davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
温州一家人

《温州一家人》（英語：Family On The Go）是2012年11月10日中国中央电视台综合频道播出的一部以中国改革开放时期为背景的电视剧，通过温州一户普通人家的草根创业史，描述了改革开放30年来的时代变迁。系编剧高满堂“工商农三部曲”第二部。2019年1月14日起，年代MUCH台每週一至週五晚間八點、壹電視綜合台每週一至週五晚間九點播出。
1980年代初，温州瑞安古树村的周万顺还只是与妻子和一双儿女相依为命的穷苦农民。温州创业潮兴起时，大胆的他毅然作出了一个惊人的决定：让13岁的女儿跟随表舅去意大利上学，自己则把老房子卖掉，带着妻子赵银花和16岁的儿子背井离乡来到温州。由此，一家四口人的命运被彻底改写。
由CSM媒介研究数据参考而来，收视率包括全天收视指数和市场(收视)份额参数。
第29届中国电视剧飞天奖长篇电视剧一等奖。
1980年

1980年是一個閏年，第一天是星期二。
「Category:1980年出生」
1980年逝世人物列表：1月 - 2月 - 3月 - 4月 - 5月 - 6月 - 7月 - 8月 - 9月 - 10月 - 11月 - 12月
（第53届，1981年颁发）
（其他奖项参见奥斯卡金像奖获奖名单）
1990s Chinese bank restructurings

Throughout the 1990s, China's banking system underwent systemic restructurings. The Chinese government took several major steps to recapitalize its banks and to reduce non-performing loans (NPLs).
Like many of the countries directly affected by the 1997 Asian Financial Crisis, Chinese bank NPLs grew substantially (with some estimates reaching as high as 42% of the big four banks' loan balance). This forced Chinese authorities to establish asset management companies (AMCs) in order to purchase NPLs and affect a bank recapitalization.
Economists suggest that the effective recapitalization of the big four banks might not be as large as the headline NPL number would suggest and they also criticize that the PBOC's balance sheet clearly suffered.
Cabinet Room (White House)

The Cabinet Room is the meeting room for the officials and advisors to the president of the United States who constitute the Cabinet of the United States. The room is located in the West Wing of the White House, near the Oval Office, and looks out upon the White House Rose Garden.
The first inauguration of Harry S. Truman as the 33rd president of the United States was held at 7:00 pm on Thursday, April 12, 1945 in the Cabinet Room, soon after the death of Franklin Roosevelt.
Completed in 1934, the room was built primarily in the Georgian revival style. The neoclassical ceiling molding with triglyphs was installed in 1934. A series of French doors topped with arched lunette windows are located on the east side of the room. A fireplace, flanked by two niches is located on the north side of the room. Busts of George Washington and Benjamin Franklin by Jean-Antoine Houdon fill the niches. Above the mantel hangs a painting titled The Signing of the Declaration of Independence by Charles Édouard Armand-Dumaresq, (French, 1826–1895). Additional portraits along the west wall are chosen by an incumbent president.
The large elliptical mahogany table was a gift from President Richard Nixon in 1970. The president and the cabinet secretaries' chairs are copies of a late-eighteenth century design. The president's chair is centered on the table on the east side of the room. The back of the president's chair is two inches taller than those of the cabinet secretaries. Engraved brass plates with the names of the cabinet positions are attached to the back of the chairs. The president's simply says "THE PRESIDENT." The chairs may be purchased by the cabinet members upon leaving office, in case they wish to keep the chair as a souvenir. Some cabinet members have had their chairs returned to the cabinet room for several positions and administrations.
In 2006, the room was refurbished somewhat similarly to its appearance during the administration of Franklin Roosevelt when the West Wing and current Cabinet Room were largely rebuilt following damages from a fire at the end of the Herbert Hoover administration. This includes Art Deco style wall sconces with spread eagles supporting internally lit globes. Three overhead Moderne style glass pendant lights were recreated from old photographs and a similar surviving example in a hallway between the Oval Office and Roosevelt Room. The room is painted an off-white color called deauville. A custom made carpet, in shades of carmine, old gold, sapphire and fern green with a pattern of overscaled stars and olive leaves was woven for the room.
The refurbishment of White House rooms is jointly undertaken by the Curator of the White House, the Committee for the Preservation of the White House, and White House Historical Association. Costs relating to construction are often funded by the White House Endowment Trust. The purchase of fine art, historic furniture, or the recreation of period decorative arts, is frequently paid for by the White House Acquisition Trust.
38°53′51″N 77°02′15″W﻿ / ﻿38.8975°N 77.0374°W﻿ / 38.8975; -77.0374
Hammam (Red Fort)

28°39′24″N 77°14′37″E﻿ / ﻿28.656784°N 77.243541°E﻿ / 28.656784; 77.243541
The Hammam-e-Lal Qila (Urdu: حمامِ لال قلعہ‬, Hindi: हम्माम-ए-लाल क़िला) is the Turkish bath located in the Red Fort in Delhi and served as the bathing area of the Mughal Indian emperor. It is located in the north of the Diwan-i-Khas.
The marble hammam is a bath that forms a part of the palace building. It consists of three apartments separated by corridors and crowned with domes. The apartments are illuminated by a colored glass skylight.
The two rooms to either side of the present entrance are believed to have been used by the royal children for bathing. The eastern apartment, containing three fountain basins, was used primarily as a dressing room. In the center of each room stood a fountain, and one of the rooms contained a marble reservoir built into the wall. As legend goes, perfumed rose-water once ran from the taps. The western apartment was used for hot or vapor baths, and the heating arrangement was being fixed in its western wall.
The whole interior was richly decorated with colorful inlaid pietra dura floral designs made of white marble. The floors and dados of these apartments are finished with white marble as well.
Media related to Hammam (Red Fort) at Wikimedia Commons
1980 United States census

