davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Finn Poppe

Finn Poppe (født 15. februar 1908, død 13. desember 1993) var en norsk arkitekt som stod bak oppføringen av en rekke funksjonalistiske bygninger i Hamar. Han var far til interiørarkitekt Jon Inge Poppe.
Poppe bodde de første årene på Finse stasjon, der faren var stasjonsmester og seksjonsingeniør. I forbindelse med dette NSB-arbeidet flyttet familien til Drammen i 1913 og Hamar i 1915. Poppe studerte ved Statens håndverks- og kunstindustriskole og senere i Strelitz. Han etablerte egen arkitektpraksis i Hamar i 1932 og hadde også samarbeidsprosjekter med andre arkitekter, så som Fredrik Pettersen, Rolf Prag og brødrene Ørn og Trygve Klingenberg.
Poppes første selvstendige arbeid skal ha vært i forbindelse med Hamar varemesse i 1933. Ikke minst etter bybrannen i 1935 ble det stort behov arkitekttjenester i Hamar, og Poppe var med og satte preg på sentrale deler av Hamar med bygårder av ymse slag. I 1930-årene tegnet han blant annet rutebilstasjon, posthus, hotell og forretningsgårder rundt Østre torg, og han tegnet boliggårder. Etter krigen tegnet han også såkalte saneringsbygg — nye, moderne bygg til erstatning for mer kummerlige hus i sentrumsnære strøk — f.eks. Storhamargata 23. Det mest sentrale Poppe-bygget i Hamar — og det som preger byen mest — er nok Triangelbygget midt i gågaten, på en tomt som tidligere var avsett til rådhus.
Poppe tegnet dessuten mange villaer, deriblant sin egen. Han kom også med forslag til delreguleringer, blant annet for å håndtere gjennomfartstrafikken i byen. I de senere årene tegnet Poppe en rekke villaer på Disen samt bygninger andre steder enn Hamar, så som Eidsvoll sparebank og hus på Åndalsnes, Koppang og Rena.
(I Hamar med mindre annet er nevnt.)
Langgata (Oslo)

Langgata (1a–47, 2a–46) er ei gate på Rodeløkka i bydel Grünerløkka i Oslo. Den går fra Rodes plass i enden av Verksgata til Dælenenggata.
Bebyggelsen er i hovedsak en- og to-etasjers trehus fra rundt 1870, samt noen seinere murhus, ettersom det blei murtvang på Rodeløkka ved innlemmelsen i Christiania i 1878. Det meste er rehabilitert i de seinere år, og det er også foretatt noe fortetting med moderne bygg, for eksempel i bakgårder. Aller øverst er det noe nyere blokkbebyggelse.
Langgata 30 er det opprinnelige løkkehuset til stiftsprost Frederik Rode, som eide området fra 1854 til 1859. Huset er fra 1700-tallet, men blei flytta til Tromsøgata 7 rundt 1855. I 1985 blei det flytta til nåværende plassering og gitt en oppbygd ark.
På motsatt side av gata går det kvartalet svært dypt, og det ligger flere hus innover langs et lite nett av smug over mot Tromsøgata. Nr 31b er interessant, ettersom det ser svært gammelt ut, mens det i virkeligheten i all hovedsak er fra 1980-tallet.
Selsnepe

Selsnepe (Cicuta virosa) er en giftig plante i skjermplantefamilien.
Planten er flerårig og blir 50–120 cm høy. Den blomstrer i juli–august med hvite eller lyse rosa blomster som sitter sammen i skjermform. Jordstengelen er innhul og tverrdelt med en serie luftfylte kamre.
Man kan finne blomsten i våtområder som vannkanter, våte enger og myrer. Selsnepe vokser naturlig i nordlige og sentrale deler av Europa, nord i Asia og nordvest i Nord-Amerika.
Som stedsnavn i Norge forekommer den i Selsmyrene (nord for Otta i Gudbrandsdalen), der den tidligere vokste i store mengder.
Selsnepe er en av de giftigste plantene i Norge, alt etter hvordan man definerer giftighet. Det som gjør selsnepe spesielt farlig, er at det ikke finnes motgift. På slutten av 1970-tallet hadde ca. halvparten av alle forgiftninger dødelig utgang. Stilken og jordstengelen inneholder en melkesaft som raskt blir guloransje ved kontakt med luft, den er noe oljeaktig og med lukt som kan minne om lukten av mus, gulrøtter eller pastinakk. Ettersom planten har hvite rotknoller som kan minne litt om pastinakkgrønnsaken, kan den forveksles med denne.
Den gule melkesaften og røttene inneholder giftstoffet cicutoksin, som kan stoppe signalgangen i sentralnervesystemet hos mennesker og dyr. Har man hatt kontakt med planten, bør man vaske hendene svært godt. Selv små mengder kan være farlige.
Tiggersoleie

