 2011년 10월 13일부터 목요 심야 드라마 시간대(24:55 ~ 25:25)에, TBS에서는 2011년 10월 18일부터 화요 심야시간대(24:55 ~ 25:25)에 방송된다. 화수는 시즌1에 이어 11화부터 시작. 첫회는 제66회 문화청 예술 참가 작품으로써 방송되었다.
원작에는 등장하지 않는 드라마 오리지널 캐릭터도 등장한다.
배우 이름 옆의 괄호는 출연화를 나타낸다.
영화 《속·심야식당》은 2016년 11월 5일에 개봉하였다. 드라마 시즌4 소식과 함께 영화화 계획이 발표되었다.
다음은 극장판부터 등장하는 출연진이다.
위키푸디

위키푸디(wikifoodie)는 2025년 1월 2일에 오픈한 대한민국의 온라인 음식 정보 플랫폼으로, 다양한 요리 레시피, 식재료 정보, 음식 관련 콘텐츠를 제공하는 웹사이트이다. 이용자들은 한식, 양식, 중식 등 다양한 카테고리의 요리법을 검색하거나 공유할 수 있으며, 계절별 또는 재료별로 추천 레시피도 소개된다.
이 사이트는 특히 정확한 레시피 정보와 비주얼 중심의 요리 가이드, 사용자 참여형 콘텐츠를 기반으로 빠르게 성장하고 있으며, 요리 초보자부터 전문가까지 폭넓은 이용층을 확보하고 있다.
위키푸디는 모바일 기기와 데스크탑 환경 모두에 최적화되어 있으며, SNS 연동 기능을 통해 레시피를 쉽게 공유하거나 저장할 수 있는 편의성을 제공한다.