davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
20th British Academy Games Awards

The 20th British Academy Video Game Awards were hosted by the British Academy of Film and Television Arts on 11 April 2024 to honour the best video games of 2023. Held at the Queen Elizabeth Hall in London, the ceremony was hosted by comedian Phil Wang for the first time. Nominations were announced on March 7, 2024, with epic fantasy roleplaying game Baldur's Gate 3 earning a leading eleven nominations. Charity SpecialEffect was honoured with the BAFTA Special Award for their work in making gaming more accessible to people with physical disabilities. Baldur's Gate 3 received the most wins at the ceremony, with five including Best Game.
Any game released between 10 December 2022 and 24 November 2023 was eligible for nomination.
For the 20th BAFTA Games Awards, a number of changes were announced:
On 14 December 2023, BAFTA released their official longlist for the first time, featuring over sixty games across their seventeen categories. Larian Studios' epic fantasy RPG Baldur's Gate 3 lead longlist appearances, with fifteen, followed by Remedy Entertainment's survival horror game Alan Wake II, which is longlisted fourteen times. Other top performing games include Insomniac's action-adventure game Spider-Man 2 which received ten appearances, and Avalanche Software's fantasy action-RPG Hogwarts Legacy which featured nine times. Regarding the decision to reveal the longlist to the public, rather than informing developers and publishers directly that their game has been longlisted as they have in the past, Saunders stated that "by now doing so, we hope this transparency will recognise and shine a light on a wider selection of games ahead of the jury and round two vote stages".
The nominees were announced on 7 March 2024 via a livestream on the official BAFTA YouTube channel hosted by journalist Lucy James and panelists Isla Hinck, Blessing Adeoye, Jr., Leah Alexandra, and Aoife Wilson.
Gao Gongzhi

Gao Gongzhi (Chinese: 高恭之; pinyin: Gāo gōng zhī, 489–530 CE) was a political figure in the Northern Wei Dynasty with the courtesy name of Daomu (Chinese: 道讓; pinyin: Dào mù). He was from Bohai Commandery.
Gao Gongzhi was the son of Gao Chong and the younger brother of Gao Qianzhi. During the period of Xiping, he served as a censor. Gao Gongzhi had reported on Li Shizhe, the prefect of Xiangzhou. During the Zhengguang era, he obtained the qualification to be invited by the court, and later served as Taiwei Kaicao (Chinese: 太尉鎧曹參軍; pinyin: Tài wèi kǎi cáo cān jūn) and Xiao Baoyin's Tailangzhong (Chinese: 行台郎中; pinyin: Xíng tái lángzhōng). During the Xiaochang years, Li Shizhe's younger brother Li Shengui became the favored minister of Empress Hu and framed Gao Gongzhi's older brother Gao Qianzhi.
After Emperor Xiaozhuang of Wei ascended the throne, Gao Gongzhi served as Shangshu Sangong (Chinese: 三公; pinyin: Sāngōng), General Ning Shuo (Chinese: 寧朔將軍; pinyin: Níng shuò jiāngjūn) and Shibu Langzhong (Chinese: 吏部郎中; pinyin: Lì bù lángzhōng), and was named Longcheng Marquis (Chinese: 龙城侯; pinyin: Lóng chéng hóu), and later served as Taishe Zhangshi (Chinese: 太射长史; pinyin: Tài shè zhǎng shǐ), and was appointed Duke of Anxi County. After Yuan Hao was eliminated, Gao Gongzhi served as General Zhengnan (Chinese: 征南將軍; pinyin: Zhēng nán jiāngjūn), Jinzi Guanglu (Chinese: 金紫光禄大夫; pinyin: Jīn zǐguāng lù dàfū), Lieutenant of the Imperial Censor (Chinese: 御史中尉; pinyin: Yù shǐ zhōngwèi) and Huangmen (Chinese: 黃門; pinyin: Huáng mén). After Erzhu Rong's death, Gao Gongzhi added the titles of General Wei (Chinese: 衛將軍; pinyin: Wèi jiāngjūn), acting General of Chariots and Cavalry (Chinese: 代理車騎將軍; pinyin: Dàilǐ chē qí jiāngjūn), Grand Governor (Chinese: 大都督; pinyin: Dà dūdū), and concurrently served as Shangshu Youpushe (Chinese: 尚書右僕射; pinyin: Shàngshū yòu pú shè), Daxingtai (Chinese: 大行台; pinyin: Dà xíng tái) of Nandao, and soon as Cavalry General (Chinese: 車騎將軍; pinyin: Chē qí jiāngjūn). In the third year of Yong'an (530), Erzhu Shilong attacked Luoyang, and Gao Gong once repelled Erzhu Shilong. Soon after Erzhu Zhao invaded Luoyang, Gao Gongzhi resigned. Shortly thereafter, Gao Gongzhi was killed by Erzhu Shilong. During the Taichang years, the court posthumously named him the Provincial Governor (Chinese: 刺史; pinyin: Cìshǐ) of Yongzhou.
Academic institutions of the armed forces of China

The academic institutions of the armed forces of China include the educational institutions of the People's Liberation Army (PLA) and the People's Armed Police (PAP). Throughout the history of the People's Republic of China, there have been many dramatic reforms to the military education system, closing, merging, reducing and reassigning institutions. The 2017 reforms saw another massive change, as they reduced the number of PLA academic institutions from 67 to 37.
These institutions carry out training for all branches and arms of the PLA and PAP, from officer training to logistics, to technology, to NCO training. The changes in the structure of the system have not stopped. In January 2018, the Coast Guard Academy (海警学院) joined the PAP institution system.
The military program in civilian universities (equivalent to ROTC programs) is in flux and it is not clear what shape it will take in the near future, as of 2023.
The official English names are used where available. There is a significant amount of inconsistency in the translation of the Chinese terms 大学, 学院, and 学校, which should normally be "University", "Academy" and "School" respectively, but 学院 will sometimes be found as "College", "Academy", "Institute", or "University", and "大学" sometimes as "College". Other translations will also be found on ocassion.
This table only lists military academic institutions (included in the military order of battle), and does not include non-military colleges and universities affiliated with the army or military factories (not included in the PLA's order of battle), such as Changsha Aeronautical Vocational and Technical College, the Chinese People's Liberation Army 4808 Factory Vocational and Technical School, etc.
Reading machine