Tiggersoleie (Ranunculus sceleratus) er en art som man oftest treffer på i næringsrike sumper, myrer eller vannsyk dyrkingsjord. Den er en av de giftigste norske artene i soleieslekta. Og dens navn kommer av at tiggere gnidde planten i ansiktet, for å få sår og blemmer. Dette var noe som antageligvis ga dem større inntekter.
Tiggersoleie er en ettårig plante, som er fem til femti cm høy. Stilken er greinete, gulgrønn og litt hårete øverst. Blomstene er knapt en cm bred, mens blomsterskaftene er snaue og riflete. Begerbladene er gulgrønne og bøyd nedover. Mens honningbladene er blekgule, og ca. like lange som blomsterbladene. Den har mange smånøtter (ca. en mm lamge), og dem har så å si ikke nebb. Og den har et diploid kromosomtall på 32, men også 16 er kanskje observert.
Tiggersoleie vokser ofte i næringsrike vann, sumper, myrer, vannsyk jord og steder som nylig har vært oversvømt.
Ranunculus kommer av «sen-latin» og betyr liten frosk. Der rana betyr frosk, og det er bøyd i diminutiv. Plinius (ca. år 70 e.Kr.) brukte navnet på en soleie. Opprinnelsen kommer antageligvis fra mange arter i soleieslekta trives i vann eller vannkant. Og sceleratus betyr farlig eller giftig .
Tereksnipe

Tereksnipe (Xenus cinereus) er eneste art i den monotypiske slekten Xenus, som inngår i tribuset Tringini og er en del av snipefamilien. Artsnavnet viser til at den først ble beskrevet fra et område ved elva Terek, som renner ut i Det kaspiske hav.
Tereksnipa er litt større enn strandsnipe, og det lange, oppoverbøyde nebbet gjør den lett gjenkjennelig.
Arten finner føde på en spesiell og veldig aktiv måte, ved å jage insekter og andre byttedyr. Noen ganger løper den til vannkanten for å vaske fangsten. Den legger tre eller fire egg.
Tereksnipe hekker i taigaen fra Finland østover gjennom Russland til Stillehavet. Den overvintrer på tropiske strender i Øst-Afrika, Sør-Asia og Australia. Arten hekket kanskje i Pasvik i 1967, men er ellers en sjelden gjest i Norge.
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Piersma & Bonan (2019), som i hovedsak følger studien av Gibson & Baker (2012) og klassifiseringen til Banks (2012).
Vegetasjon

Vegetasjon er samfunnet av alle plantearter, eller plantebestanden, innen et bestemt område. Større vegetasjonsområder kalles biomer.
Alle planter stiller krav til voksestedet. Noen vokser på tørre steder, andre på fuktige steder eller i vann. Derfor kan plantebestandene deles opp i ulike vegetasjonstyper. Når den opprinnelige vegetasjonen på et sted erstattes av nye planter, kalles det sekundærvegetasjon.
Hver naturtype har sin spesielle eller særegne vegetasjon. Det finnes mange naturtyper, de viktigste er:
Vegetasjonstypene kan igjen deles i mindre enheter. Det vanlige er å dele de inn i tre nivåer, «grupper», «typer» og «utforminger».
Bokstavkoder er hentet fra boken, Vegetasjonstyper i Norge.
Starrlibelle

