davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Воин

Воин (ст.‑слав. воинъ, от др.-греч. στρατιῶτης) — служащий в войске, военный, человек, имеющий отношение к военному делу, непосредственно участвуя в военных (боевых) действиях, тот кто сражается с врагом, несет военную службу, воюет, также имел на Руси (в России), в её краях (странах) и другие названия, такие как: воинственник, воинник, вояк, ратай, ратник, боец, солдат.
Также в некоторых статьях, книгах, фильмах и так далее воинами называют солдат, скорее всего люди стали путать эти два значения из-за схожести воина и солдата.
Первой задокументированной войной считается война между народом шумеров и царством Элам в 2700 году до нашей эры, о чем нам сообщает документ под условным названием «Список царей Шумера и Аккада».
Именно этот конфликт считается самой первой датированной войной в истории человечества.
Английский поэт и дипломат Джальс Флетчер в своей книге «Of the Russe Common Wealth» («О Русской Державе») писал: «Русские воины носят имя сынов боярских или сынов благородных. Это их звание по военным обязанностям. В России считается благородным каждый воин и таким образом сын джентльмена (который рождается воином) всегда сам джентльмен и солдат. Он не делает ничего иного, кроме дел военных. Когда он возмужает и способен владеть оружием, он является в управление — „Разряд“ или к главному местному административному начальнику. Тот его записывает и назначает в какую-либо часть страны, преимущественно туда же, где был его отец».
Воинами, в Отечественную войну 1812 года, назывались особое ополчение, набранное из одних удельных имений Великой Княгини Екатерины Павловны.
«Один в поле не воин.», «Такой воин, что сидит, да воет.», «Воин: сидит под кустом дает.» (пословицы), «И один в поле воин, коли по-русски скроен.»
«Но отец твой – старый воин, Закален в бою» (М. Ю. Лермонтов).
Русский характер (фильм)

«Русский характер» — российский телефильм 2014 года режиссёра Александра Якимчука. Премьера состоялась 28 декабря 2014 на телеканале «НТВ».
2013 год. Украина. Крым. В небольшой посёлок на берегу моря приезжает из Санкт-Петербурга русский военный моряк Максим Фадеев, получивший телеграмму о смерти деда. Здесь, в Крыму, прошло детство Максима. Здесь живут его друзья. Он узнаёт, что дома деда, как и весь посёлок, терроризирует банда некоего Ващука, работающего на украинского олигарха, который хочет выжить из посёлка местных жителей, снести его и построить на этом месте дорогой отель с ресторанами и яхт-клубом. Фадеев пытается законными средствами остановить стройку и спасти родные места, однако коррумпированная местная администрация и милиция покрывают бандитов. Фадеев не намерен сдаваться. Местные жители, ранее запуганные, не верившие в возможность противостояния украинской власти, покрывающей бандитов олигарха, и не сопротивлявшиеся бесчинствам, видя решительность Фадеева, начинают помогать ему.
В эпизодических ролях актёры театров города Севастополь — Русского драматического театра Черноморского флота им. Б. А. Лавренева и Русского драматического театра им. А. В. Луначарского.
Кинокритик Сергей Синяков в рецензии для серии материалов о русском патриотическом кино интернет-издания «Meduza», писал:
Украинские источники назвали фильм «российской антиукраинской пропагандой», однако, отмечая, что «многие россияне отзываются о фильме очень хорошо».
Российский блогер-кинокритик BadComedian в выпуске от 16 июля 2022 года «Российская vs. Украинская пропаганда в кино» рассмотрел и сравнил три фильма — украинский фильм «Гвардия» и российские телефильмы «Русский характер» и «Военный корреспондент».
Министерство культуры Украины на основании обращения СБУ внесло режиссёра фильма и актёров в Перечень лиц, создающих угрозу национальной безопасности Украины.
Приз в номинации «Лучший сценарий» конкурса «Телевизионные игровые фильмы» XVII-го Международного телекинофорума «Вместе» (2016, Ялта).
Аника-воин

Ани́ка-во́ин (греч. ἀνίκητος — «непобедимый»; также Они́ка-во́ин) — герой русского народного стиха об Анике и Смерти. В переносном смысле означает человека, который хвастается лишь вдалеке от опасности.
В стихе молодой Аника-воин хвастается своей силой и разоряет беззащитных людей. В пути ему встречается Смерть и упрекает его за хвастовство. Аника-воин нисколько её не боится и вызывает на поединок. Смерть быстро одолевает его, и он, раскаявшись о необдуманном слове, начинает умолять её дать ему хоть сколько-нибудь времени, но Смерть убивает его.
Согласно одной из гипотез, русский стих восходит к «Повести о прении живота со смертью».
Имя героя скорее всего взято из византийского сказания о герое Дигенисе, который там упоминается с постоянным эпитетом anikitos. Русские переписчики могли посчитать эпитет за имя собственное.
Аника-воин перешёл в поговорку «Аника-воин сидит да воет». Его имя упоминается в сказках, притчах, народной драме (например, в пьесе о «Царе Максимилиане», интермедии «Аника-воин»). Его нередко изображали с кратким изложением повести «О прении живота со смертью» на лубочных картинках. Н. А. Некрасов в своём произведении «Кому на Руси жить хорошо».
Finist. The First Warrior

Finist. The First Warrior (Russian: Финист. Первый богатырь, lit. 'Finist. The First Bogatyr') is a 2024 Russian Slavic fantasy adventure film directed by Dmitry Dyachenko and produced by Yellow, Black and White. It is the fourth film in the franchise "The Last Warrior" and a prequel to the 2017's The Last Warrior (The Last Knight), as well as a spin-off of the series.
The plot of the film is based on Russian folk tales, a free continuation of the 1976 film Finist, the Brave Falcon. The film stars Kirill Zaytsev, as well as Elena Yakovleva, Yulia Peresild, Fyodor Dobronravov, Sergey Lavygin. Kristina Stroiteleva, Fyodor Gamaleya and others. The central character of the film is The Feather of Finist the Falcon. The film shows the path of becoming Baba Yaga, a healer and sorceress, forced to hide after the victory of the light forces over the dark ones. Part of the filming took place in Kazakhstan, the process lasted 23 shifts.
Finist. The First Warrior premiered at the Karo 11 October in Moscow on December 24, 2024. This film was theatrically released on January 1, 2025, by National Media Group Film Distribution.
The film tells the story of the strongest, most agile and handsome hero of Belogorye named Finist. He must remain strong to continue to inspire admiration among people. And suddenly he sets off on a difficult journey to the East.
The authors initially planned to spend 980 million rubles on the production of the film. They requested half of this amount from the Russian Cinema Fund.
Finist the Falcon, played by Kirill Zaytsev, was one of the key characters in the films The Last Warrior: Root of Evil (2021 film), The Last Warrior: A Messenger of Darkness (2021 film) and The Last Warrior: Offspring (2024 TV series).
Principal photography began in April 2023 in Moscow, Russia and took place in Kazakhstan.
Part of the filming took place in Kazakhstan, the process lasted 23 shifts. Among the filming locations were the Singing Dune, Charyn Canyon (the episode of Finist's flight from the cave), the city of Qonayev and Almaty (forests and mountains in the city's vicinity), national parks and steppes. One of the blocks was filmed in the scenery of the Nomad fortress, which was built in 2005 for the film Nomad.
The film earned more than 1.6 billion rubles at the box office on January 6.
Konstantin Vasilyev