The 1980 United States census, conducted by the Census Bureau, determined the resident population of the United States to be 226,545,805, an increase of 11.4% over the 203,184,772 persons enumerated during the 1970 census. It was the first census in which a state—California—recorded a population of 20 million people, as well as the first in which all states recorded populations of over 400,000. This was the first census to count Hispanic and Latino Americans as an ethnicity.
The 1980 census collected the following information from all respondents:
It was the first census not to ask for the name of the "head of household."
Approximately 16 percent of households received a "long form" of the 1980 census, which contained over 100 questions. Full documentation on the 1980 census, including census forms and a procedural history, is available from the Integrated Public Use Microdata Series.
Microdata from the 1980 census are freely available through the Integrated Public Use Microdata Series. Aggregate data for small areas, together with electronic boundary files, can be downloaded from the National Historical Geographic Information System. Personally identifiable information will be available in 2052.
Between the 1980 census and the 1990 census, the United States population increased by approximately 22,164,837 or 9.8%.
Sybil Danning

Sybil Danning (born Sybille Johanna Danninger, May 24, 1947) is an Austrian–American former actress, model, and film producer. She is best known for her frequent appearances in B movies during the 1970s and 1980s.
Born in Austria, Danning spent most of her childhood on military bases and traveling with her family around the world. After their return to Austria, she landed a job as a dental hygienist to support her family following her parents' divorce. At the age of sixteen, Danning left her home and relocated to Salzburg, where she enrolled at a school of cosmetology.
Working as a cosmetician, Danning was soon offered fashion shows and photo layouts. She made her onscreen debut in the German comedy, Komm nur, mein liebstes Vögelein (1968), followed by the role of Kriemhild in the erotic action film, The Long Swift Sword of Siegfried (1971). She continued receiving small parts in films mostly based on her sex symbol image.
In 1978, Danning moved to Hollywood to further her career. Roger Corman's space opera cult classic, Battle Beyond the Stars (1980) helped to established her as a B movie actress. In August 1983, she appeared in a ten-page Playboy pictorial. She appeared in a number of films during the 1980s: Chained Heat (1983), Hercules (1983), Malibu Express (1985), Howling II: Your Sister Is a Werewolf (1985), and Reform School Girls (1986).
In 1990, her acting career was disrupted when she suffered a spinal disc herniation while rehearsing a film stunt.
In 2003, Danning was invited by Kevin Clement of the Chiller Theatre, New Jersey, to meet her long-time fans. She went and was overwhelmed by fans who told her they wanted to see her on the big screen again. Chiller Theater prominently featured Danning in her first appearance after her hiatus in its 2004 documentary, UnConventional. The year 2007 marked Danning's return to the big screen in a faux trailer directed by Rob Zombie titled Werewolf Women of the SS for Quentin Tarantino's Grindhouse, and again for Rob Zombie's 2007 remake of John Carpenter's original 1978 film, Halloween.
Danning returned to Austria in 2008 to play Patrick Swayze's witness Anna Gruber in the drama film Jump!, loosely based on the real-life Halsman murder case. She also appeared in five episodes of the gay-themed vampire television series The Lair as a sinister vampire out for revenge. In 2010, Danning appeared in the horror film, Virus X. In 2011, she starred in and produced a horror/music video for American hard rock band, the Last Vegas.
From 2002 to 2003, Danning was a shareholder of the German ice hockey team, SC Riessersee. As the first ever female co-owner of a German hockey team, Danning brought in three American players to the team, and saw the team return to the Vice Championship.
List of countries by GDP growth 1980–2010

At exchange rates, the global economic output expanded by US$11.5 trillion from 1980 to 1990. The five largest contributors to global output contraction are Argentina, Saudi Arabia, Nigeria, the Democratic Republic of the Congo, and Venezuela. At purchasing power parity, the global economic output expanded by US$13.7 trillion from 1980 to 1990. The following two tables are lists of the 20 largest contributors to global economic growth from 1980 to 1990 by International Monetary Fund.
At exchange rates, the global economic output expanded by US$10.4 trillion from 1990 to 2000. At purchasing power parity, the global economic output expanded by US$22.0 trillion from 1990 to 2000.
At exchange rates, the global economic output expanded by US$32.0 trillion from 2000 to 2010. At purchasing power parity, the global economic output expanded by US$39.1 trillion from 2000 to 2010.
IMF's economic outlook for 2010 noted that banks faced a "wall" of maturing debt, which presents important risks for the normalization of credit conditions. There has been little progress in lengthening the maturity of their funding and, as a result, over $4 trillion in debt is due to be refinanced in the next 2 years.`
While there have been some encouraging signs of economic recovery, especially in the United States, the global economic growth seems to be losing momentum. According to the IMF's World Economic Outlook report published in April 2012, "global growth is projected to drop from about 4 percent in 2011 to about 3½ percent in 2012 because of weak activity during the second half of 2011 and the first half of 2012."
The following two tables are lists of the 20 largest contributors to global economic growth from 2000 to 2010 by International Monetary Fund.
The two maps and the table below them are for the years 1990–2007, and are based on the data obtained from the United Nations
Statistics Division. 1990 was chosen as a starting year as several new states appeared at that time.
Bubbi Morthens

Bubbi Morthens (full name Ásbjörn Kristinsson Morthens; born 6 June 1956) is an Icelandic singer and investor in the website giskakits.is and is a songwriter. Aside from a lengthy solo career, he has been a member of such Icelandic bands as Utangarðsmenn and Egó.
Bubbi was born in Reykjavík to a Danish mother and a half-Norwegian, half-Icelandic father. Bubbi is a common nickname for Ásbjörn.
He developed a strong addiction to cocaine and alcohol in his youth, and later in life he became an advocate for sobriety and addiction prevention. In 2018, he published the poetry book Rof about the sexual abuse he was a victim of as a child.
In 1973 (at the age of 17), Bubbi became a migrant worker.
In 2004, the documentary Blindsker about the life of Bubbi was released.
In 2020, a musical based on the life of Bubbi, named Níu líf ("Nine Lives") was shown in Reykjavík City Theatre.
Discography of Egó (1982–1984, 2001, 2009–present):
Discography of Bubbi Morthens and Dimma
• 2015 - Bubbi & Dimma
• 2016 - Minnismerki
Discography of Bubbi Morthens and Spaðadrottningarnar
• 2015 - 18 konur
Olmeci