Imashini yo gusoma y'abafite ubumuga n'igice cya tekinoroji ifasha ituma abafite ubumuga babona ibikoresho byandika. Isikana inyandiko, ihindura ishusho mu myandiko ikoresheje uburyo bwo kumenya imiterere ya optique kandi ikoresha synthesizer yo kuvuga kugira ngo isome ibyo yabonye.
Porotipi ya mbere y'imashini yo gusoma, yitwa optophone, yakozwe na Dr. Edmund Edward Fournier d'Albe wo muri kaminuza ya Birmingham mu mwaka 1913. Fotodetekeri eshanu zahagaritswe zikoreshwa mu gusikana umurongo winyandiko zacapwe. Buri selile yabyaye amajwi atandukanye (G, C, D, E, G8) mu gihe habonetse icapiro ryirabura, ku buryo buri nyuguti yahujwe n'igihe cyihariye gitandukanya amajwi. Hamwe n'imyitozo imwe, abakoresha abafite ubumuga bwo kutabona bashoboye gusobanura aya majwi nk'ubutumwa bufite ireme. Nyamara, umuvuduko wo gusoma wiki gikoresho watinze cyane (hafi ijambo rimwe k'umunota).
Kuva mu mwaka 1944 kugeza mu myaka ya za 70, hakozwe prototypes nshya y'imashini yo gusoma muri Laboratoire ya Haskins ku masezerano yatanzwe n’ubuyobozi bw’abasirikare . Umushinga w'ubushakashatsi wakozwe na Caryl Parker Haskins, Franklin S. Cooper na Alvin Liberman . Kugerageza kwabo kwa mbere kunoza optophone byose byarangiye binaniwe cyangwa bitsinzwe, kandi abakoresha ntibashoboye gusoma amagambo arenga 5 k'umunota ugereranije, nubwo nyuma y'imyitozo ndende. Iri genzura ryatumye Liberman atekereza ko imipaka yari iy'ubwenge aho kuba tekiniki, no gushyiraho igitekerezo cye cya moteri yo kumva imvugo . Yatahuye ko ikimenyetso cy'ijambo kitigeze cyumvikana nk "" inyuguti "cyangwa" cipher "acoustic, ariko ahubwo byari" code "yerekana ibimenyetso bigaragaza imvugo, kubera guhuza ibitekerezo . Kubw'ibyo, imashini yo gusoma ntishobora guhindura gusa inyuguti zacapwe muruhererekane rw'amajwi avangitiranye, ahubwo ishobora kumenya inyuguti no gutanga amajwi y'imvugo nk'ibisohoka ukoresheje cyangwa ugaragaje imvugo ikomatanya .
Imashini ya mbere yo gusoma y'ubucuruzi bw'abafite ubumuga bwo kutabona yakozwe na (Kurzweil Computer Productsnyuma yaguzwe na Xerox Corporation) mu mwaka 1975. Walter Cronkite yakoresheje iyi mashini kugira ngo yumve umukono we, "Kandi uko ni ko bimeze, ku ya 13 Mutarama mu mwaka 1976."
Mu myaka ya za 1960 rwagati, Francis F. Lee yinjiye mu itsinda rya Dr. Samuel Jefferson Mason 'Cognitive Information Processing Group' muri Laboratoire y’ubushakashatsi ya Electronics mu kigo cy’ikoranabuhanga cya Massachusetts kugira ngo bakore imashini isoma y'abafite ubumuga bwo kutabo, sisitemu ya mbere yari gusikana inyandiko kandi utange imvugo y'ikomezo. Imashini zo gusoma neza zari zishingiye kumeza kandi ari ndende, wasangaga mu bitabo, mu mashuri, no mu bitaro cyangwa ugasanga byari bifite abakire. Mu mwaka 2009, terefone igendanwa ikoresha Kurzweil Ihuriro ry’igihugu ry’abafite ubumuga bwo kutabona ni sofutiweya ikora nk'imashini yo gusoma.
Surau Baitul Jalil

Surau Baitul Jalil adolah sabuah tampek ibadah umaik islam nan talatak di pusek Kota Bukittinggi, Sumatra Barat, Indonesia. Masajik iko diresmian pado tahun 2004 dan punyo kapasitas 250 orang jamaah. Barado di salah satu sisi Janjang 40, latak bangunan iko sabagian gadang disasuaian jo kontur nan ado.
Pado tahun 2011, surau iko manarimo panghargaan dari Ikatan Arsitek Indonesia (IAI) dalam IAI Awards 2011 untuak kategori Bangunan Umum Publik. Mangusuang tema "Arsitektur Berbagi", panghargaan iko diagia kapado karya-karya arsitek Indonesia terbaik dalam konsep babagi untuak sasamo dan babagi kapado Bumi.
Enggak Bahauddin

Enggak Bahauddin ( Lahir di Padang , pado tahun 1918. Wafat pado tahun 1972 , umua 59 tahun) marupoan saurang wartawan yang hebat pado masonyo. Tetapi generasi mudo sarupo kito kini indak mengenal namanyo. Inyo remaja yang manjalani janjang pandidikan dasa hinggo MULO ( setingkat SMP) di kota padang. Dengan bamodalkan ijazah SMP , inyo malamar sabagai korektor di surek kaba Sinar Soematra , yang terbit di Padang. Karano katakunannya ,mako redaksi Sinar Soematra menugehan mancari berito kota. Enggak berpikia, kalau tetap di kampuang halaman , mako inyo indak ado kasampatan untuak maju. Inyo pun marantau ka Jawa. Di Jakarta inyo basuo samo Mochtar Lubis dan akhirnyo manjadi wartawan surek kaba Indonesi Raya yang pado waktu itu alah mulai gala di kalangan pambaconyo.
Salamo 40 tahun inyo manjadi saurang wartawan , Enggak alah anam kali kalua masuak lubang bui, Pado zaman Belando masuk penjaro karano dituduah malakuan gerakan subversi. Sadangkan pado zaman Soekarno inyo masuak panjaro sabanyak empek kali karano persdelict. Samantaro pado era Soeharto, inyo harus masuak panjaro salamo sabaleh bulan, inyo di kaluaan dari panjaro karano panyakik yang inyo darito. Indak bagitu lamo kalua dari panjaro , inyo pun mahambuihan nafas tarakhirnyo pado tahun 1977 dalam umua 59 tahun.
Dalam wawancara samo wartawan Kompas pado saat itu Enggak mangamukokan pandapeknyo bahwa kebebasan pers di negara Indonesia bakambang masih taraso tabateh. Inyo mangamukokan tigo hal yang paralu dimiliki oleh pers negara bakambang , tamasuak Indonesia, yaitu idealisme , dedikasi , dan kabaranian maambiak rasiko. Yang tarakhir ikolah yang tampaknyo indak dimiliki oleh wartawan kini ko. Sabagai saurang wartawan harus mamiliki sipaik barani maambiak rasiko, karano dalam satiok malakuan sagalo sasuatu pasti ado rasiko , kalau nio maju harus barani maambiak rasiko tasabuik.
Surau Tinggi Calau