Konstantin Alexeyevich Vasilyev (Russian: Константи́н Алексе́евич Васи́льев; September 3, 1942 – October 29, 1976) was a Russian symbolist painter, who left more than 400 paintings and drawings. His range of works included portraits, landscapes, realistic compositions, Russian epics, Slavic and Teutonic mythology, and battle paintings. Vasilyev popularized legendary characters of the Russian folk art, songs and fairy tales: Ilya Muromets, Mikula Selyaninovich, Svyatogor, Dunay Ivanovich [ru], Dobrynya Nikitich, Volga Svyatoslavich and others. His Scandinavian and Germanic saga cycle includes depictions of Odin, Freyja and valkyries. Several paintings are devoted to the Great Patriotic War of the Soviet people. These include "Marshal Zhukov", "Invasion", "The Parade of 1941" and "Nostalgia."
Vasilyev's works are popular among Russian neopaganism. Among the illustrations for the book Dezionization by anti-Semitic author Valery Yemelyanov, one of the founders of Russian neopaganism, there were reproductions of Vasilyev's paintings on the theme of the struggle of Russian heroes with evil forces, in particular, a painting signed in this publication as Ilya Muromets defeats the Christian plague. Reproductions of Vasilyev's paintings were placed in the Temple of the Veda Perun of the neopagan movement of Ynglism and are presented in the Slavic-Aryan Vedas, expounding the teachings of Ynglism.
Konstantin Vasilyev died on October 29, 1976, in a railway accident near Kazan. His family and friends never believed in the official version of his death and suspected that the painter was murdered. Vasilyev was buried in the village of Vasilyevo, where he lived since 1949. Recognition came posthumously. A documentary "Vasilyev from Vasilyevo" was released in 1978. The Konstantin Vasilyev Museum opened in Moscow in 1998. Another film about the painter under the title "A man with an eagle-owl. Konstantin Vasilyev" was made in 2002. In 2012 Konstantin Vasilyev Museum in Moscow was renamed the Konstantin Vasilyev Centre of the Slavic Culture. Next year, in 2013, the Konstantin Vasilyev Art Gallery was opened in Kazan.
Vasilyev's oeuvres steadily gained in popularity through the late Soviet and early post-Soviet periods, until they have reached a virtually iconic status among Russian nationalists, neo-pagans, and fantasy geeks.
The minor planet 3930 Vasilev, discovered by Soviet astronomer Lyudmila Zhuravlyova in 1982 is named after him.
Media related to Konstantin Vasilyev at Wikimedia Commons
Hero (2019 Russian film)

Hero (Russian: Герой, trans. Geroj or Geroy) is a 2019 Russian spy action comedy film directed by Karen Oganesyan. It stars Alexander Petrov as Andrey Rodin, Russian spy who was forced to back to action after years away from his homeland. The film also features Svetlana Khodchenkova, Vladimir Mashkov and Konstantin Lavronenko.
The shooting took 47 shifts - from April to June 2018. In addition, several scenes due to the crazy business of the leading actors had to be finished in a year. The film was shot in the cities of Riga, Jurmala and Sigulda, Latvia, in the Republic of Crimea and the Kaliningrad Oblast, Russia.
Hero is scheduled to be released for September 26, 2019 in Russia by Central Partnership.
Andrey Rodin was trained 15 years ago in a special school of the Foreign Intelligence Service (SVR), where agents were trained from teenagers. In the early 2000s, the project was closed, and the main character has long settled in one of the European cities and no longer remembers Russia.
Once he picks up the phone and hears the voice of his father, who is considered dead. He informs Andrey Rodin that he is open for hunting. Unknown services are trying to destroy him and he can only escape. Andrey Rodin now has a desire not only to survive, but also to find his father again. To the aid of the protagonist comes his first love, Masha, who also has an interest in everything that happens. Andrey is getting more and more involved in espionage game, not realizing the true scale.
Filming began in April 2018 and takes place in Europe, Kaliningrad and Moscow. Actors had to perform tricks on the ground, in water and in the air. In one scene, the heroes fly off a balloon in wingsuits (winged overalls), and in another they jump from the roof of a 27-story skyscraper.
Ivan Tsarevich

Ivan Tsarevich (Russian: Ива́н Царе́вич or Иван-царевич) is one of the main heroes of Russian folklore, usually a protagonist, often engaged in a struggle with Koschei. Along with Ivan the Fool, Ivan Tsarevich is a placeholder name, meaning "Prince Ivan", rather than a definitive character. Tsarevich is a title given to the sons of tsars.
He is often, but not always, the youngest son of three. In the tale "The Three Tsardoms" he is a son of Nastasya the Golden Braid. Different legends describe Ivan with different wives, including Yelena the Beautiful, Vasilisa the Wise and Marya Morevna.
Ivan is the main hero of multiple Russian folktales. He is almost always portrayed either as the third son of a peasant family or as the third son of a king. In the latter stories, he is called Ivan Tsarevich, which means "tsar's son". ("Ivan" is one of the most common Russian forenames.) The friends and foes of Ivan Tsarevich are often mythic figures, from magical animals to deathless beings. The most famous folktale featuring Ivan as the protagonist is "Tsarevitch Ivan, the Firebird and the Gray Wolf". In this story, a magical wolf aids Ivan as he captures the firebird and wins the hand of a beautiful tsarevna. The firebird inspired Igor Stravinsky's 1910 ballet of the same name. In another famous tale, part of which was also used by Stravinsky in The Firebird, Ivan Tsarevich married a warrior princess, Maria Morevna, who had been kidnapped by the immortal being called Koschei the Deathless. In this tale, the animal helpers were a lion, a bird and a magical horse that belonged to Baba Yaga. Mounted on this horse, Ivan defeats Koschei. Ivan the peasant's son has as many tales as Ivan Tsarevich. One of the best known is the story "the Little Humpbacked Horse", in which a magical talking horse helps Ivan to become a hero and to marry the princess he loves. Ivan Tsarevich is also mentioned in Fyodor Dostoevsky’s 1871 novel Demons, (also known as The Possessed or The Devils) as an identity to transform the protagonist, Nikolai Stavrogin into, and thus thrust him into legendary status as a mascot of the new regime.
Tales about Ivan Tsarevich include:
Saltovo-Mayaki