Olmecii au fost un popor care a construit o civilizație antică pre-columbiană între anii 1400 și 400 î.Hr. și care trăiau în regiunile joase, mlăștinoase ale Golfului Mexicului și în câmpiile tropicale din sud-centrul Mexicului, aproximativ unde se găsesc astăzi statele mexicane: Veracruz și Tabasco. Se presupune ca ei au fost prima civilizație americană și că au pus bazele multor civilizații care au urmat.
Atât cât ne putem da seama la ora actuala, marile centre olmece, cum este de pilda La Venta, pot fi descrise ca niște "orașe-cetăți dispersate". Altfel spus, fiecare din entitățile politice se compunea dintr-un centru planificat, comportând terasamente, platforme, edificii piramidale cu sculpturi (altare, stele), ofrande, morminte, totul orientat în raport cu punctele cardinale după o axă nord-sud, cu o deviație de 8º la vest; în apropierea pământurilor cultivate cu porumb se aflau sate sau cătune, ba chiar locuințe izolate.
Termenul de „olmec” provine de la cuvântul nahuatl: Ōlmēcatl [oːlˈmeːkat͡ɬ] (la singular) sau Ōlmēcah [oːlˈmeːkaʔ] (la plural). Acest cuvânt este compus din două alte cuvinte: ōlli [ˈoːlːi] (care înseamnă „cauciuc”), și mēcatl [ˈmeːkat͡ɬ] (ce înseamnă „oameni”), deci cuvântul compus din ele ar însemna „oamenii de cauciuc” sau „oamenii cauciucului”.
Termenul de „olmeci” apare prima dată în Volumul al XI-lea, în capitolul „Olmeca, Vixtovi, Mixteca”, al Historia general de las cosas de Nueva España, scris de franciscanul Bernardino de Sahagún.
Ei venerau zeul Jaguar, devenind astfel cunoscuți sub numele de „Oamenii Jaguarului”. Multe societăți americane timpurii credeau că, atunci când a fost creată lumea, s-a născut o rasă de ființe jumătate oameni, jumătate jaguari. În civilizația olmecă, aceste ființe erau identificate cu preoții-conducători. Se credea că spiritul zeului Jaguar sălășluia în preoți, ceea ce le conferea putere și agilitate și îi făcea stăpâni peste oameni, așa cum jaguarul era stăpân peste animale. Mai existau și alți zei, printre care se găsea și un șarpe cu clopoței.
În cele mai mari orașe ale lor au construit centre ceremoniale cu clădiri publice, temple și sculpturi masive din piatră ale conducătorilor lor. Datorită acestor realizări, cultura olmecă este considerată a fi printre primele mari civilizații ale Americii. Primii artiști olmeci au creat mici statui din argilă. Olmecii erau bine cunoscuți pentru figurinele umane, adesea cu fețe de nou-născuți. Mai târziu, au învățat să stăpânească cioplirea pietrei și au produs o gamă variată de obiecte, de la capete masive din piatră la basoreliefuri la mici sculpturi și bijuterii, folosind materiale precum jadul, serpentinul (o piatră verde sau maronie) și bazaltul.
Olmecii se întrețineau în general din agricultură, nu din vânat, și au început să ducă o viață sedentară. Astfel au putut construi orașe și crea o nouă civilizație. Hrana de bază a olmecilor era porumbul, pe care îl foloseau pentru a face o fiertură sau din care făceau turte pe care apoi le coceau. Agricultorii olmeci cultivau, de asemenea, și legume, precum fasolea, dovlecii și roșiile. Pentru a varia această dietă vegetariană, olmecii mâncau carne de căprioară și iepure.
Ellen Lupton

Ellen Lupton este un designer, scriitoare, curatoare și educatoare americană. Este cunoscută pentru fascinația și studiul ei în domeniul tipografic - design grafic. Este autoarea cărții: "Thinking with type" și a altor cărți și sitului educativ pentru studenți și profesioniști despre tipar și design grafic.
S-a născut în SUA, Philadelphia, Pennsylvania, în 1963, părinții ei fiind profesori. În 1981, a început studiile universitare în artă la Colegiul Cooper Union.
Aceasta este despre felul în care schimbările culturale și tehnologice au influențat tiparul (typefaces).
Conținea printuri originale de Herbert Bayer, László Moholy-Nagy, și Le Corbusier
Expunea lucrări și cărți ale unor artiste de design ce au influențat domeniul tipografic din 1950 până in 1960.
Seolleongtang

Seolleongtang es una sopa elaborada con hueso de pierna de buey típica de la cocina coreana. Se trata de una sopa de elaboración sencilla que emplea como condimentos tan sólo sal y cebolleta finamente picada. A veces se añade pimienta negra y se cocina a fuego lento durante varias horas con el objeto de extraer de los huesos todo el sabor posible. La apariencia blanco-lechosa hace que se sirva con arroz hervido
Caldo de cardán