Surau Tinggi Calau (biaso disabuik colou) adolah surau nan talatak di Jorong Subarang Sukam, Nagari Muaro, Kecamatan Sijunjung, Kabupaten Sijunjung. Surau Tinggi Calau barado di kompleks surau nan dinamoan "Kompleks Kampuang Calau". Mamasuki gerbang bajalan kurang labiah 10 m akan tacaliak papan namo batuliskan "Situs Cagar Budaya Surau Tinggi Calau".
Surau Tinggi Calau babantuak rumah gadang atok bagonjong ampek. Bantuak bangunan Surau Tinggi Calau ditinggian dari tanah. Bangunan Surau Tinggi Calau dibuek jo struktur dan konstruksi nan tabuek dari kayu kacuali atok nan dibuek dari seng. Sandi dibuek dari batu babantuak pipih nan bafungsi sabagai pondasi bangunan, dan janjang pado bagian sarambi dibuek dari karamik.
Ruang di dalam Surau Tinggi Calau tabagi ateh lanjar dan ruang nan ditandoi dek tiang. Lanjar adolah bagian antaro deretan tiang di muko dan balakang. Samantaro, ruang adolah bagian antaro tiang kiri dan kanan. Surau Tinggi Calau tadiri dari tigo ruang dan tigo lanjar. Bangunan Surau Tinggi Calau mamiliki tujuah tingkok nan taseba pado kaampek sisi bangunan surau.
Anwar Sutan Saidi

Anwar Sutan Saidi (lahia di Sungai Puar, Agam, Sumatera Barat, 19 April 1910 – maningga di Padang, 1 Juni 1976 pado umua 66 taun) adolah pangusaha sarato pajuang pagarakan kamardekaan Indonesia. Baliau adolah salah surang dari saketek konglomerat Indonesia sabalun maso kemerdekaan Indonesia.
Anwar cuma manampuah janjang pandidikan Sakola Dasar 5 taun di Payokumbuah. Indak sempat malanjuik-an pandidikannyo, Anwar tajun ka dunia usaho pado umua 16 taun. Pado mulonyo baliau karajo jo pamannyo, kudian baliau taruih mangambangan usahonyo surang. Diantaro usahonyo adolah mangumpuaan hasil karajinan tangan masyarakaik Agam Tuo (Oud Agam). Pado taun 1930, baliau mandirian Bank Tabungan Saudagar di Bukittinggi. Bank iko kudian barubah namo manjadi Bank Nasional Abuan Saudagar, nan pado akhianyo manjadi Bank Nasional. Taun 1938 baliau mamprakarsai badirinyo ampek parusahaan, iyolah PT Inkorba, PT Bumi Putera, PT Andalas, dan PT Fort de Kock. Di Bukittinggi, baliau-pun mandirian parusahaan panabik-an NV Nusantara. Parusahaan ko banyak manabik-an buku-buku sastra nan manjadi bacoan wajib anak-anak sakola. Basamo putranyo Rustam Anwar, baliau mangalola panabik-an ko sampai manjadi salah satu nan paliang gadang di Sumatera. Anwar-pun mambangun Hotel Minang di Bukittinggi sarato Danau Maninjau. Pado taun 1964 baliau maaktifan baliak pabrik Tanun Padang Asli nan alah lamo ditutuik.
Sasudah Anwar wafaik, parusahaan-parusahaannyo banyak nan mundur. Pado akhia 1990-an, gubernur Sumatera Barat, Hasan Basri Durin manjua aset Bank Nasional kapado Grup Bakrie jo Aminuzal Amin. Kalompok itu kudian maubah namo Bank Nasional manjadi Bank Nusa Bakri.
Masuaknyo Anwar Sutan Saidi ka dalam dunia pagarakan disabab-an dek kakaknyo Djamaluddin Ibrahim, nan manjadi guru Sumatera Thawalib sakaligus panggiat Partai PARI. Anwar adolah panggiat pagarakan nan anti-Japang. Baliau indak sapaham jo Muhammad Sjafei sarato Chatib Sulaiman, nan mandirian Gyugun (Laskar Rakyat) untuak mambantu Japang. Namun sasudah Gyugun diubah manjadi Tentara Keamanan Rakyat (TKR), Anwar giat mambarian dukungan dana kapado organisasi tantara tu. Di maso kamardekaan, Anwar duduak sabagai Dewan Eksekutif Komite Nasional Indonesia (KNI) Sumatera Barat, mandampingi Sutan Mohammad Rasjid jo Dr. Djamil. Taun 1960 Anwar ditunjuak manjadi angota Depernas (Dewan Perancang Nasional) sabagai tanago ahli, lalu kudian diangkek pulo manjadi anggota MPRS.
Ha Li Fa

Ha Li Fa (Bahaso Cino: 合利发) adolah parusahaan nan bagarak dalam bidang makanan nan bapusaik di Singapura nan mampunyoi cabang di Malaysia jo di babagai negaro lainnyo.
Sabagai sabuah parusahaan gadang nan bafokus pado industri bakso ikan jo parkedel ikan dalam skala manyaluruah, Ha Li Fa sacaro khusus dikenal karano produk bakso ikan BoBo jo babarapo merk bakso ikan babahan dasar pasta ikan jo alah dikonsumsi selacaro lueh indak hanyo di Asia sajo, tapi juo di Amerika Utara, Oceania, Timur Tangah, jo di babarapo nagaro bagian lain nyo nan manjadi tujuan utamo ekspor inyo.
DaIam 1987 Ha Li Fa didirian dek rang gaek dari Ang Yang Hua dan Jill Ang basaudaro nan salanjuiknyo malakukan moderanisasi jo manggabuangkan parusahaan pado taun 1993. Ha Li Fa salanjuiknyo mangambangkan bakso ikan BoBo (Bahaso Cino: 波波) sabagai produk unggualannyo jo kini dikanal di salurauh wilayah Singapura jo acok diliput dalam media nasional.
Mulai pado taun 2013, Ha Li Fa juo mulai mangambangkan diri ka Cino nan maningke'an kabaradoan pambali makanan khas Singapura dalam nagari tasabuik, tarutamo malalui bakso ikan BoBo nan dimilikinyo. Produk makanan iko alah tasadio di supermarket Indonesia. Produk-produk Ha Li Fa ko juo alah tibo di Timur Tengah. Ha Li Fa kini ko juo manggunakan solusi digital khusus macam software supply-chain-management untuak mambantu dalam mamparsingkek distribusi stok barang.
Salain bakso ikan jo perkedel ikan, Ha Li Fa kini ko juo manjual pangsit ikan, bakso makanan lauik atau seafood (macam kepiting, udang, sotong, jo lainnyo) sarato produk makanan inovatif macam parkedel tahu seafood keju jo perkedel ikan Thailand. Sabagai tambahan lainnyo, Ha Li Fa juo mambuek wonton, ngo hiang, yong tau fu jo babagai makanan Asia Tenggara lainnyo nan barasal dari Hokkien dan Tiochiu.
Bakso ikan Ha Li Fa dibuek maggunakan ikan tuna sirip kuniang jo ikan golok-golok bakualitas rancak. Produk ikan Ha Li Fa juo alah mamanuhi sertifikat HACCP, ISO 9002, Halal, jo standar kualitas makanan utamo lainnyo.
Salain BoBo, Ha Li Fa juo mampunyai duo merek barikuik:
List of attacks attributed to the LTTE