Saltovo-Mayaki, also known as Saltovo-Majaki or simply Saltiv, is the name given by archaeologists to the early medieval culture of the Pontic steppe region roughly between the Don and the Dnieper Rivers, flourishing roughly between the years of 700 and 950. The culture's type sites are Mayatskoye (aka Mayaki) near the Don and Verkhnii Saltiv by the Donets.
Saltovo-Mayaki influence was strong in the area of the Volyntsevo culture to the northwest of the main Saltovo-Mayaki territory. There's a scholarly debate on the identification of the culture with a particular ethnic group, but is generally associated with the Eastern European steppe nomads (Alans, Bulgars and Khazars or Khazar Khaganate).
The Saltovo-Mayaki material culture was "fairly uniform" across the various tribes.
A genetic study published in Nature in May 2018 examined three males of the Saltovo-Mayaki culture buried in Belgorod Oblast, Russia between ca. 700 AD and 900 AD. The sample of Y-DNA extracted belonged to haplogroup R1. The three samples of mtDNA extracted belonged to the haplogroups I, J1b4 and U7a4.
Flytoget

Flytoget er et hurtiggående flytogtilbud som forbinder Oslo lufthavn, Gardermoen med Oslo og Drammen. Trafikken har siden starten i 1998 vært utført av selskapet Flytoget AS med togmateriell av type 71, som fra sommeren 2021 er supplert med type 78. Strekningen mellom Oslo Lufthavn stasjon og Oslo sentralstasjon betjenes seks ganger i timen, og tilbakelegges på mellom 19 og 22 minutter. Videre betjenes Stabekk stasjon to ganger i timen og Drammen stasjon tre ganger (inkludert mellomliggende stasjoner).
I 2019 reiste 6,7 millioner passasjerer med Flytoget, tilsvarende en markedsandel på 28,7 % av tilbringertransporten til flyplassen. 99,1 % av Flytogets planlagte avganger ble kjørt, og disse hadde en punktlighet på 94,3 % (forsinket maks fire minutter).
FLY1 kjøres én gang i timen, mens FLY1x kjøres to ganger, som gjør at FLY1/FLY1x til sammen kjøres hvert 20. minutt. FLY2 kjøres også hvert 20. minutt (tre ganger i timen). Dette gjør at Oslo Lufthavn og Oslo S betjenes hvert 10. minutt. Drammen, Asker, Sandvika og Lillestrøm betjenes hvert 20. minutt. Stabekk betjenes hvert 20./40. minutt, mens Lysaker, Skøyen og Nationaltheatret betjenes hvert 10. minutt med unntak av et opphold på 20 minutter hver time.
På grunn av koronaviruspandemien ble FLY1 og FLY1x midlertidig innstilt i mars 2020, mens FLY2 ble kjørt som normalt. Dette betyr at samtlige stasjoner ble betjent hvert 20. minutt, med unntak av Stabekk som ikke ble betjent.
Den 1. oktober 1996 vedtok Stortinget at NSB Gardermobanen, som fra før av var satt til å bygge og drifte Gardermobanen, også skulle stå for driften av flytogene. Togtrafikken ble satt i gang 27. september 1998 med høyhastighetstog av type 71, som har en topphastighet på 210 km/t, mens den nye flyplassen ble tatt i bruk 8. oktober samme år. På grunn av forsinket ferdigstillelse av tunnelen Romeriksporten måtte man fram til 22. august 1999 kjøre den gamle Hovedbanen mellom Lillestrøm og Oslo, noe som førte til at toget brukte lengre tid enn planlagt.
Siden 2. september 2009 er Drammen Flytogets endestasjon i vest, med avganger hvert 20. minutt derifra.
I 2015 ble bestilt åtte nye firevogners togsett fra den spanske produsenten CAF. Det første togsettet av type 78 ble satt inn i drift i juni 2021, men etter 19 dager ble togsettet tatt ut av drift etter at det ble oppdaget sprekker i understellet. De var ute av drift i halvannet år. 9. januar 2023 ble det første togsettet satt inn i driften igjen, og i slutten av juni 2023 var seks av de åtte nye togsettene i drift.
Type 78 (motorvognsett)

Type 78 er et togsett bygd av den spanske fabrikanten Construcciones y Auxiliar de Ferrocarriles (CAF). Type 78 er en variant av deres CAF Oaris høyhastighetstog, som ble bygd for Flytoget. Pr. 2023 betjener Flytoget strekningene mellom Oslo Lufthavn og Oslo S Gardemobanen, Drammen og Stabekk.
Type 78 består av åtte firevogners togsett med en toppfart på 245 km/t. Dette er en noe lavere toppfart enn andre CAF Oaris-modeller, som kan oppnå en fart på 350 km/t. På Gardemobanen kan imidlertid togene bare gå opp til 210 km/t før Intercity-utbyggingen er fullført. Da vil det være mulig å kjøre i 245 km/t.
Flytoget bestilte i 2015 åtte 4-vognstog. Det første togsettet av type 78 ble satt inn i drift fra 3. juni 2021, men etter 19 dager ble togsettet tatt ut av drift etter at det ble oppdaga sprekker i understellet. Deretter fulgte en lang periode med undersøkelser, utbedringer og prøvekjøringer.
Fra 9. januar 2023 ble ett eller to togsett igjen satt i trafikk, og pr. mars 2023 hadde Flytoget overtatt fem av de åtte togsettene.
Norgesmesterskapet i poker