Starrlibelle er en øyenstikker som tilhører familiegruppen storlibellerøyestikkere, (Aeshnidae).
Starrlibelle er utbredt i Europa og vestlige Asia. Finnes i Danmark, Sverige og Finland. I hele Norge, men mangler i fjellet (alpin sone), samt helt nordøst i Finnmark.
I østlige Asia og Nord-Afrika finnes noen underarter (varianter).
Storlibeller er en gruppe der det er vanskelig å skille artene fra hverandre. Det er bare små forskjeller i det ytre utseende.
Kjønnene hos den vanlige øyenstikkeren er noe ulike. Hunnen er brunere enn hannen. Hannen er mer himmelblå, enn hunnen og har gule og svarte tegninger (mønster).
Vingene holdes i en rett vinkel ut fra kroppen i hvile. Vingespennet er mellom 80 og 100 millimeter.
Nymfene lever i næringsfattige små og større innsjøer, dammer eller myrtjern i lavlandet. Arten foretrekker torvmose langs bredden, men finnes også i dammer uten særlig vegetasjon. Den er en av de vanligste øyenstikkerne i Norge.
Eggene legges på vannplanter, både over og under vannlinjen. Utviklingen tar 2-5 år, alt etter næringstilgang og leveområde (habitat).
De voksne (imago) øyenstikkerne finnes vanligvis ikke langt fra stedet der de levde som nymfe, men ofte tar de seg lengre flygeturer. De finnes ofte patruljerende langs skogsbilveier og kraftlinjegater eller andre naturlige steder langs skog. Arten kan også påtreffes ganske langt til fjells.
Flygetiden er fra juni til oktober.
Starrlibelle har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte øyenstikkeren blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Global Award for Sustainable Architecture

The Global Award for Sustainable Architecture is an international architecture founded in 2006 by architect and scholar Jana Revedin.
Each year, the award honors five architects who "contribute to a more equitable and sustainable development and create an innovative and participatory approach to meet the needs of societies," whether they are experts in economics, construction, or self-development actors for whom sustainability is synonymous with social and urban equity.
The Scientific Committee of the Award counts on scholars from the Mimar Sinan University Istanbul, the International Architecture Biennale Ljubljana and the Università Iuav Venice. Since 2010, the Global Award for Sustainable Architecture is under the high Patronage of UNESCO.
The laureates of the Global Award for Sustainable Architecture are selected by the Global Award Scientific Committee.
2024
The 2024 edition rises the topic: "Architecture Is Education"
The 2023 edition rises the question: "Architecture is experimentation"
The 2022 edition rises the question: "The Territory: Threat or Opportunity?"
The 2021 edition rises the question: "Architecture and Nature: a new Synergie?"
The 2019 edition celebrates the Centenary of Walter Gropius’ Bauhaus by honoring "the multidisciplinary and social-reformatory aim of the Bauhaus" that is: "Architecture is science, art and crafts at the service of society."
The 2018 edition's theme is "Architecture as an agent of civic empowerment".
The 2017 edition is dedicated to the "invisible resources": "an architecture of resources which includes the immaterial and invisible agents of time, rights, community, processes, flows, interdisciplinary dialogue, resilience, senses and experimentation."
The 2016 edition - Jury held during the terrorist attacks to Paris' Bataclan - is dedicated to "Liberty of Thought"
This article incorporates text from this source, which is in the public domain: https://graitec-group.com/
Muntin

A muntin (US), muntin bar, glazing bar (UK), or sash bar is a strip of wood or metal separating and holding panes of glass in a window. Muntins can be found in doors, windows, and furniture, typically in Western styles of architecture. Muntins divide a single window sash or casement into a grid system of small panes of glass, called "lights" or "lites".
In UK use, a muntin is a vertical member in timber panelling or a door separating two panels.
Windows with "true divided lights" make use of thin muntins, typically 1/2" to 7/8" wide in residential windows, positioned between individual panes of glass. In wooden windows, a fillet is cut into the outer edge of the muntin to hold the pane of glass in the opening, and putty or thin strips of wood or metal are then used to hold the glass in place. The inner sides of wooden muntins are typically milled to traditional profiles. In the US, the thickness of window muntins has varied historically, ranging from very slim in 19th century Greek revival buildings to thick in 17th and early 18th century buildings.
Until the middle of the 19th century, it was economically advantageous to use smaller panes of glass, which were much more affordable to produce, and fabricate them into a grid to make large windows and doors. The division of a window or glazed door into smaller panes was considered more architecturally attractive than large panes. In the UK and other countries, muntins (often called 'glazing bars' in England and 'astragals' in Scotland) were removed from the windows of thousands of older buildings during the nineteenth century in favor of large panes of plate glass. Restoration of these buildings in the following century often included reinstatement of the glazing bars, which are now seen as essential architectural elements of period buildings.
The term 'muntin' is often confused with 'mullion' (elements that separate complete window units), and 'astragal' (which closes the gap between two leaves of a double door). Many companies use the term 'grille' when referring to a decorative element of wood or other material placed over a single pane of glass to resemble muntins separating multiple panes of glass. In the UK, the term 'grille' tends to be used only when there are bars sandwiched between panes of insulated glass.
Double- or triple-layer insulated glass can be used in place of ordinary single panes in a window divided by muntins, though this reduces the effectiveness of the insulation. Other insulating glass arrangements include insertion of a decorative grid of simulated metal, wooden, or plastic muntins sandwiched between two large panels of glass, sometimes adding another grid of simulated wood muntins facing the interior to produce a more convincing divided light appearance.
In furniture, a muntin is the central vertical member of the framework of a piece of furniture, the outside members being called stiles.
Joshua Ramus