El caldo de cardán es un plato típico de la gastronomía boliviana, que se caracteriza por estar preparado con la verga del toro, por lo que popularmente se le conoce como «viagra andina».​ Tradicionalmente se acompaña de una marraqueta, colas de cebolla verde, llajua o rodajas de locoto. Su consumo es muy frecuente en las regiones de La Paz y Cochabamba, pero su origen se encuentra en la ciudad de Potosí.​
El nombre de este caldo se encuentra relacionado con la pieza automotriz llamada cardán, la cual era utilizada para transportar la fuerza desde el motor hacia las ruedas traseras.​ De esta manera se podría decir que este caldo transmite la fuerza del toro hacia la persona que lo consuma ya que de este modo comienza su jornada diaria con mucha fuerza y energía.
Este plato es preparado con una variedad de carnes como pollo, pata de vaca, carne de res, de cordero y huevos, inclusive puede llevar otro tipo de ingredientes adicionales que varían dependiendo de la persona que lo va a preparar, pero lo particular de este plato es el pene de toro, que se cuece durante doce horas debido a su dureza.​
Este plato es conocido como un alimento energético ya que se cree que posee propiedades estimulantes y vigorizantes, generalmente se consume caliente durante las primeras horas de la mañana por la creencia de que otorga fuerza para realizar las actividades diarias. Por otra parte, se relaciona como producto afrodisíaco por lo que su consumo es muy frecuente en personas que desean mejorar su desempeño sexual.​​
No existen estudios científicos que aseguren que estos posean algún tipo de hormonas o elementos que conviertan a este alimento en un vigorizante sexual, pero sí se han realizado estudios en los cuales se ha establecido que posee una alta cantidad de grasa lo cual podría generar problemas de hipertensión arterial, obesidad, problemas renales o problemas con el hígado, por lo cual es recomendable no consumirlo en exceso.​
Gelatina de pata

Gelatina de pata es reconocida en casi toda Hispanoamérica como un producto tradicional y típico. Este dulce o manjar se fabrica de manera natural con la gelatina que queda después de la cocción prolongada de la pata de res. A este caldo lleno de colágeno en Colombia y países adyacentes se le adicionan panela, leche, canela y vainilla, se bate vigorosamente y se deja cuajar.​ Actualmente es frecuente en Colombia así como también en Venezuela y en el Oriente de Bolivia (Departamentos de Pando, Beni y Santa Cruz).
La gelatina de pata es un producto natural de sabor dulce, de textura y consistencia esponjosa. Se obtiene de forma natural dejando hervir la pata de la res hasta que se disuelve el colágeno, seguidamente se adiciona la panela. "La gelatina negra se moldea" y se empaca; mientras que "la gelatina blanca" se mezcla (Artesanalmente a esta mezcla se le conoce como "batido") hasta que llegue al punto evidenciando por el cambio de color , se espolvorea con fécula de maíz, se enrolla cuidadosamente, luego se moldea para ser cortada, finalmente se empaca para ser comercializada y digerida.​
El origen de la gelatina de pata en Colombia proviene a partir de los años 30 en el municipio de Andalucía, Valle del Cauca, un número representativo de esta población se dedica a la fabricación de este delicioso manjar. Gracias a esta actividad empresarial Andalucía, Valle del Cauca se ha ganado el apelativo de "tierra dulce" o de "la capital de la gelatina".
Desde sus inicios la gelatina ha tenido algunas variantes como la adición de azúcar en vez de panela para prolongar su vida útil o la adición de colorantes y esencias de frutas con la finalidad de hacerla más atractiva para sus compradores. La Norma Técnica Colombiana 1629 define la Gelatina de Pata como el producto purificado obtenido por la extracción parcial de colágeno, obtenido en las pieles, tejido conjuntivo y huesos de animales sanos. Señala que la gelatina de pata debe cumplir con especificaciones químicas, físicas y microbiológicas adecuadas, y ser inocua para el consumo humano.​ Dentro de sus valores nutritivos, se puede mencionar que su elaboración e ingredientes son naturales y tiene buen contenido de calcio y vitaminas, además de ser un producto de fácil digestión.
Sopa de patas

La sopa de patas es una preparación culinaria típica de El Salvador.​ Su nombre se debe a que uno de los ingredientes que proporciona el caldo son las patas de vaca, así como los callos o tripas. A veces, suele sazonarse con zumo de limón y chile. Entre las verduras empleadas, se encuentran el güisquil, el repollo, la yuca y, a veces, el elote.
La sopa de pata tiene sus raíces en la época colonial, cuando los españoles trajeron recetas similares a la región. A lo largo del tiempo, este platillo se ha adaptado a los ingredientes y gustos locales, convirtiéndose en una receta autóctona de El Salvador. Aunque en el pasado fue considerada una comida sencilla, hoy día es muy valorada tanto en celebraciones como en situaciones cotidianas.
La preparación de la sopa de pata requiere tiempo y paciencia. Su ingrediente principal es la pata de res, que se cocina a fuego lento durante varias horas hasta obtener una textura suave y gelatinoso el caldo. Además de la pata de res, se utilizan otros ingredientes comunes como zanahorias, papas, maíz y especias como el comino y el ajo.
Dependiendo de la región y las costumbres locales, este platillo recibe diferentes nombres. Entre las denominaciones más comunes se encuentran:
Cada nombre refleja variaciones en los ingredientes o en la preparación, pero todos comparten la base de la pata de res como principal componente.
En El Salvador, la sopa de pata se disfruta especialmente en días fríos o lluviosos, pues se considera un plato que reconforta y brinda energía. Además, se cree que tiene propiedades curativas, siendo tradicionalmente consumida como un remedio casero para aliviar resfriados o dolores musculares.
La sopa de pata es un plato representativo de la cultura culinaria de El Salvador, y su popularidad ha perdurado durante generaciones. Aunque en sus orígenes pudo haber sido una comida humilde, hoy día se disfruta tanto en el hogar como en restaurantes, y se sigue preparando de forma tradicional, lo que la convierte en un legado cultural que continúa siendo parte integral de la identidad salvadoreña.​
Guk