Norgesmesterskapet i poker ble arrangert første gang i 2002. Frode Fagerli og Poker Events AS har arrangert disse originale norgesmesterskapene. Antallet deltagere i Main Event økte fra 89 spillere i 2002 til 1 268 deltakere i Dublin i 2016. I de første årene ble mesterskapet arrangert i Norge, men flyttet i 2006 til Sverige. Fra 2012 til 2022 ble poker NM avholdt i Dublin, Irland, og fra 2023 i Bratislava, Slovakia.
Fra og med 2015 har det blitt arrangert to norgesmesterskap i poker. NM fortsatte i utlandet, avholdt i løpet av våren. I tillegg arrangeres det et Norgesmesterskap i Norge, i løpet av høsten.
Det mesterskapet som gjennomføres i Norge, er et initiativ satt i gang av Kulturdepartementet for å tilby norske pokerspillere muligheten til å konkurrere på norsk jord. Det er en del av endringen i loven fra 1. januar 2015. Da ble poker lovlig å spille hjemme med maks 10 spillere for maks 1 000 kr hver. I tillegg ble det lov å arrangere et Norgesmesterskap i poker bestående av tre forskjellige turneringsformer og fem regionale kvalifiseringer.
Lotteritilsynet ga Blodkreftforeningen tillatelse til å gjennomføre årlige norgesmesterskap i turneringspoker i perioden 2015 – 2017. Global Poker Tours Ltd. (GPTL) var autorisert som entreprenør, og arrangerte NM i turneringspoker på vegne av Blodkreftforeningen. Arrangementet på Gardermoen i 2015 vant pris som Beste turnering i Europa. Verdensrekorden for et lukket nasjonalt mesterskap ble satt under NM i Norge både i 2015 med 1 984 deltagere og i 2016 med 2 123 deltagere i Main Event.
Fra 2018 til 2020 var det Gynkreftforeningen, med entreprenøren Adlers Gate AS og partypokerLIVE som har lisens til å arrangere Norgesmesterskapet i poker. Nytt for 2018 var at innskuddsgrensen økte til 20 000 kr og at man kunne holde ettbordsturneringer (SnG).
Fra og med 2021 varer lisensen 5 år. Igjen er det Adlers Gate AS som er entreprenør for mesterskapet, mens Gynkreftforeningen og Blodkreftforeningen deler på arrangørposten. Nytt for 2021 er at innkjøpsgrensen gjøres om til tapsgrense, og at det vil være mulig å arrangere re-entry turneringer.
Det er Thomas Udness som har stått bak arrangementene på norsk jord, både for Blodkreftforeningen fra 2015-2017 og Gynkreftforeningen fra 2018-2020. Udness er eier av Adlers Gate AS. Firmaet samarbeider med Norsk Pokerforbund og Lotteritilsynet på alle områder rundt NM i Norge.
Spilleprogrammet for Poker NM 2024 er fastsatt, det går fra 28 september til 6 oktober på Thon Congress Center Oslo Airport.
Edinburgh lufthavn

Edinburgh Airport (IATA: EDI, ICAO: EGPH), (også kalt Turnhouse) ligger i Edinburgh i Skottland, og er den 8. største flyplassen i Storbritannia. Den ligger 13 km fra Edinburgh sentrum.
Edinburgh Airport er eid av BAA plc, selskapet som også eier London Heathrow, London Gatwick, London Stansted Airport, Glasgow International, Aberdeen og Southampton.
Det nåværende terminalbygget, designet av Robert Matthew, ble bygd i 1977 og har blitt oppgradert de senere år, med nye parkeringsfasiliteter og en større ankomsthall. Et nytt kontrolltårn sto ferdig i 2005.
Paddington stasjon

Paddington stasjon er en jernbane- og undergrunnsstasjon i Paddington, London. Den ligger i kollektivsone 1. Stasjonen drives av Network Rail.
Jernbanestasjonen er endestasjon for fjerntog til West Country, Bristol, Bath og det sørlige Wales, samt for en del pendlertog til det vestlige London. Rutene drives av Great Western Trains.
Heathrow Express går mellom Paddington og London Heathrow Airport.
Den første stasjonen i Paddington var en midlertidig endestasjon for Great Western Railway, som åpnet i 1838. Det ble da kjørt en rute til Taplow i nærheten av Maidenhead. Etter at den nåværende stasjonen åpnet i 29. mai 1854 ble det gamle området omgjort til godstogsentral. Det er ikke lenger i bruk, og blir pr. 2005 utbygget som et bo- og forretningsområde under navnet Paddington Central.
Stasjonen ble designet av Isambard Kingdom Brunel, som er minnet med en statue på stasjonen. Mye av arbeidet ble egentlig gjort av hans partner, Matthew Digby Wyatt. Glasstaket holdes opp av støpejernsbuer i tre spenn, med en bredde på 20,70 m, 31,20 m og 21,30 m, og en lengde på 213 m. Komplekset ble kraftig utvidet i årene 1906–1915.
En av Brunels tidligste konstruksjoner ble funnet i forbindelse med en renovering i 2004, da man fjernet et ytre lag av tegl og avdekket en støpejernsbro som førte Bishops's Bridge Road over jernbanelinjene.
Hammersmith & City- og Circle-linjene (til og fra Hammersmith) har plattformer på bakkenivå, ved siden av jernbanestasjonen. District og Circle har grunne tunneler, med plattformer som går på tvers rett under jernbaneplattformene, mens Bakerloo-linjen går i dype tunneler og dermed ligger nederst i komplekset.
Den første undergrunnsplattformen ble åpnet av Metropolitan Railway i 1863. Plattformen lå på en egen stasjon, i mange år kalt Bishop's Road etter veien den lå ved, på nordsiden av Paddington stasjon. Den ble etterhvert utvidet, og knyttet inn i samme kompleks slik at det er lett å bytte mellom undergrunn og tog. Fram til 1960-årene delte Hammersmith & City og pendlertogene plattformer.
En annen undergrunnsstasjon, Praed Street, ble åpnet i 1868. Denne ble også knyttet til Paddington stasjon, og er den delen som betjener linjene Circle og District.
Bakerloo-linjen åpnet sine plattformer i 1913.
Det er planer om at Crossrails linje 1 skal stoppe på Paddington stasjon.
Bjørnen Paddington, som er kjent fra barnebøkene av Michael Bond, har navn etter stasjonen. I bøkene fortelles det at han kom «fra det dypeste, mørkeste Peru», og ble funnet på stasjonen med en lapp hengende fra halsen hvor det sto «vær så snill å ta vare på denne bjørnen». Det er en statue av bjørnen på stasjonen, og en liten butikk i billethallen selger Paddington-artikler.
Seoul stasjon

Seoul stasjon (tidligere navn Keijo stasjon og Namdaemun stasjon) er den største og viktigste jernbanestasjonen i Seoul, Sør-Korea. I 2005 benyttet 24,7 millioner passasjerer stasjonen. På stasjonen knyttes mange av byens undergrunnsbane- og toglinjer sammen. Dette gjelder Gyeongbulinja (lokal) Gyeongbulinja (ekspress), samt Gyeonguilinja, samt høyhastighetstog, ekspress, og lokale jernbaneforbindelser innenlands. I tillegg kommer de to undergrunnsbanelinjene i Seouls undergrunnsbane, linje 1 og linje 4.
Stasjonen er endeholdeplass for Korea Train Express og ekspresstilbudet til Busan stasjon, samt lokale tilbud til Dorasan stasjon. Stasjonen trafikkeres også av et dusin tog på Honamlinja og dennes ekspressdel til Gwangju stasjon og Mokpo. Stasjonen var tidligere også hoveddestinasjonen for langdistansetog på Gyeongbulinja, Honamlinja, Jeollalinja og Janghanglinja, men tidlig i 2004 ble de fleste avgangene flyttet til Yongsan stasjon.
Seoul stasjon gir overgangsmuligheter til Seouls undergrunnsbane linje 1 og linje 4.
Stasjonen åpnet i 1900 som «Gyeongseong stasjon» og ble gitt navnet «Namdaemun stasjon» i 1905 på grunn av nærheten til Namdaemun. I 1910 ble bynavnet på dagens Seoul endret fra Hanseong til Gyeongseong («Keijo» på japansk), og stasjonen endret derfor også navn i 1915 til «Gyeongseong stasjon» in 1915.
Den gamle Gamle Seoul stasjon (구서울역사, 舊서울驛舍), het opprinnelig Keijo (Gyeongseong) stasjon og designet av Tsukamoto Yasushi ved Tokyo Imperial University, og ble ferdigstilt i november 1925. Den røde mursteinsbygningendesignet i eklektistisk stil, består av en bysantinskaktig sentral dom, med et sentralisert og symmetrisk utseende. Stasjonen fikk nytt navn i 1947. Stasjonen ble utvidet etter Koreakrigen og en ny terminal ved siden av den gamle ble ferdigstilt i 2004, samtidig som høyhastighetstoget Korea Train Express begynte å gå.
Marius Bodin Larsen