Joshua Ramus (born August 11, 1969) is the founding principal of REX, an architecture and design firm based in New York City.
His current projects include the Ronald O. Perelman Performing Arts Center at the World Trade Center in New York; The Mercedes-Benz Future Lab and Museum in Stuttgart; the Lindemann Performing Arts Center; 2050 M Street, a premium office building in Washington, DC that will host CBS's Washington Bureau; PERTH+ a 60-story mixed-use tower in Western Australia; and the Necklace Residence on Long Island.
In the fall of 2017, REX completed the transformation of Five Manhattan West, the re-cladding and interior renovation of a 160,000 m exemplar of late-Brutalism straddling Penn Station's rail yard in New York City.
Nordic pavilion

The Nordic Pavilion houses the national representation of the Nordic countries Sweden, Norway, and Finland during the Venice Biennale arts festivals.
The Venice Biennale is an international art biennial exhibition held in Venice, Italy. Often described as "the Olympics of the art world", participation in the Biennale is a prestigious event for contemporary artists. The festival has become a constellation of shows: a central exhibition curated by that year's artistic director, national pavilions hosted by individual nations, and independent exhibitions throughout Venice. The Biennale parent organization also hosts regular festivals in other arts: architecture, dance, film, music, and theater.
Outside of the central, international exhibition, individual nations produce their own shows, known as pavilions, as their national representation. Nations that own their pavilion buildings, such as the 30 housed on the Giardini, are responsible for their own upkeep and construction costs as well. Nations without dedicated buildings create pavilions in venues throughout the city.
The pavilion, designed by Sverre Fehn, was built between 1958 and 1962. The open space was designed to let in light reminiscent of that of Nordic countries. Fredrik Fogh extended the building in 1987.
The cooperation between Finland, Norway and Sweden in Venice was initiated in 1962 after the completion of the Nordic Pavilion. Until 1984, the representation of each country was organized nationally. From 1986 to 2009 the pavilion was commissioned as a whole, with the curatorial responsibility alternating between the collaborating countries.
Between 2011 and 2015, Sweden, Finland, and Norway took turns curating the pavilion alone. In 2017, they began joint curation again.
For the 2022 Biennale, the pavilion is being redesignated as the Sámi pavilion in recognition of the three Indigenous artists selected for the exhibition: Pauliina Feodoroff, Máret Ánne Sara, and Anders Sunna. It is the first time the pavilion has hosted a group of only Sámi artists.
The Norwegian Writers' Center

The Norwegian Writers' Center (Norwegian: Norsk forfattersentrum) is an organization of Norwegian poets and fiction writers that encourages interactions among writers and the general public. It is funded by the Norwegian Ministry of Culture and Church Affairs and promotes literacy through poetry readings, public talks, conferences, presentations in schools, and cultural events. Writers resident in Norway having published at least one work of fiction and non-fiction (novels, poetry and children's books), are eligible for membership.
The Norwegian Writers' Center was established in 1968 under the initiative of the authors Einar Økland, Bjørn Nilsen and Tor Obrestad. Today the writer's center has over 900 author and has offices in Oslo, Bergen, Kristiansand Trondheim and Tromsø. The current leader since 2006 is Ingvild Christine Herzog.
Taman Negeri Royal Belum