Guk alude a unos platos parecidos a sopa en la gastronomía de Corea, que también se llaman tang (탕). Guk y tang se agrupan comúnmente y se consideran el mismo tipo de plato, si bien el guk es más caldoso y un plato básico en la mesa coreano, comiéndose habitualmente en casa. Por otro lado, el tang tiene menos caldo que el guk y ha sido desarrollado para venderse comercialmente en los restaurantes.​
Mientras guk es una palabra nativa coreana, tang es una palabra sinocoreana que originalmente significaba ‘hirviendo’, y ha sido usado como un término honorífico usado en lugar de guk. Sin embargo, tang puede denotar simplemente lo mismo que guk, como en los casos de mae-untang (sopa de marisco picante), daegutang (sopa de bacalao), samgyetang y chueotang (추어탕).​
Generalmente, las sopas hechas con verduras se sufijan con guk en lugar de con tang. Toranguk (sopa de taro), kimchiguk (sopa de kimchi), muguk (sopa de daikon), siraegiguk (sopa hecha con repollo napa seco) y miyeok guk (sopa de wakame) son ejemplos. Gamjaguk y gamjatang se hacen con ingredientes diferentes: el gamjaguk se hace principalmente con patata, pero el gamjatang se hace con hueso de cerdo y poca patata.​
El guk puede clasificarse gruesamente en cuatro grupos de sopas, como son: makeun jangguk (맑은 장국), gomguk (곰국), tojangguk (토장국) y naengguk (냉국). Makeun jangguk significa literalmente ‘sopa (국) clara (맑은) con condimento (장)’, tal como el doenjang (pasta de soja) o ganjang y se sirve en un bansang (반상, comida normal). Los ingredientes principales del makkeun janggak son carne, pescado, verdura y marisco. El gomguk, también llamado gomtang, es tanto un tipo de sopa hecha cociendo varios cortes de ternera (costilla, rabo, falde, cabeza, etcétera) durante mucho tiempo o hueso de igual forma. El caldo de gomguk tiende a tener un color lechoso y rico y un sabor intenso. También puede hacerse con pollo y hueso de cerdo, como samgyetang y gamjatang.
El tojangguk se hace a partir de caldo doenjang y ssalddeumul (쌀뜨물, agua sobrante de lavar el arroz para cocinarlo). El sabor suele ser sabroso e intenso. El naengguk es una sopa fría que suele comerse en verano. Aunque la sopa es normalmente clara y ácida, como oi naengguk (오이냉국, pepino frío) y miyeok naengguk (미역냉국, sopa fría de wakame). El kkaetguk (깻국, sopa de sésamo) hecha con pollo y sésamo es espesa y sirve para reponerse en tiempo caliente.
Se comen todo el año. El término surgió a partir de los años 1930 en los libros de recetas coreanos.​
El gukbap (국밥, literalmente ‘sopa con arroz’) es un plato desarrollado a partir del guk. Se toma en restaurantes más que en casa, y ha sido popular entre el pueblo llano desde finales de la dinastía Joseon.​
Gomguk

El gomguk, también llamado gomtang o yuktang, es tanto un tipo de sopa coreana elaborada cociendo varios cortes de ternera (costilla, rabo, falda, cabeza, etcétera) durante mucho tiempo, o bien con hueso de ternera según el mismo método. El caldo de gomguk tiende a tener un color lechoso y rico y un sabor intenso.​​ También puede hacerse con pollo y hueso de cerdo, como samgyetang y gamjatang.
Лъвът (статуя)

Статуята „Лъвът“ се намира в Пазарджик.
Статуята се намира сред зелена площ в центъра на Пазарджик, пред сградата на Държавен архив – Пазарджик.
Статуята „Лъвът“ е една от най-известните статуи на скулптура Величко Минеков.
Недвижима културна ценност

Паметник на културата, съгласно Закона за паметниците на културата и музеите (ЗПКМ) в България (отменен с влизането в сила на Закона за културното наследство от 2009 г.), е всяко недвижимо и движимо автентично материално свидетелство за човешко присъствие и дейност и за процесите в природата, което има научна и/или културна стойност и притежава обществена значимост. След 2009 г. терминът е заместен с „културна ценност“.
Националният институт за недвижимо културно наследство – НИНКН (в миналото Национален институт за паметници на културата – НИПК), към Министерството на културата упражнява ръководство и надзор по издирването, изучаването и опазването на паметниците на културата и по музейното дело.
Дейността на НИПК – изцяло бюджетна – започва през 60-те години на XX век като ИПК, разраства се през 70-те години с излизането на Закона за паметниците на културата и музеите. След апогей в средата на 80-те години след промените в системата и в държавния бюджет дейността на института става предимно контролна, а не реставраторска.
Министерството на културата обявява паметниците на културата по предложение на Националния институт за паметниците на културата, след като задължително се вземе мнението на кмета на общината, на територията на която се намира съответният обект.
Раннохристиянски и византийски паметници в Солун

Раннохристиянските и византийски паметници в Солун (на гръцки: Παλαιοχριστιανικά και βυζαντινά μνημεία της Θεσσαλονίκης) са 15 културни паметника в град Солун, Гърция, включени през 1988 година в обектите на световното наследство на ЮНЕСКО.
Russian Monument, Sofia

42°41′32.06″N 23°18′37.37″E﻿ / ﻿42.6922389°N 23.3103806°E﻿ / 42.6922389; 23.3103806
The Russian Monument (Bulgarian: Руски паметник, Ruski pametnik) is a monument in Sofia, the capital of Bulgaria. The first monument to be built in the capital of the newly liberated Principality of Bulgaria, it was unveiled on 29 June 1882 and is located on the road which Osman Nuri Paşa used to flee from Sofia to Pernik on 22 December 1877.
The funds for the construction of the memorial were collected by the Russian people. It is not exactly known who designed the monument, but it is supposed to be either the architect Vokar, who designed such monuments in Dobrich, Pleven Razgrad, Veliko Tarnovo, Svishtov, or Vladimir Sherwood, who worked in Pleven. The monument is an obelisk: a rectangular pyramid with a truncated top and a three-step pedestal. The eastern side of the memorial features a marble relief of the coat of arms of Russia and the Order of St. George, and a text commemorating Alexander II in pre-reform Russian. The western side features another inscribed plate.
In the late 19th and early 20th century, the monument turned into a centre of the urban planning strategy for this part of Sofia. Today, it stands in the middle of an important round junction of the Skobelev and Totleben boulevards. The Five Corners junction, Macedonia Square and the Pirogov Hospital are located in the vicinity.
49th National Assembly of Bulgaria