Marius Bodin Larsen (født 12. oktober 1972 i Arendal, død 19. desember 2006 i Oslo) var en norsk musiker, lydtekniker og produsent. Han regnes som en sentral person i Oslo-rocken på 1990- og 2000-tallet.
Larsen var bassist i rockebandene Ultra Uglies (1988–1990), Dustsucker (1990–1993) og Intellecto (1996–2000). Han begynte sin lydteknikerkarriere som lydansvarlig i Arendal Rock Klubb i 1991, og i 1993 begynte han på Norsk Lydskole. Han var så sivilarbeider hos Akershus musikkråd fra 1995 til 1997.
I 1997 etablerte han lydstudioet Audio Tree, og deretter studioet Crystal Canyon i 2001, sammen med Knut Schreiner og Anders Møller. Studioet har vært knyttet til artister som Turboneger, Euroboys, Serena Maneesh, Kåre Virud, Maria Solheim, The Low Frequency in Stereo med flere. Larsen var lydansvarlig da Turboneger gjorde comeback under Quartfestivalen i 2002. Han har medvirket i en rekke teater- og konsertproduksjoner (f.eks. Zoo Story, Black Box 1995) festival- og turnevirksomhet (Norwegian Wood, Quartfestivalen) musikkvideoer osv.
Tirsdag 29. mai 2007 ble det holdt minnekonsert over Larsen på Blå i Oslo. Med på konserten deltok blant andre Serena Maneesh, Kåre and the Cavemen, King Midas og Dharma. Det ble utgitt et musikkalbum i anledningen. En sending av Lydverket handlet også om Larsen, hvor det ble gjort intervjuer av medlemmer av band som samarbeidet med Larsen, og det ble spilt sanger fra album som Larsen var involvert i. Sendingen ble sendt 28. mai 2007 på NRK P3.
Dale of Norway

Dale of Norway er en norsk tekstilbedrift etablert på Dale i Vaksdal kommune i Hordaland i 1879, som er internasjonalt anerkjent for strikkeplagg av høy kvalitet i ren ull. Dale of Norway har utviklet og tilbyr flere av Norges mest kjente tradisjonelle design i norsk ull, men har de siste årene også lansert kolleksjoner for sport og mote i myke og lette ulltyper. Siden 1956 har selskapet levert offisielle OL- og VM-gensere. Dale of Norway er av de få selskapene hvor designprosessen og strikkeproduksjonen fortsatt foregår i Norge, nemlig på hovedkontoret og den historiske fabrikken som ligger på Dale mellom Bergen og Voss. The Living Factory Museum og Fabrikkutsalget på Dale holder åpent for besøkende hele året. Dale of Norway har konseptbutikker i Oslo, Stavanger og Quebec, og et datterselskap i USA.
Per desember 2017 hadde bedriften 68 ansatte.
Dale Fabrikker ble grunnlagt av Peter Jebsen i 1879. I Bergsdalselven fant han en stor kraftkilde til en ny industribedrift, og kjøpte kraftrettighetene fra lokale bønder. Maskinene kom fra England, med båt til Dalevågen og ble videre fraktet med hest og vogn: kardeverk, spinnemaskiner og 200 vevstoler, samt appretur og fargerimaskiner kom også samme veien.
Da fabrikken ble anlagt var bare en husmannsplass og noen utløer på Dalekvam. På slutten av 1800-tallet hadde fabrikken omkring 500 ansatte, og i 1900 var det godt over 1 000 innbyggere på stedet. I 1883 fikk stedet jernbaneforbindelse med Bergen og Voss da Vossebanen ble satt i drift. Vannkraften er grunnlaget for industrien på Dale. Etter andre verdenskrig var Dale fabrikker Norges største innenfor tekstil.
På 1950- og 60 tallet hadde Dale over 4 000 innbyggere, og rundt 1 200 arbeidet ved Dale Fabrikker.
Dale Fabrikker hadde hovedkontor i Bergen og lenge tre fabrikker i Vaksdal. Bomullsvarefabrikken på Dale kom først, i 1879, og i 1890 ble det bygget en ullvarefabrikk og et kamgarnsspinneri i 1912. Produksjonen har vært mangfoldig, fra sengetøy, gensere og kofter, til strikkegarn og tekniske tekstiler. Dale Boligtekstiler ble en del av Høie-Arne på 1980-tallet, og 1990- og 2000-tallet ble produksjonen etter hvert delt opp i mindre bedrifter. Garn og produksjon av ferdige strikkeplagg ble skilt ut som en egen bedrift i 1991, under navnet Dale Garn og Trikotasje – senere Dale of Norway. I 2009 ble disse to delene av produksjonen også delt i to bedrifter, Dale of Norway (strikkede plagg) og Dale Garn (strikkegarn), som holdt til i de samme lokalene. Produksjonen av flammehemmende stoff ble skilt fra produksjonen av strikkede plagg og garn (Dale Garn og Trikotasje) i 1991, under navnet DaleTec. Produksjonen av flammehemmende stoff ble lagt ned på Dale i 2009, og garnproduksjonen i 2014, men merkevarene eksisterer fremdeles.
Sneakers