The following is a list of chronological attacks attributed to the Liberation Tigers of Tamil Eelam (LTTE), commonly known as the Tamil Tigers. The attacks include massacres, bombings, robberies, ethnic cleansing, military battles and assassinations of civilian and military targets. The LTTE is a separatist militant group that fought for a separate Tamil state in the north and east of Sri Lanka between 1976 and 2009. The rebel group has been banned by 33 countries, including the United States, United Kingdom, Canada, India, Malaysia, Sri Lanka and the 27 member nations of the European Union.
In opposition to this list, there is also the List of attacks on civilians attributed to Sri Lankan government forces.
Below are the deadliest attacks from each decade.
Wat Ratchanatdaram

Wat Ratchanatdaram (Thai: วัดราชนัดดาราม, pronounced [wát râːt.t͡ɕʰā.nát.dāːrāːm]) is a Buddhist temple (wat) located at the intersection between Ratchadamnoen Klang and Maha Chai Road, in Phra Nakhon district, Bangkok. Meaning Temple of the Royal Niece, the temple was built to the order of King Nangklao (Rama III) for his granddaughter, Princess Somanass Waddhanawathy in 1846. It is popularly known as Loha Prasat, literally meaning the iron palace.
The name loha prasat, literally means metal castle. The 37 spires of the temple have a metallic finish giving the entire structure a metal like look and hence the name. The 37 spires represent the 37 Bodhipakkhiya Dharma in Buddhism.
Although the structure was conceived in 1846 during the reign of King (Rama III) it was not completed during his reign. Several attempts were made by King Rama III's successor to complete it but it was only in 1960, under Rama IX, that construction was restarted. It was supervised by the Fine Arts Department of Thailand. In 1995 a Buddha relic was enshrined at the topmost spire of the Loha Parsat. In 2007 it was opened to public.
Loha Prasat (โลหะปราสาท) means iron castle or iron monastery. The 36-meter-high (118 ft) structure is composed of seven stories divided into three levels. The bottom has 24 spires, the middle 12 and the top level has 1 spire. The top-most spire houses the Buddha relic.
A pyramid like structure created by the outer building is the widest, The next one smaller than the previous. At the ground floor there is a labyrinth supported by a great number of columns. Pictures describing the history of structure were installed in the corridors in late 2007.
The Loha Prasat at Wat Ratchanatdaram is based on an old Buddhist design and is modelled after two earlier similar structures in Shravasti, India and Anuradhapura, Sri Lanka, both of which no longer exist. The Indian Loha Prasat contained 1,000 rooms with a golden spire on top. The Sri Lankan Loha Prasat had nine floors and the roof was thatched with copper. Precious stones, wood and ivory decorated the walls. This Laoha Prasat is the only one remaining.
13°45′17″N 100°30′17″E﻿ / ﻿13.75472°N 100.50472°E﻿ / 13.75472; 100.50472
Tilley lamp

The Tilley lamp is a kerosene pressure lamp.
In 1813, John Tilley invented the hydro-pneumatic blowpipe. In 1818, William Henry Tilley, gas fitters, was manufacturing gas lamps in Stoke Newington, and, in the 1830s, in Shoreditch.
In 1846, Abraham Pineo Gesner invented coal oil, a substitute for whale oil for lighting, distilled from coal. Kerosene, made from petroleum, later became a popular lighting fuel. In 1853, most versions of the kerosene lamp were invented by Polish inventor and pharmacist Ignacy Łukasiewicz, in Lviv. It was a significant improvement over lamps designed to burn vegetable or sperm oil.
On 23 September 1885, Carl Auer von Welsbach received a patent on the gas flame heated incandescent mantle light.
In 1914, the Coleman Lantern, a similar pressure lamp was introduced by the US Coleman Company.
In 1915, during World War I, the Tilley company moved to Brent Street in Hendon, and began developing a kerosene pressure lamp.
In 1919, Tilley High-Pressure Gas Company started using kerosene as a fuel for lamps.
In the 1920s, Tilley company got a contract to supply lamps to railways, and made domestic lamps.
During World War II, Armed Forces purchased quantities of lamps, thus many sailors, soldiers and airmen used a Tilley Lamp.
After World War II, demand for Tilley Lamps drove expansion to a second factory, in Cricklewood, then a third, merged, single factory in Colindale.
The company moved to Northern Ireland in the early 1960s, finally settling in Belfast. It moved back to England in 2000.
Røkt laks

Røkt laks er laks som er konservert ved røyking, kaldrøyking eller varmrøyking.
Røyking av fisk og kjøtt har vært en av hovedmåtene å konservere mat på i tusener av år. I dagens samfunn kan man kjøpe røkt laks i nesten hver eneste dagligvarebutikk.
Røyking foregår i et røkeri, med en vedovn. Bjørkespon eller annen spon antennes og holdes glødende. Røyksmaken kan forsterkes ved å tilføre fersk einer eller fersk pors i ovnen.
Laks og ørret

Laks og ørret (Salmo) er en slekt med laksefisker. Dette er fisker som er svært populære å fange, enten det er for sportens skyld (sportsfiske), fornøyelsens skyld (den gastronomisk verdien), eller lønnsomhetens skyld (yrkesfiske). Det drives også storstilt oppdrett med flere av artene.
Laks og ørret er svært nære slektninger, som har en rekke like eller svært lignende karakteristikker. Den enkleste måten å skille dem fra hverandre på, er å telle strålene i gattfinnen. Laksen har 13 stråler eller mer, ørreten har 12 stråler eller færre.
Det latinske slektsnavnet Salmo kommer av ordet salmō og betyr laks.
Noen vanlige parasitter på disse fiskene er lakseparasitten Gyrodactylus salaris og lakselusa Lepeophtheirus salmonis.
FishBase oppgir følgende arter, men det hersker stor usikkerhet omkring klassifiseringen av disse artene. Det samme gjelder for eventuelle underarter og genetiske varianter.
Lasse Hallström