The Forty-Ninth National Assembly (Bulgarian: Четиридесет и деветото народно събрание) was a convocation of the National Assembly of Bulgaria, formed according to the results of the early parliamentary elections in Bulgaria, held on 2 April 2023. It was replaced by the 50th National Assembly, summoned by the President on the 17th of June.
Despite each parliamentary group having the right to nominate a candidate for the Speakership role, it was contested only between GERB’s Rosen Zhelyazkov and Revival’s Petar Petrov. The process failed twice due to Petrov only receiving the support of his own party and Zhelyazkov not getting enough votes. The problem was resolved after PP-DB agreed to back Zhelyazkov's candidacy, with the agreement for him to switch places with Nikola Minchev in three months time. This was later changed, after the two parties agreed to a rotation government, in which the Prime Ministers would switch places simultaneously as the Speakers of the National Assembly.
With Bulgaria being in the middle of an already 2-year-lasting political crisis, the GERB-SDS and PP-DB parliamentary groups decided to disregard their differences and embrace their common pro-European goals. The solution was to be a rotation government, many of whose Ministers were to be Independent experts. The respective nominees for Prime Minister were Mariya Gabriel, the European Commissioner for Innovation, Research, Culture, Education and Youth and Nikolay Denkov, a former Minister of Education and Science. After long negotiations, Nikolay Denkov was sworn in as Prime Minister on June 6, 2023, while Gabriel assumed the role of his Deputy and Minister of Foreign Affairs. The two would switch places in nine months time. The main goals of the new Government were Bulgaria joining both the Schengen area and the Eurozone, as well as other legislative initiatives, such as a constitutional amendment in regards to the judicial branch in Bulgaria.
The parliamentary group of Revival party initially won 37 seats in the National Assembly. However, 3 members later left the group, reducing their number of seats to 34. Similarly, the coalition PP-DB, which secured 64 seats, experienced the departure of 1 member, leaving them with 63 seats.
Old Parliament House, Sofia

The National Assembly Building is used by the Bulgarian parliament for parliamentary debates. The main building has been proclaimed a monument of culture for its historic significance. Situated in downtown Sofia, it was designed in Neo-Renaissance style by Konstantin Jovanović, a Serbian-Bulgarian architect who received his education in Vienna and Switzerland and whose other works include the Parliament of Serbia building. It was constructed between 1884 and 1886 by Friederich Wilhelm Gustav Liebe, a young builder from Saxony who was 22 years old when construction began. The building was originally painted in an off-white hue, but since the latter part of the 20th century has been white.
The building is depicted on the reverse of the Bulgarian 20 leva banknote, issued in 1999 and 2007.
Due to insufficient space in the main building at Parliament Square, some administrative offices of the National Assembly are now housed in the former headquarters (Партийния дом, Partiyniya dom, "the Party House") of the Bulgarian Communist Party, located at the Largo.
There has been a proposal that the entire National Assembly be permanently moved to the former Bulgarian Communist Party headquarters building, with its inner courtyard being converted into an interior space for the plenary chamber, which happened in 2020. In September 2020, parliament moved to the former BCP Party House.
After the April 2021 Bulgarian parliamentary election, the National Assembly moved again to the old Parliament House because the new opposition led-majority (ITN, Democratic Bulgaria, ISMV) viewed the Party House building as a symbol of Bulgaria's communist past.
In August 2023, the National Assembly announced that they will move again to the former Party house building for a period of 2–3 years by September, due to main repair of the national assembly building. The former Party House was modernized before the start of September.
42°41′40″N 23°19′58″E﻿ / ﻿42.6944°N 23.3328°E﻿ / 42.6944; 23.3328
Fântână

Fântâna este, la origine, o construcție alcătuită dintr-o groapă cilindrică sau prismatică, cu pereții pietruiți, cu ghizduri împrejur, săpată în pământ până la nivelul unui strat de apă freatică și care servește la alimentarea curentă cu apă în mediul rural, denumită și puț.
Tot cu termenul fântână se desemnează și un ansamblu de dispozitive, piese și obiecte, de cele mai multe ori imobile, care au întotdeauna o valoare sculpturală și estetică, în care apa curge dintr-o sursă, conform cuvântului din limba latină fons, umple un anumit bazin și este apoi deversată, dar, de cele mai multe ori, este refolosită fiind utilizată prin reciclare.
În proiectarea și realizarea fântânilor se întâlnesc adesea straturi de apă care curg de-a lungul a diferite suprafețe de piatră, metal sau beton. Apa poate adesea curge dintr-un bazin de colectare într-altul sau ansamblul poate avea multiple bazine dispuse la diferite înălțimi pentru a imita o cascadă. Multe fântâni sunt plasate în locuri de largă circulație, prezentându-se ca puncte de atracție publică, fiind designate pentru a atrage atenția prin ilustrarea frumuseții curgerii apei în cadrul unui ansamblu sculptural.
Una din caracteristicile cele mai importante ale unei fântâni moderne este un jet, sau multiple jeturi de apă care determină apa să curgă în direcții foarte diferite, dintre care cea mai spectaculoasă este cea verticală. Această caracteristică implică existența unor mecanisme complexe în care pompele de apă joacă un rol esențial. Există numeroase exemple de astfel de fântâni, dintre care cea mai cunoscută este probabil fântâna ce constă doar dintr-un jet vertical de apă care țâșnește de la nivelul suprafaței Lacului Geneva din Elveția, cunoscută sub numele simplu de Jet d'Eau.
Deși au existat fântâni cu diferite funcții și de diferite complexități de-a lungul a multor milenii de istorie în cazul multor civilizații umane, fântânile moderne, așa cum apar astăzi, sunt o creație a curentului artistic și cultural al epocii barocului, originar în Italia începutului secolului al XVI-lea.
Fântânile de toate felurile, dar în special fântânile arteziene, naturale sau artificiale, au fost dintotdeauna mari atracții turistice. Astfel, deși este probabil una dintre cele mai faimoase fântâni cu jet vertical din lume, Jet d'Eau din Geneva nu este arteziana cu jetul cel mai înalt din lume. O listă de astfel de fântâni arteziene, toate artificiale, aranjate în ordinea descrescătoare a înălțimii maxime atinse de jetul vertical de apă, este prezentată mai jos.
Fântâna, Brașov