Sneakers, eller i entall sneaker, er en nyere fellesbetegnelse for ulike typer lette, myke jogge- eller sportssko til fritidsbruk. Slike sko har vanligvis lisser, overlær av tekstil og myke såler av gummi eller kunstmaterialer. De er ofte i motepregede fargekombinasjoner. Sneakers likner på tradisjonelle sports- og tøysko som tennis- og turnsko. Moderne sneakers kan også ha borrelås og kraftigere såler og være sydd av mykt lær.
Ordet sneakers er opprinnelig amerikansk engelsk og betyr egentlig «snikere», altså sko som man kan smyge seg lett og stille i. Jogge- og treningssko kalles ofte også trainers på engelsk.
De første sportsskoene oppstod omkring 1860 i England og USA og var beregnet for krokketspill. De var laget av lerret og hadde bøyelig såle av gummi. Tøysko var lenge utelukkende til sportsbruk, men ble vanlig som rimelige fritids- og sommersko på 1950- og 1960-tallet, blant annet blant barn og unge. Da jogging for alvor ble populært på 1970-tallet kom lette løpesko med kraftige såler og eget design.
En mengde produsenter av sko, sportsutstyr og fritidsklær lager ulike typer sneakers. Kjente merkenavn er for eksempel de amerikanske og internasjonale A Bathing Ape, Adidas, Air Jordan, Asics, Converse, Fila, Kappa, New Balance, Nike, Pony, Puma, Reebok, Saucony og Vans.
Deformasjonssone

En deformasjonssone er et strukturelt sikkerhetsdesign som brukes i kjøretøy og går ut på at karosseriet eller andre deler skal deformere seg ved kollisjoner slik at personene i bilen får en tregere deakselerasjon (endringen i hastighet spres over lengre tid). Dette kan minske sannsynligheten for skader sammenlignet med en mer brå stopp. Deformasjonssoner er særlig kjent fra biler, og har i de senere år har også blitt brukt i design av tog.
Vanligvis er deformasjonssonene lokalisert på fremsiden av bilen for å absorbere virkningen fra frontkollisjoner, men kan også finnes på andre deler av kjøretøyet.
Noen raserbiler bruker aluminium, kompositt/karbonfiber med honeycomb-struktur eller energiabsorberende skum for å ta opp energien ved kræsj. Disse løsningene opptar som regel mye mindre volum og masse enn vanlige gatebiler.
Deformasjonssoner ble oppfunnet og patentert av den østerriksk-ungarske Mercedes-Benz-ingeniøren Bela Barényi, først i 1937 før han begynte å jobbe for Mercedes-Benz og deretter i en mer utviklet form i 1952.I 1953 ble Mercedes-Benz Ponton en delvis implementering av hans ideer som var basert på patenter fra 1941.
I 1952 ble Mercedes-Benz tildelt patent nummer 854157 hvor avgjørende funksjoner av passiv sikkerhet ble beskrevet. Barényi stilte spørsmål ved den rådende oppfatning inntil da som var at en trygg bil måtte være stiv. Han delte bilkarosseriet inn i tre deler: den stive ikke-deformerbare kupéen og deformasjonssoner foran og bak.
I 1959 ble Mercedes W111 Fintail Saloon den første bilen utviklet ved hjelp av dette patentet. Utformingen av sikkerhetsbur og deformasjonssonene skiller seg fra de metodene som blir brukt i dag, men hadde lignende virkemåte ved at energi skulle absorbered i tilfelle en ulykke.
En vanlig misforståelse er at deformasjonssoner reduserer sikkerheten til personene inni bilen ved at man risikerer å bli inneklemt av karosseriet når det deformerer seg. Deformasjonssoner plasseres imidlertid som regel foran en stiv sikkerhetsbur hvor personene i kjøretøyet befinner seg, og skal på denne måten beskytte personene mot å bli inneklemt.
En annen vanlig misforståelse om deformasjonssoner er at de absorberer energien i en kollisjon slik at mindre energi overføres til personene inni kjøretøyet. Den totale bevegelsesmengden som personene i bilen opplever er nesten den samme med og uten deformasjonssonen. Istedet er forutsetningen for deformasjonssonen sin sikkerhetsfunksjon å spre bevegelsesmengden utover et lengre tidsrom slik at kreftene som virker er lavere, hvilket reduserer sannsynligheten for skader.
Diamond Head

Diamond Head er et britisk heavy metal band som ble startet i 1976 i Stourbridge, England av gitaristen Brian Tatler og vokalisten Sean Harris. De var en del av New Wave of British Heavy Metal. Særlig Metallicas coverversjon av «Am I Evil» har gitt bandet anseelse i ettertid, og bidro til at de ble gjenforent på 1990-tallet. Tatler satte seg i den låten fore å lage noe enda tyngre enn «Symptom of the Universe» av Black Sabbath. Han hentet inspirasjon fra 1. sats, «Mars», i Gustav Holsts orkestersuite The Planets (1914-1916). Harris bidro med teksten. Harris forlot Diamond Head i 2004.
Ved siden av «Am I Evil», har Metallica spilt inn covere av «The Prince», «Helpless» og «It’s Electric». På comeback-albumet Death and Progress (1993) bidro Dave Mustaine fra Megadeth og Tony Iommi fra Black Sabbath.
Bandet markerte debutens 40 års jubileum med en gjeninnspilling, da med fire covere som bonus: «Sinner» av Judas Priest, «Immigrant Song» av Led Zeppelin, «Rat Bat Blue» av Deep Purple og «No Remorse» av Metallica.
Øystein Greni

Øystein Greni (født 1974) er en norsk musiker, kjent som vokalist, låtskriver og gitarist i bandet Bigbang. Greni har holdt bandet sammen siden 1992, mens de andre bandmedlemmene ofte har blitt skiftet ut. Bandet bor nå i Los Angeles og arbeider der.
Øystein Greni er sønn av Thor Sigbjørn Greni, musiker og komponist i Lillestrømbandet Undertakers Cirkus, og har spilt sammen med en rekke andre kjente norske artister, både på konserter og i studio. Han har spilt mange konserter med BigBang, blant annet på Rockefeller i Oslo. I 1995 dannet han et plateselskap som fikk navnet Grandsport Records (etter Vespa-modellen Grandsport), som har gitt ut plater for BigBang, for eksempel Waxed (1995), Poetic Terrorism (2005) og Not A Rolling Stone EP (2005).
Greni var også en lovende rullebrettkjører og vant europamesterskapet i skating i 1991 i Antwerpen, før han ødela kneet.
Greni startet sin gitarkarrière som syvåring og opptrådte tidlig på scenen. Noen gitarer han har brukt er:
Grasp 001 – Bigbang – Waxed (1995) Grasp 002 – Bigbang – «How Do You Do?»/«Something Better» (1997) Grasp 003 – Bigbang – Electric Psalmbook (1999) Grasp 004 – Maria Orieta – Buenos Aires (2004) Grasp 005 – Bigbang – Poetic Terrorism (2005) Grasp 006 – Bigbang – Not A Rolling Stone EP (2005) Grasp 007 – Maria Orieta – Against The View (2006) Grasp ??? – Bigbang – Too Much Yang (2007) Gsr 1007 – Bigbang – Wild Bird EP (2008) KRKSLP-02 – Kråkesølv – Bomtur til jorda (2010) Grasp ??? – Bigbang – Epic Scrap Metal (2011)
High Speed 2