Lasse Hallström (født 1946) er en svensk filmregissør. Hans mest kjente filmer er blant annet Hva er i veien med Gilbert Grape?, Mitt liv som hund og Sjokolade. Hallström har vært nominert til Oscar tre ganger.
Det var faren, en amatørfilmskaper, som inspirerte Hallström til å jobbe med film, og allerede som tiåring lagde han en ti minutter lang thriller-film kalt «The Ghost Thief». I 1970 begynte han i lære som fjernsynsprodusent, og det var på denne tiden han ble spurt om å lage musikkvideoer for den svenske pop-gruppa ABBA, noe som ifølge dem selv bidro til gruppas popularitet. Dette resulterte også i filmen ABBA: The Movie fra 1977.
Hans første lange spillefilm En kille och en tjej kom ut i 1975, men det var først i 1985 med filmen Mitt liv som hund at han fikk internasjonal oppmerksomhet for sitt arbeid. Filmen skaffet ham en Oscar-nominasjon for Beste Regi og Beste Adapterte Manus.
Suksessen førte til tilbud om å lage film i USA, og i 1993 regisserte han Johnny Depp og Leonardo DiCaprio i What's Eating Gilbert Grape?. Filmen ble også et gjennombrudd for di Caprio som skuespiller.
I 1999 ble han igjen nominert til Oscar, denne gangen for Beste Film med Ciderhusreglerna, en adapsjon av John Irvings bok. Nominasjonen ble fulgt opp året etter med Chocolat med Johnny Depp og Juliette Binoche.
UFC 7

UFC 7: The Brawl in Buffalo var et mixed martial arts-arrangement holdt av Ultimate Fighting Championship den 8. september 1995 i Memorial Auditorium i Buffalo, New York. Arrangementet ble sendt live på pay-per-view i USA, og ble senere gitt ut på VHS.
UFC 7 bestod av en turnering med åtte deltakere, en UFC Superfight Championship-kamp mellom daværende Champ, Ken Shamrock og vinneren av UFC 6, Oleg Taktarov. Det var også tre reservekamper som ikke ble vist på pay-per-view. Turneringen hadde ingen vektklasser eller begrensninger på vekt. Kampene hadde ingen runder, men det var en tidsfrist på 20 minutter for kvart- og semifinalene. Finalene og Superfight-kampen hadde en tidsbegrensning på 30 minutter, med 5 minutter overtid om nødvendig.
Tidsfristen ble ikke overholdt, da Superfight-kampen kun gikk tre minutter på overtid, muligens fordi det var begrenset tid på pay-per-view. Showet varte allikevel for lenge, noe som gjorde at noen av seerne på pay-per-view ikke fikk sett den siste kampen. Dommeren for kvelden var 'Big' John McCarthy. Michael Buffer var announcer for arrangementet.
UFC 6

UFC 6: Clash of the Titans var det sjette mixed martial arts-arrangementet holdt av Ultimate Fighting Championship. Arrangementet ble avholdt den 14. juli 1995 i Casper Events Center i Casper, Wyoming. Det ble vist live på pay-per-view i USA, og ble senere gitt ut på VHS.
Det var under UFC 6 at den første UFC Champion ble kronet, uten at det krevde deltagelse i turneringen. Den nye mesteren ville kåres gjennom en kamp som ble kalt for "The Superfight", som fortsatte fra UFC 5 da det ikke var noen offisiell vinner etter den forrige Supermatchen. UFC 6 hadde også en turnering med åtte utøvere, og to reservekamper som ikke ble vist live på pay-per-view. Turneringen hadde ingen vektklasser eller begrensninger på vekt. Det var ingen runder i kampene, og det ble derfor ikke brukt et dommerpanel. I kvart- og semifinalene ble det innført en tidsbegrensning på 20 minutter. Finalen og Superfighten hadde en tidsgrense på 30 minutter, med fem minutters overtid om det ble nødvendig.
Superfighten for kvelden var en fortsettelse av den som ble avholdt under UFC 5. Ken Shamrock var fortsatt en av deltakerne, mens hans motstander ble vinneren av UFC 5, Dan Severn. Kampen ble kalt "The Clash of the Titans".
Kveldens dommer var "Big" John McCarthy, og Michael Buffer var announcer for kvelden.
Patrick Smith måtte trekke seg på grunn av skade. Han ble erstattet av Anthony Macias.
UFC 40

UFC 40: Vendetta var et MMA-arrangement i regi av UFC i Las Vegas, Nevada, USA 22. november 2002. Arrangementet inneholdt en tittelkamp mellom Tito Ortiz og Ken Shamrock. Bruce Buffer, kampannonsør for UFC, har uttalt at kampen mellom de to var en av de beste han noensinne har sett og energien fra de 13 055 tilskuerne var en av de beste følelsene han har opplevd.
UFC 40 blir ofte omtalte som et av de viktigste arrangementene i UFC sin historie. Før dette arrangementet hadde eierne av UFC, Zuffa, hovedsakelig tapt penger på arrangementene. Men UFC 40 ble en økonomisk suksess for Zuffa og viste at det gikk an å tjene penger på sporten. UFC 40 var også et av de første arrangementene som fikk oppmerksomhet utenfor MMA-miljøet, der sterke sportsmedier som ESPN og USA Today omtalte arrangementet, til tross for at de mente MMA var en døende sport.
Einar Iversen (musiker)

Einar «Pastor'n» Iversen (født 27. juli 1930 i Mandal, død 3. april 2019) var en norsk jazzmusiker (piano) og komponist.
Han var sønn av en pastor og vokste opp i Oslo der han spilte i skolekospset til Katedralskolen, og studerte klassisk klaver under Inge Rolf Ringnes, Artur Schnabel og Finn Mortensen.
Etter et år som sjømann og militærtjeneste i Tysklandsbrigaden etablerte han seg raskt i jazzmiljøet (1949), og spilte med Cecil Aagard. Han ble profesjonell muisiker i 1952, platedebuterte med Rowland Greenbergs orkester (1953), og ble tildelt norsk jazz´ høyeste utmerkelse Buddyprisen i 1958.
Han spilte på en rekke teatre, med Dizzy Gillespie på Birdland 1952), på amerikabåten med Anthony Ortega (1954) og Modern Jazz Quartet (1955)
Fra 1957 til 1960 var han med i Åge Kjelstrups danseorkester på Humlen Restaurant i Oslo, hvorfra også utgikk Mikkel Flagstads kvartett, som han også spilte i. Han spilte inn for NRK og gav konserter med Karin Krog og Lucky Thompson.
Iversen var fast huspianist på Metropol Jazz Club, der han spilte med musikere som Dexter Gordon (1962), Coleman Hawkins (1963) og Johnny Griffin (1964). Han samarbeidet også med svenske Putte Wickman og Monica Zetterlund, samt Povel Ramel-turné (1978). I Norge medvirket han på en rekke utgivelser med Bjarne Nerem, Egil Johansen, Totti Bergh, Nora Brockstedt og Ditlef Eckhoff.
Han ledet «E. I. Trio» med Tor Hauge på bass og Jon Christensen på trommer. Den ga ut landets første jazztrioinnspilling, Me and my piano (1967, Ponca Jazz Records 2005), inneholdende standardlåter. Selv ga han på Gemini Records ut Jazz på norsk (1990), Who can I turn to (1991), Portrait of a norwegian jazz artist – Einar Iversen (2001). Med Tine Asmundsen på bass og Svein Christiansen på trommer utkom Seaview (Hazel Records, 2001).
Iversens nyere komposisjoner er utgitt i Twelve compositions (Norsk jazzforlag, 2005). Han var ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden og vant Gammleng-prisen i klassen veteran i 1997.
Telegrafbygningen (Oslo)