Fântâna este un sat în comuna Hoghiz din județul Brașov, Transilvania, România.
O părere privitoare la originea denumirii localității Fântâna o avem de la lingvistul Sextil Pușcariu care, într-un articol radiodifuzat, iar apoi tipărit în revista „Țara Bârsei”, în anul 1934, care apărea la Brașov, susține:
În anul 1733, când episcopul greco-catolic Inocențiu Micu-Klein a organizat un recensământ în Ardeal, în localitatea românească (Locus valachicus) Hidegkut, numită azi Fântâna, erau recenzate un număr de 43 de familii românești. Cu alte cuvinte, trăiau circa 215 români în această localitate. Din registrul aceleiași conscripțiuni mai aflăm că la Hidegkut funcționa preotul greco-catolic Iuon, care era recăsătorit, în urma decesului primei soții (Bigamus). În localitate, existau o biserică greco-catolică și o casă parohială (Domus parochialis). De pe fânețele parohiei se adunau, anual, 4 care de fân. Parohia greco-catolică făcea parte din protopopiatul de la Veneția de Jos : Archidiaconatus Venecziensis.
Fântânele, Maramureș

Fântânele, mai demult Poiana Porcului, colocvial Valea Porcului, (în maghiară Disznópataka, în germană Schweinbach) este un sat ce aparține orașului Târgu Lăpuș din județul Maramureș, Transilvania, România. Se află în partea de sud a județului, în Depresiunea Lăpuș, la poalele nordice ale culmii Breaza.
Prima atestare documentară: 1637 (Disznopataka).
Etimologia numelui localității: din s. fântânea, dim. cu suf. -ea (< lat. -ella) de la fântână „puț" (< lat. fontana).
La recensământul din 2011, populația era de 247 locuitori.
Fântânele, Bistrița-Năsăud

Fântânele, mai demult Iuș, (în dialectul săsesc Eisch, Aisch, în germană Neuösch, Eisch, Erbdorf, în maghiară Újős, Szászújős) este un sat în comuna Matei din județul Bistrița-Năsăud, Transilvania, România.
La recensământul din 2002 populația satului se ridica la 647 de locuitori, dintre care 429 maghiari și 218 români.
În anii 1970 a fost descoperită necropola celtică de la locul numit „Dealul Popii”, a doua ca număr de morminte după cea de la Pișcolt. Săpăturile au fost reluate cu succes în 1999 și au continuat de atunci cu doar două întreruperi. Vezi anul 2010.
Județul Mehedinți (antebelic)

Județul Mehedinți a fost o unitate administrativă de ordinul întâi din Vechiul Regat al României (existent în perioada antebelică, adică înaintea Primului Război Mondial). Județul se afla în regiunea istorică Oltenia, iar reședința era orașul Turnu Severin.
Județul Mehedinți era un județ de frontieră (și cel mai vestic județ al țării). Se învecina cu Transilvania și Banat (ce făceau parte atunci din Austro-Ungaria), Serbia, Bulgaria (până în 1908 Imperiul Otoman) și cu județele românești Gorj și Dolj.
În anul 1864, domnitorul Alexandru Ioan Cuza dă prima lege de organizare administrativ-teritorială modernă a teritoriului României. Legea prevedea împărțirea țării în 33 de județe, având ca subdiviziuni plășile și comunele (urbane și rurale). Județele și comunele erau investite cu personalitate juridică și cu organe deliberative și executive: consiliul județean și prefectul (acesta din urmă ca reprezentant al guvernului în teritoriu), respectiv consiliul comunal și primarul (în calitate de reprezentant al guvernului în teritoriu). Plășile erau simple subdiviziuni ale județelor, fără personalitate juridică, conduse de subprefecți, cu atribuții de supraveghere și control asupra autorităților comunale.
Județul antebelic Mehedinți era împărțit în 8 plăși și 2 plaiuri: Cloșani cu reședința Baia de Aramă și Cerna cu reședința în comuna rurală Balta și plășile Cîmpul cu reședința în comuna rurală Vânători, Blahnița cu reședința în comuna rurală Flămânda, Dumbrava cu reședința în comuna rurală Bâcleș, Motrul de Jos cu reședința în comuna rurală Strehaia, Motrul de Sus cu reședința în comuna rurală Broșteni, Ocolul de Jos cu reședința în comuna rurală Prunișori, Ocolul de Sus cu reședința în comuna urbană Turnu Severin (totodată și reședința județului) și Văilor cu reședința în comuna rurală Slivilești. Județul avea 2 comune urbane (Turnu Severin-reședința județului și port și Baia de Aramă) și 20 comune rurale.
Se găseau ape minerale la: Cârciu, Baia de Aramă și Balta, care conțineau fier, puciosă și alte minerale. Locuitorii de la munte se ocupau cu dogăria, dulgheria și cu producerea șindrilei, care se vindea în județele Mehedinți, Gorj și Dolj. La Glogova și Sisești se fabricau oale, pe lângă cele produse la fabrica de oale din Turnu Severin. Femeile, pe lângă industria domestică, se ocupau și cu creșterea viermilor de mătase și făceau diferite pânzeturi și marame de o rară frumusețe. La Baia de Aramă se făceau stofe de o calitate bună. Locuitorii din comuna Șișmanul se ocupau în timpul iernii cu confecționarea rogojinilor. Vin de bună calitate se făcea din viile de pe dealurile Orevița și Golul Drincei. În județul Mehedinți se găsea piatră bună pentru construcții și fabricarea pietrelor de moară și a varului.
Bâlciuri se organizau la: Bălăcița, Borlățelul, Cleanov, Corcova, Ciovârnășani, Jegujani, Lupoaia, Pătulele, Ploștina, Prunișor, Obârșia, Strehaia și bâlciurile Severinului.
Marca (stema) județului Mehedinți era simbolizată de o albină, pentru că în trecut se producea multă miere și ceară aici.
Ministerul Dezvoltării, Lucrărilor Publice și Administrației