High Speed 2 (HS2) er en planlagt høyhastighetsbane i England som forbinder London, Birmingham, East Midlands, Leeds, Sheffield og Manchester. Den vil bli Storbritannias andre høyhastighetsbane etter High Speed 1, som knyter London til Kanaltunnelen. HS2 skal bygges i en «Y»-form der London er nederst, Birmingham på midten, Leeds øverst til høyre og Manchester øverst til venstre. Arbeidet på banens første fase er planlagt å starte i 2017 og nå Birmingham innen 2026, og deretter vil arbeidet nå Crewe på «Y»-formens venstre innen 2027 før hele banen er ferdigstilt innen 2033.
Arbeidet styres av det statlige selskapet High Speed Two (HS2) Limited.
Høyhastighetslinjen Köln–Frankfurt

Høyhastighetslinjen Köln–Frankfurt (tysk: Schnellfahrstrecke Köln-Rhein/Main) er en tysk høyhastighets-jernbanestrekning mellom Köln og Frankfurt am Main, åpnet 2002. Den er i dag en av Tysklands mest trafikkerte høyhastighets-strekninger. Nesten hele strekningen følger traséen til europavei 35 (motorvei A3).
Strekningen var den første nybygde strekningen i Tyskland som ble konsipert kun for persontrafikk. Rutetrafikken blir utført utelukkende med ICE 3.
North Wisconsin Railway

The North Wisconsin Railway was incorporated by the State of Wisconsin in 1871 to build a railroad from Lake St. Croix to Lake Superior. This route was built from Hudson, Wisconsin to Superior, Wisconsin. The route went through Spooner, Wisconsin, where the route from Chippewa Falls joined at what was then called Chicago Junction.
The North Wisconsin Railway was merged along with Chicago, St. Paul and Minneapolis Railway to become the Chicago, St. Paul, Minneapolis and Omaha Railway in 1881. That became part of the Chicago and North Western Railway, which was bought by the Union Pacific.
This route has been abandoned from Hudson to Spooner. The Wisconsin Great Northern Railroad operates seasonal tourist trains on this line to Trego, Wisconsin.
সম্বল (ড্রাম)

সম্বল হল পশ্চিম ভারতের একটি লোকজ ঝিল্লিস্বরী যন্ত্র। এটি দুটি কাঠের ড্রামের সমন্বয়ে গঠিত, ড্রামদুটি মাথার দিকে পশু চামড়ার ঢাকা দিয়ে সংযুক্ত থাকে। একটি ড্রাম অন্যটির তুলনায় উচ্চস্বরী। দুটি ছোট লাঠি দিয়ে এই যন্ত্রটি বাজানো হয়, একটি লাঠির মাথা গোলাকার। সম্বল হল গোন্ধালিদের একটি ঐতিহ্যবাহী লোক ড্রাম। এটি পশ্চিম ভারতের দাদরা, নগর হাভেলি, মহারাষ্ট্র এবং গোয়ার কোঙ্কনি লোকদের মধ্যে দেখতে পাওয়া যায়।
গোন্ধালি এবং কোঙ্কনি সম্প্রদায়, যারা ভগবান মহলক্ষ্মী দেবীর দাস, তাদের জন্য সম্বল হল একটি ঐতিহ্যবাহী উপকরণ। তারা এটি বাজিয়ে ভগবানের গান করে। এটি গোন্ধাল পূজাতে ব্যবহৃত হয়।
দুটি ড্রাম সাধারণত আকার এবং সুরে আলাদা হয়, একটি অন্যটির চেয়ে উচ্চ সুরে বাঁধা থাকে। বাজানোর লাঠিগুলির উভয় দিকই ব্যবহার করা যায়, তাদের প্রান্তগুলি আলাদা রকমের হয় — একটি সরল এবং সোজা, অন্যটির প্রান্ত বৃত্তাকার।
যন্ত্রটি কোমরে বাঁধা হয় এবং মিছিলের সময় বাজানো হয়, মহারাষ্ট্রের একটি জনপ্রিয় অনুষ্ঠান, গণপতি বিসর্জনের সময়, এটি বাজানো হয়। মেঝেতে ড্রাম স্থাপন করেও বাজানো হয়, সেই ক্ষেত্রে বাদকও মাটিতে বসে।
গ্রামগুলিতে, সানাইয়ের সঙ্গতকারী হিসাবে সম্বল বাজানো হতে পারে এবং কখনও কখনও একক উপকরণ হিসাবেও বাজানো হয়। দ্বিতীয়ক্ষেত্রে শিল্পী একই সঙ্গে গান করে এবং যন্ত্রটি বাজায়। সম্বল বাদক গায়কের ডান পাশে দাঁড়িয়ে বাজায়, এবং টুনটুনা বাদক বাম দিকে দাঁড়ায়। সম্বল শিল্পী সাধারণত সমবেত গানে অংশ নেয় বা প্রধান গায়কদের প্রশ্নের উত্তর দেয়।
মহারাষ্ট্রীয় বিবাহের অন্যতম গুরুত্বপূর্ণ অনুষ্ঠান হল গোন্ধাল, যা বিবাহের রাতে সম্পাদিত হয়, এবং সেই সময় সম্বল বাজানো হয়। দেবী তুলজাভাবাণীর সম্মানে অনুষ্ঠিত গোন্ধাল পুজোর সময় সম্বল বাজানো হয়। বিবাহ ও নিয়মিত শোভাযাত্রা ছাড়াও সামাজিক অনুষ্ঠানগুলিতে সম্বল বাজানো হয়।
নবরাত্রির সময়, অনেক মহারাষ্ট্রীয় বাড়িতে গোন্ধালিদের বাদন একটি অবশ্যকর্ম। গ্রামগুলি ছাড়াও, বহু শহরে, নয় দিনের জন্য টুনটুনা, সম্বল এবং সিম্বাল নিয়ে ভক্তিমূলক গান গাওয়ার জন্য গোন্ধালিদের আমন্ত্রণ জানানো হয়।
ছত্রপতি শিবাজি ছিলেন এই শিল্পরূপের এক মহান পৃষ্ঠপোষক। আজকের দিনে অনেক গোন্ধালি বাদকই পৃষ্ঠপোষকতার অভাবের কারণে জীবিকা নির্বাহের জন্য চাকরির খোঁজে শহরে চলে যাচ্ছে। এই জাতীয় লোক বাদ্যের অনুশীলন ধীরে ধীরে হ্রাস পাচ্ছে।
হোলবোল