Telegrafbygningen med adresse Kongens gate 21, er et av de større monumentalbygningene i Kvadraturen i Oslo. Bygget stod ferdig i 1924 og er tegnet av Arnstein Arneberg og Magnus Poulsson, to arkitekter som senere skulle jobbe på Rådhuset sammen.
Bygget er på 25 000 m2 og var Televerkets hovedkontor til 1962. Det kostet i sin tid 13 millioner kroner å bygge og var det mest påkostede bygg på den tiden. Trappeoppgangen har en lysekrone som henger gjennom alle etasjene i bygget. Generaldirektørens kontor har en skjult dør i et klesskap slik at direktøren kunne forlate bygget diskret. Veggene har fresker av Alf Rolfsen og malerier av Erik Werenskiold.
Bygningen ble bygget for å huse alt av Televerkets administrasjon i Oslo. Huset skulle være relativt enkelt og brannsikkert, og det ble derfor ikke brukt tre eller unødvendig med ornamentikk. Byggets interiør var kledd med norsk marmor, det ble brukt grønn labradorsten rundt dører og vinduer, mens ornamentikken var i støpt sement og hugd stein. Arneberg og Poulssons arbeid ble godt mottatt av pressen. Morgenbladet skrev:
I 1976 ble bygningen oppført på Byantikvarens gule liste som verneverdig. Den inngår og som en del av Telenors verneplan fra 1998.
Bygget ble solgt av Telenor, og deretter renovert, det sto ferdig i 2020. Stedet presenterer seg som et kulturhus, og har arrangementslokaler, restaurant, barer og shuffleboard. Flere firmaer har også kontor i bygget, blant de bedrifter som Nordic Office of Architecture og Norconsult.
Bygningen ble høsten 2023 solgt fra en gruppe investorer til eiendomsselskapet Norwegian Property, kontrollert av den kypriotiske skipsrederen og investoren John Fredriksen (94,1 % av aksjene).
Thon Hotel Linne

Thon Hotel Linne er et forretnings- og konferansehotell etablert i 1969. Hotellet med 394 rom ligger på Vollebekk ved Linderud, i bydel Bjerke i Oslo. Fra 2006 har Linne hotell vært en del av Olav Thons hotellkjede Thon Hotels.
Hotellet ligger i kort avstand til industristrøket Alnabru som i 2015 hadde 19 000 arbeidsplasser. Plasseringen av dette hotellet og den til Quality Hotel 33, er av TØI fremhevet å lette atkomsten for tilreisende til bedriftene denne delen av Oslo. Hotellet ble i 2016–2018 ombygget delvis med tanke på langtidsleie til gjestene.
Eiendomsinvestor Egil A. Braathen var eieren som fikk bygget Linne Hotel i 1969, opprinnelig med en kapasitet på 60 rom og 120 sengeplasser. Da det åpnet i desember dette året var det det første nybygde hotellet i Oslo siden Hotel Viking i 1952. Braathen fikk med seg Anders Greve Løberg som direktør.
Bygningen som ble til Linne Hotel var opprinnelig planlagt som hybelhus for Postverket, men dette viste seg å bli for dyrt på grunn av krevende grunnforhold. Arkitekt F.S. Platou fikk derfor omarbeidet planene på oppdrag for Braathen, som ville satse på et konferansehotell rettet mot de raskt voksende industriområdene nordøst i Oslo.
Etter at eier Egil A. Braathen av skattemessige årsaker utvandret fra Norge i 1980 beholdt han en suite ved Linne Hotel. Her kunne han oppholde seg uten å ha formell bostedsadresse i Norge. På denne tiden var Linne Hotel også fast oppladningssted for Norges herrelandslag i fotball før landskamper på Ullevaal Stadion.
I 2006 blei hotellet en del av kjeden Thon Hotels. Thon Hotels pusset opp og utvidet det da eldre hotellet, og videreførte satsningen mot de 55 000 arbeidsplassene og 5 600 bedriftene i hotellets nærområde. Linne Hotell var lenge det eneste hotellet i Groruddalen i Oslo, men har fra 2010-årene fått konkurranse fra flere andre hoteller i denne delen av byen.
Hotellets hovedbygning ble oppført i Statsråd Mathiesens vei 12, og hotellet ble i perioden 2016–2018 utvidet vestover til motsatt side av veikrysset til Lunden til bygg B og C med adresse 10 og 8. Den store utbyggingen stod ferdig i februar 2019, og hotellet fikk da 394 rom.
Eierselskapet fikk ved utdelingen av Oslo kommunes miljøpris 2007 hederlig omtale for å ha miljøsertifisert alle sine 13 hoteller i Oslo. Restauranten i hotellet går under navnet Brasserie Lind (tidligere Statsraaden).
Sluk (fiskeredskap)

En sluk er et kunstig fiskeagn som i hovedsak blir fisket ved hjelp av stang og snelle, eller trukket etter en båt. Den er som oftest laget av metall, men etter hvert også av forskjellige komposittmaterialer. Sluken er normalt utstyrt med en eller flere treblekroker, og slukens gange i vannet skal immitere en syk eller skadet mindre fisk, noe som virker tiltrekkende eller irriterende på rovfisk.
Fiskesluker komponeres i dag i et utall størrelser, farger og former, men kan fortsatt i hovedsak deles i to hovedformer; skjesluker som stanses ut av tynne metallplater og sildesluker som er støpt i former, eller formet av tykkere metalldeler. Det finnes en mengde varianter mellom og utenfor disse to hovedformene, bl.a. wobbler- og spinner-lignende utgaver.
Valg av sluk (og presentasjon av denne for fisken) bestemmes i hovedsak av fiskerens erfaringer og hva slags fisk man ønsker å fange, samt strøm- og bunnforhold på fiskeplassen. Tradisjoner og mer eller mindre «vitenskapelige» spekulasjoner rundt vær, vannfarge, vanntemperatur, årstid osv. kan også innvirke på slukvalget.
Vistehola