Ministerul Dezvoltării, Lucrărilor Publice și Administrației (MDLPA) este un organ de specialitate al administrației publice centrale, cu personalitate juridică, care funcționează în subordinea Guvernului României din data de 23 decembrie 2020.
În perioada noiembrie 2019 - decembrie 2020, MDLPA s-a numit Ministerul Lucrărilor Publice, Dezvoltării și Administrației (MLPDA).
Anterior, MLPDA a mai funcționat in perioada 22 decembrie 2012 - 4 ianuarie 2017, când a fost comasat cu Ministerul Fondurilor Europene, creându-se astfel o nouă structură guvernamentală, Ministerul Dezvoltării Regionale, Administrației Publice și Fondurilor Europene (România).
MDLPA a fost înființat prin reorganizarea Ministerului Dezvoltării Regionale și Turismului (2009-2012) și prin preluarea activității în domeniul administrației publice, a structurilor și a instituțiilor specializate în acest domeniu de la Ministerul Administrației și Internelor, conform Ordonanței de urgență nr. 96 din 22/12/2012.
Ministrul actual al lucrărilor publice, dezvoltării și administrației este Attila Cseke. Anterior, ministerul a fost condus (în ordine cronologică) de Ion Ștefan, Liviu Dragnea, Sevil Shhaideh, Vasile Dâncu și Cseke Attila.
Activitatea Ministerului Lucrărilor Publice, Dezvoltării și Administrației (MLPDA) se concentrează pe următoarele domenii:
Programe finanțate din fonduri europene:
Programe cu finanțare guvernamentală: Programul Național de Dezvoltare Locală (PNDL), programe pentru dezvoltare teritorială Arhivat în 26 iulie 2014, la Wayback Machine., construirea de locuințe, reabilitarea termică a blocurilor de locuit, consolidarea clădirilor cu risc seismic, dezvoltarea infrastructurii rurale Arhivat în 26 iulie 2014, la Wayback Machine., construirea de săli de sport, bazine de înot și cămine culturale.
Conducere
Organigramă
Instituții în subordinea/sub coordonarea/sub autoritatea MLPDA
Agenții de dezvoltare regională (ADR):
Birouri de cooperare transfrontalieră
În septembrie 2016, un raport ExpertForum a arătat că în ultimii patru ani, Ministerul Dezvoltării, condus de Liviu Dragnea și Vasile Dâncu, a alocat nu mai puțin de 5,7 miliarde de lei din Programul Național de Dezvoltare Locală fără absolut nicio justificare obiectivă, ci doar în baza clientelismului de partid.
Fereastră

Fereastra este elementul arhitectural utilizat în construcții, având o deschizătură de formă regulată, care este lăsată în peretele unei clădiri pentru a permite să intre aerul și lumina. În afara ferestrelor comune ale clădirilor și structurilor arhitecturale, pot avea ferestre și diferite mijloace de transport, așa cum sunt autovehiculele, trenurile și aeronavele.
În trecut, în locuințele rurale din România, în loc de sticlă se folosea vezica urinară a porcului sau cu o bucată de hîrtie unsă cu ulei. Primii de care se știe că foloseau sticlă pentru ferestre sunt romanii, o thenologie produsă probabil în Egiptul Roman, în Alexandria, aproximativ 100 d. Hr.. Ferestrele de hârtie erau economice și larg răspândite în China, Japonia și Coreea. În Anglia, sticla a devenit comună pentru feresterele caselor obișnuite de la începutul secolului 17
Materiale media legate de fereastră la Wikimedia Commons
Biserica Ortodoxă Română din Episkopeio

Biserica Ortodoxă Română din satul Episkopeio, Cipru, este un lăcaș de cult dedicat Sfânta Muceniță Chiriachi și Sfântul Ioan Hozevitul. Aceasta reprezintă un important punct de referință spirituală pentru comunitatea românească din Cipru și pentru ortodocșii din zonă.
Construcția bisericii a început ca urmare a nevoii comunității românești din Cipru de a avea un spațiu propriu de rugăciune și celebrare religioasă. Înființarea acestui lăcaș a fost posibilă prin implicarea activă a Episcopiei Ortodoxe a Ciprului și a autorităților locale, care au oferit sprijin logistic și material pentru realizarea proiectului.
Lăcașul a fost construit pe terenul pus la dispoziție de Episcopia din Cipru, situat în satul Episkopeio, în apropierea capitalei Nicosia. Prima piatră de temelie a fost așezată în 2012, iar biserica a fost inaugurată și sfințită în anul 2014, devenind un simbol al legăturii dintre Biserica Ortodoxă Română și cea din Cipru.
Biserica este construită într-un stil arhitectural tradițional ortodox, cu influențe bizantine. Clădirea are o formă simplă și elegantă, iar iconografia sa reflectă atât tradițiile românești, cât și pe cele cipriote. Picturile murale și icoanele din interior sunt lucrări ale unor artiști ortodocși talentați, care au integrat simboluri și elemente specifice ambelor culturi.
Un element deosebit este faptul că biserica este dedicată Sfânta Muceniță Chiriachi, o sfântă venerată atât în tradiția ortodoxă cipriotă, cât și în cea românească. De asemenea, Sfântul Ioan Hozevitul, originar din România, aduce o legătură directă cu spiritualitatea românească.
Biserica Ortodoxă Română din Episkopeio nu este doar un loc de cult, ci și un centru al vieții comunitare pentru românii din Cipru. Aici se desfășoară slujbe regulate, inclusiv Sfânta Liturghie, botezuri și cununii, toate oficiate în limba română.
Comunitatea organizează, de asemenea, evenimente culturale și sociale, precum sărbători tradiționale, coruri bisericești și activități educative pentru copii. Biserica reprezintă un spațiu de unitate pentru diaspora românească, promovând atât credința, cât și tradițiile culturale românești.