হোলবোল কৃষকসমাজে প্রচলিত একটি লোকসঙ্গীত। এটি ভারতের পশ্চিমবঙ্গ রাজ্যের নদিয়া জেলা এবং বাংলাদেশের যশোর জেলার একটি প্রচলিত লোকসঙ্গীত। এর মধ্যে কোনো ধর্মীয় আচার-আচরণ সংযুক্ত নেই। নিম্নশ্রেণীর হিন্দু এবং মুসলিম কৃষকরা একইসঙ্গে এই গান গেয়ে তাদের অবসর জীবন অতিবাহিত করে।
কৃষিকর্মে কখনো অবসর পেলেই কৃষকেরা তাদের কন্ঠে এই গান গায়। তবে পৌষ মাসেই এই গানের প্রকৃত সময় বলে মনে করা হয়। এই গানের সঙ্গে স্ত্রীদের কোনো সম্পর্ক নেই, পুরুষেরাই এই গান গেয়ে থাকে। মূল গায়েন একটি পদ গাইবার পর অন্যান্যরা ওই কথারই পুনরাবৃত্তি করে।
হোলবোল গানের অবলম্বন বলতে রামায়ণের কাহিনি অন্যতম। নদিয়া জেলায় একটি গান শুলতে পাওয়া যায়-
সাময়িক ঘটনাকে অবলম্বন করেও হোলবোলের গান রচিত হয়। নদিয়া জেলার মাজদিয়াতে এই রকম কিছু গান শোনা যায়-
এই গানে পাকিস্তান সরকারের অত্যাচার ফুটে এসেছে। গানের পরবর্তী অংশে পাকিস্তান ছেড়ে ভারতে আগমনের কথার ইঙ্গিত পাওয়া যায়।
এছাড়া বেহুলা লখীন্দরের কাহিনি নিয়েও এই গান গাওয়া হয়। তবে এগুলি শুধু মনসা পুজোর সময় শোনা যায়। শ্রাবণ মাস ব্যাপী এই গীত হলেও অন্য সময় এই গান গাওয়া হয় না।
Coronation of the Nepalese monarch

The coronation of the Nepalese monarch was a rājyābhiṣeka, a Hindu religious ceremony in which the King of Nepal was crowned. The last coronation was held on 4 June 2001 for King Gyanendra. The Kingdom of Nepal was the last Hindu monarchy in the world at the time of its dissolution in 2008.
The coronation would take place on a date selected by court astrologers for its auspiciousness. On the chosen day, the new king would have eight different types of clay ceremoniously applied to parts of his body. He would then bathe in holy water before being sprinkled with a mixture of butter, milk, curd and honey by representatives of each of the four traditional varnas of the Hindu society: a brahmin, a kshatriya, a vaishya and a shudra. After these rituals, and at the most auspicious moment selected by the astrologers, the king would be crowned by the royal priest with the Crown of Nepal, a large jewel-encrusted crown.
After the ceremony, the king's subjects, family and courtiers would salute him and there would be a parade. The king, royal family and other guests and courtiers would ride through the streets of the capital Kathmandu on elephants.
Poshak

Poshak (पोशाक), also called Vāstra (वस्त्र) is the Hindi term used for the complete attire used in the vedic period. As mentioned in Sanskrit literature and Buddhist Pali literature during the 6th century BC, the costumes belonging to the Vedic and post-Vedic period 1500 BCE to 350 BCE consisted of the antariya, which is the lower garment, the uttariya, which is a veil worn over the shoulder or the head, and the stanapatta, which is a chest band. The modernday Sari is one of the evolved poshak earlier known as Sattika (which means women's attire) that was single garment to wrap around the waist and cover the head.
Poshak means a specific type of costume in English. Vasna or Vastar (means dress) has two main categories vasa for lower, and Adhivasa for upper body parts, other related terms of garb used in Vedas are as following.
पोशाक,परिधान Poshak, pridhaan was a set of clothes for men and women. These clothes were common and unsewn but varied with the size and style of wrapping and draping. They have various descriptions of associated ensembles in Vedas, such as for the characters in the Ramayana and the Mahabharata. Sari, is significantly stated in the Hindu epic Mahabharata, the war took place in 3067 BCE.
Suna Besha is an event at the Jagannath Temple, Puri, where the Hindu deities Shri Jagannath ji, Balabhadra, and Subhadra are adorned with poshak variety of jewelry. The rituals are similar in many other Hindu temples where the devotees offer Poshak to the deities as a part of their prayers.
Following sculptures in the Indian subcontinent, terracottas, cave paintings, and wood carvings conferring men and women wore the same (unstitched) clothes with various wrapping and draping styles.
Silapadikkaram indicate that during the Sangam period (third-century BCE to fourth-century CE in ancient South India), a single piece of clothing served as both lower and upper.
With changing times, social norms and the introduction of sewing developed the wraps into many attractive costumes. Uttariya became dupatta, Antriya changed into the skirt (ghagra), and stanapatta became choli. Sari, of course, is evolved from these articles.
Girivalam

Girivalam is a Hindu religious practice held in Tiruvannamalai, India, that involves devotees embarking on a sacred pilgrimage around the foothills of Arunachala, also known as Arunachala Hill, mainly on full moon nights.
The town of Tiruvannamalai holds spiritual importance, due to the presence of the ancient Arunachaleswarar Temple, dedicated to the god Shiva. Situated at the base of Arunachala Hill, the temple serves as a starting point for the circumambulation. The practice of Girivalam involves walking a distance of approximately 14 km (8.7 mi) around the hill, following the designated Girivalam Path.
The circumambulation of Arunachala is known as Giri Pradakshina in Sanskrit and Girivalam or Malai Suttru in Tamil. Performing pradakshina of Arunachala is considered to be beneficial in all ways. Typically, pradakshina is done in bare feet, with the Hill on the right. Ramana Maharshi once explained the meaning of the word pradakshina and how it should be done by a devotee: "The letter "Pra" stands for removal of all kinds of sins; "da" stands for fulfilling the desires; "kshi" stands for freedom from future births; "na" stands for giving deliverance through jnana. If by way of Pradakshina you walk one step it gives happiness in this world, two steps, it gives happiness in heaven, three steps, it gives bliss of Satyaloka which can be attained. One should go round either in mouna (silence) or dhyana (meditation) or japa (repetition of Lord's name) or sankeertana (bhajan) and thereby think of God all the time. One should walk slowly like a woman who is in the ninth month of pregnancy."
Throughout the year, pilgrims engage in a practise called giri valam, considered to be a simple and effective form of yoga. The circumambulation is started from the temple with bare feet and is considered a sacred act. The central government of India asked the Tamil Nadu government through the supreme court to direct the path of girivalam under the provision of the proposed Tamil Nadu Heritage Conservation Act. There are eight small shrines of lingams located in the 14 km circumference of the hill, each associated with the 12 moon signs. These are collectively termed as Ashta Lingam (meaning 8 lingams) and is considered one of the rituals of worship during the girivalam (circumbulation of the hill).