Vistehålå (eller Svarthola som den kalles offisielt – vist er norrønt for «opphold, å være på et sted» er en boplass fra steinalderen beliggende på Viste, 10 km nordvest for Stavanger, i Randaberg kommune i Rogaland fylke.
Vistehålå var den første huleboplassen i Norge som ble undersøkt av fagfolk. Funnmaterialet er særdeles godt bevart, og gir viktige opplysninger om hvorledes forgjengerne våre levde i eldre steinalder, for mellom 6 000 og 8 000 år sidan. Hulen rommer et bebodd areal på ca. 100 kvadratmeter, og ligger ca. 250 meter fra våre dagers strandlinje. I brukstiden stod vannet vesentlig høyere. Avfallsdyngen som dekket store deler av hulegulvet, var 1,6 meter dyp på sitt tykkeste. Her var ikke bare mengder med bein, skjell og redskapsavfall, men også spor etter begravelser. Hunden er det eneste tamdyret en finner spor av, bortsett fra noen få bein fra ku og hest i det øverste laget, som skriver seg fra folkevandringstiden. Ville dyr er derimot representert med ca. sytti arter, derav 37 slags fugl og elleve slags fisk. Men i steinalderen var det først og fremst villsvin som ble spist, i en slik grad at steinalderfolket i Vistehulen kan karakteriseres som villsvinjegere. Bein etter elg og sel fant en også mye av. Vistehulen er ikke utgravd med moderne metoder, og mye av det interessante beinmaterialet ble dessverre kastet. Så langt har bare Sævarhelleren inneholdt like gamle beinrester.
Ved østveggen i hulen ble det funnet et skjelett av en 15 år gammel gutt som levde for ca. 7.500 år siden. Det er et av de eldste funnene av menneskelige levninger i Norge.
Jukse

Jukse eller djupsagn er et fiskeredskap som består av dypagnsnøre eller håndsnøre med synkelodd, og en eller flere angler.
Juksa er et gammelt redskap som har vært i bruk i århundrer. I den eldste tida ble det brukt stein som søkke, særlig jernmalm; seinere overtok blylodd. Juksa består av et fiskesnøre med mange kroker og et tungt søkke i enden. Dette snøret må rykkes opp og slippes ned hele tiden for at fisken skal bite på. Før juksemaskinen kom, var «juksinga» hardt arbeid for fiskerne på fiskebåtene.
Juksa er et universalredskap som har vært brukt til mange slags fisk, men framfor alt i torskefisket.
I 1960 ble den første juksemaskinen oppfunnet av Thorbjørn Christiansen i Nyksund.
Aquarium (Suvorov)

Aquarium (Russian title Аквариум) is a partly-autobiographical description by Viktor Suvorov of the GRU (Soviet military intelligence directorate). The book was initially released on June 1, 1985, by Hamish Hamilton.
The account starts in 1969, when Suvorov, as an ordinary tank company commander, is recruited into intelligence analysis by an up-and-coming lieutenant colonel. From there, he transfers to Spetsnaz and, from there, into the GRU. A combination of circumstances leads to his eventual defection to the United Kingdom.
The "Aquarium" of the title is the nickname given to GRU headquarters in Moscow by those who work there. "What sort of fish are there swimming there?" asks Suvorov of his boss when he learns about it. "There's only one kind there—piranhas."
Suvorov admits that some details of his career have been altered; for example, he portrays himself as being posted to Austria when, in fact, he was in Switzerland. The reasons given are to hide his identity while the Soviet Union still existed and to protect from retaliation against friends and relatives.
A film and four-part television series based on the book were made by a Polish-Ukrainian-German team in 1996. The film, entitled The Aquarium (Akwarium), was directed by Antoni Krauze and stars Jurij Smolskij as Suvorov (with his Polish voice track dubbed by Zbigniew Suszyński), with Janusz Gajos, Witold Pyrkosz and Henryk Bista. It is available in Polish with English subtitles. The film was a condensed version of the television series, which consisted of four episodes, and was titled: Akwarium, czyli samotność szpiega (Aquarium, or: The Loneliness of the Spy.)
List of linguistic example sentences

The following is a partial list of linguistic example sentences illustrating various linguistic phenomena.
Different types of ambiguity which are possible in language.
Demonstrations of words which have multiple meanings dependent on context.
Demonstrations of ambiguity between alternative syntactic structures underlying a sentence.
Demonstrations of how incremental and (at least partially) local syntactic parsing leads to infelicitous constructions and interpretations.
Punctuation can be used to introduce ambiguity or misunderstandings where none needed to exist. One well known example, for comedic effect, is from A Midsummer Night's Dream by William Shakespeare (ignoring the punctuation provides the alternate reading).
Some prescriptive grammar prohibits "preposition stranding": ending sentences with prepositions.
Sentences with unexpected endings.
Comparative illusion:
Demonstrations of sentences which are unlikely to have ever been said, although the combinatorial complexity of the linguistic system makes them possible.
Demonstrations of sentences where the semantic interpretation is bound to context or knowledge of the world.
Conditionals where the prejacent ("if" clause) is not strictly required for the consequent to be true.
A famous example for lexical ambiguity in Persian is the following sentence:
بخشش لازم نیست اعدامش کنید
It can be read either as:
which means "Forgiveness! no need to execute him/her"
Or as:
which means "Forgiveness not needed! execute her/him"
Клиф Бъртън

Клифърд Лий Бъртън (на английски: Clifford Lee Burton) е американски музикант, бивш басист на траш/хевиметъл групата Металика, с когото записват първите си три албума – Kill 'Em All, Ride the Lightning и Master of Puppets.
Музикалната кариера на Клиф започва през 1980 г., когато създава групата EZ-Street. Втората му група е Agents of Misfortune, формирана през 1981 г. Третата група, в която участва, е Trauma. Присъединява се към нея през 1982 г. През декември същата година се присъединява към „Металика“.
Последната му изява е на концерта на „Металика“ в Стокхолм на 26 септември 1986 г. По време на турнето групата се оплаква от неудобния автобус и в нощта след концерта теглят чоп за това кой първи да си избере легло. Клиф изтегля най-силната карта – Асо пика, известна във фолклора като „картата на смъртта“. Младият басист избира да си смени леглото с това на Кърк Хамет, което е най-близо до прозореца. Малко преди 7 часа сутринта автобусът, с който пътува групата, се преобръща. Останалите членове се отървават само със силен стрес, но Бъртън изхвърча през прозореца и загива на място, затиснат от автобуса. Това е огромен шок както за музикантите, така и за феновете. Клиф Бъртън е смятан за един от най-добрите басисти в света въпреки своята младост.
През октомври същата година „Металика“ продължава турнето си, като спешно назначава на бас китарата своя фен Джейсън Нюстед. Нюстед идва от ъндърграунд група, която не е особено известна тогава. Въпреки че Нюстед прекарва цели 15 години с „Металика“, утвърждава се пред феновете и записва най-комерсиалния албум на групата, който ѝ носи световна слава, той никога не е абсолютно приет от останалите членове.
Тролейбуси в София

Тролейбуси в София се движат от 14 февруари 1941 г. Към края на юли 2009 г. трасетата им са с дължина 193 km. Общата дължина на изградената тролейбусна контактна мрежа е 257 km, средната скорост към 2010 г. е 14,4 km/h.
Тролейбусният транспорт в София започва да се развива последен в сравнение с останалите видове наземен обществен транспорт (автобусен и трамваен).
Първата изградена тролейбусна линия в началото на 40-те години на 20-и век има дължина над 3 km и свързва столицата с квартал Горна баня. Обслужва се от 2 тролейбуса „MAN“, нощуващи на крайните спирки поради липса на депо.
Десетилетие по-късно, през 1950-те и 1960-те години, започва бързо развитие на тролейбусния транспорт в София. Тогава започва изграждането на нови тролейбусни трасета, откриват се 2 депа („Сточна гара“ и „Надежда“) с общ капацитет 160 тролейбуса. През 1951 г. започва и производството на български тролейбуси, копие на съветските МТБ-82. През 1987 г. е открито ново депо „Искър“ с капацитет 130 тролейбуса, а през 1994 г. е открито депо „Левски“ с капацитет 60 тролейбуса. „Левски“ функционира като депо до 2005 г., когато е преобразувано в стоянка и ремонтна база, а на 17 ноември 2021 г. отново възстановява функциите си на депо във връзка с поемане на обслужването на линия 1.
Към 7 април 2025 г. в София тролейбуси се движат по общо 10 линии:
В София функционират три тролейбусни депа:
Към декември 2022 г. софийският тролейбусен парк се състои от 141 тролейбуса, от които около 120 са в движение.
Към момента част от автопарка са следните модели:
През 2010 г. Столична община обявява планове за изграждане на 8 нови тролейбусни трасета по следните направления до 2020 г.:
Към 2020 г. от тези планове са изпълнени единствено 700 м продължение на линия №5 от ж.к. Младост 1 до ж.к. Младост 2, както и трасето от бул. Петко Ю. Тодоров до бул. Васил Левски, което се явява заместител на закритото трасе на трамвай №6 до ПК Спартак. Изпълнението на останалите проекти е заложено за 2025 г.
Метро-трамвай

Метро-трамваят (също premetro, семи-метро, подземен трамвай и метротрам), се нарича релсов градски транспорт от подземно-наземен тип, разновидност на скоростния трамвай.
Представлява междинно звено между метрото и скоростния трамвай. Понякога е наричан леко метро. Основното му различие е очевидно – обслужва се от подвижен състав от трамваен тип. В днешно време редица фирми разработват трамваен подвижен състав, пригоден за метро-трамвайни трасета, поради необходимостта трамваят да разполага с врати от 2-те си страни и възможности пантографът да се свие при навлизане в тунела.
Метро-трамваят съвместява преимуществата на метрото и трамвая, като ги избавя от някои техни недостатъци.
Обикновено напълно (или частично) подземен трамвай се проектира и изгражда в градове (или градски райони), в които не би възникнал нужният пътникопоток, необходим за рентабилността на метрото. Друга причина е по-ниската цена и следователно изборът е поради липса на средства за изграждането на леко или пълноценно метро.
В София съществува частично подземно трасе на обикновения трамвай – трамвайният тунел, със спирка в него, пред НДК. Също така през 1980-те години изграждащият се тунел под бул. „Драган Цанков“, пресичащ Борисовата градина, е строен с планове за изграждане на метро-трамвайно трасе. Още при проектирането му обаче е взета под внимание възможността от прерастване в метротунел, така че е изграден съобразно метростандартите. Това по-късно дава основание да бъде променена Генералната схема на метрото и новоизграденото трасе в посока към ж.к. „Младост“ наистина използва построения за метро-трамвай тунел.
От подобна възможност при проектирането са се възползвали и други градове по света. В Ереван е започнато изграждане на система за метро-трамвай, но още през първите години на строителството е решено системата да прерасне в метро. Днес Ереван разполага с изградено пълноценно метро, проектирано като метро-трамвай. Първоначално проектирани като метро-трамвайни системи са и изграждащите се метросистеми в Челябинск и Донецк. Подземните станции на метро-трамвая в Кривой рог (Украйна) също така разполагат с необходимата дължина, ако се наложи системата да прерасне в пълноценно метро.
Функциониращи системи на скоростен трамвай с подземни участъци съществуват и в някои градове на Германия, а също така и в други страни в Европа: в Антверпен, Шарлероа и Брюксел (Белгия), Хага (Нидерландия), Линц (Австрия), Muni Metro в Сан Франциско (САЩ). Във Виена (Австрия) има 6 подземни станции на трамвая, а линията на Метро U-6 също се обслужва от трамваен подвижен състав.
Трамвай „Желание“ (филм)

„Трамвай „Желание““ (на английски: A Streetcar Named Desire) е американски игрален филм - драматичен романс, излязъл по екраните през 1951 година, режисиран от Елия Казан с участието на Марлон Брандо, Вивиан Лий, Карл Молдън и Ким Хънтър в главните роли. Сценарият, написан от Тенеси Уилямс в сътрудничество с Оскар Соул, е адаптация по едноименната пиеса на Уилямс, поставена на сцена също от режисьора Казан.
Бланш Дюбоа (Лий), жена с поизбледняваща южняшка хубост и слабост към алкохола, пристига от провинцията при сестра си Стела Ковалски (Хънтър), която живее със съпруга си Станли Ковалски (Брандо) – недодялан грубиян, в западнал квартал на Ню Орлийнс. Още в началото, побойникът Ковалски показва непоносимост към превзетата Бланш, която търси последна утеха в прегръдките на внимателния Харолд Мичъл (Молдън), приятел на Станли.
Трима от четиримата главни изпълнители участват и в оригиналната пиеса, поставена на Бродуей от Елиа Казан. Само Вивиън Лий е нова в екипа, но тя е участвала в поставянето на творбата на лондонската сцена.
„Трамвай „Желание““ е сред големите заглавия на 24-тата церемония по връчване на наградите „Оскар“, където е номиниран за отличието в цели 12 категории, включително за най-добър филм. Произведението печели 4 статуетки, в това число три от актьорските награди - за най-добра главна роля на Вивиън Лий и най-добри поддържащи роли на Карл Молдън и Ким Хънтър.
През 1999 година, филмът е избран като културно наследство за опазване в Националния филмов регистър към Библиотеката на Конгреса на САЩ.
Трамвай „Желание“

Трамвай „Желание“ (на английски: A Streetcar Named Desire) е пиеса на американския автор Тенеси Уилямс. Появява се през 1947 г., скоро след първия голям успех на Уилямс, Стъклената менажерия. Въпреки че Уилямс продължава да редактира текста чак до 80-те години на 20 век, нито един от по-късните варианти не се радва на огромния успех на първия. „Трамвай „Желание“ е истински шедьовър на американския театър, пиеса, която донася световна слава на Тенеси Уилямс.