Taman Negeri Royal Belum terletak di utara hujung Perak. Luas kawasan bagi hutan simpanan ini dilaporkan meliputi seluas 300, 000 hektar. Hutan Belum ini dibahagikan kepada bahagian atas dan bahagian bawah. Bahagian atas hutan belum ini ditutupi oleh 117, 500 hektar kawasan hutan yang tebal dan memasuki sempadan Thailand-Malaysia. Kawasan hutan yang luas ini boleh dianggap seperti tembok semula jadi dan digazetkan di bawah peruntukan Akta Perhutanan Negara 1984. Taman simpanan Belum dan Temenggor dibiarkan tumbuh meliar kerana Kerajaan Perak telah memutuskan untuk mengekalkan kawasan tersebut sebagai simpanan semulajadi bagi tujuan penyelidikan.
Bahagian atas hutan belum merupakan 90% yang belum diteroka manakala bahagian bawah umumnya dilitupi oleh hutan sekunder.
Taman Negeri Royal Belum dipercayai telah wujud selama lebih dari 130 juta tahun, menjadikannya salah satu hutan hujan tertua di dunia, lebih tua dari Hutan hujan Amazon dan Hutan hujan Kongo.
Hutan ini mendapat nama sempena daripada nama sebuah perkampungan Melayu iaitu Kampung Belum Lama. "Belum" adalah bunyi yang dikeluarkan oleh serangga kayu yang berbunyi seperti “Belummm, Belummm”.
Taman negeri ini pernah mempunyai perkampungan masyarakat lama Melayu, Kampung Lama Belum yang terletak di tengah-tengah Hutan Belum. Tasik yang mengelilingi hutan ini awalnya terdapat perkampungan Orang Asli suku Jahai, iaitu suku Negrito yang mendiami tanah Semenanjung. Hutan Belum menjadi salah satu tempat persembunyian pihak British. Sejak 1952, pihak British telah mengarahkan masyarakat kampung ini berpindah ke Bendang Puru yang terletak berhampiran Grik sewaktu menggempur pihak komunis.
Di Hutan Belum ini terdapat pelbagai jenis tumbuhan dan pokok-pokok kayu keras hutan hujan tropika yang semakin pupus. Antaranya ialah spesies meranti, cengal, keruing dan merbau yang besar. Di sini juga terdapat pelbagai jenis tumbuhan herba yang boleh digunakan untuk merawat pelbagai jenis penyakit. Terdapat juga spesies tumbuhan yang sukar ditemui di tempat lain seperti Rafflesia yang tumbuh meliar di sini yang merupakan spesies bunga terbesar. Terdapat 3 spesies bunga raflesia di hutan ini daripada 26 bunga raflesia yang terdapat di dunia iaitu Rafflesia cantleyi, R. kerri and R. azlanii.
Terdapat lebih daripada 89 spesies lumut; 48 taksonomi paku-pakis (atau likofit), lebih daripada 374 spesies dalam 84 keluarga tumbuhan berbunga telah disenaraikan dan direkodkan termasuk 15 spesies endemik. Lebih 150 spesies orkid dijumpai di sini.
Hutan ini menjadi habitat kepada spesies enggang terbanyak di dunia iaitu lebih 10 spesies, 80 spesies mamalia termasuk gajah Asia (Elephas maximus maximus), harimau Malaya, seladang Malaya, tapir Malaya, harimau bintang, kucing tulap dan pelbagai spesies kucing. Turut dijumpai di hutan ini ialah 18 spesies katak dan kodok, 67 spesies ular, dan antara serangga, terdapat lebih dari 132 spesies kumbang, 28 spesies dengan kemungkinan tiga spesies baru cengkerik, 97 spesies rama-rama dan 41 spesies capang dan damselfly.
Gunung

Gunung (Jawi: ‏ݢونوڠ‎‎ ; kata ganda: gunung-ganang ݢونوڠ-ݢانڠ‎) merupakan bentuk muka bumi yang menonjol daripada rupa kawasan di sekitarnya mendedahkan batuan dasar; sebuah gunung biasanya lebih tinggi dan curam berbanding bukit antara 300–600 meter dari aras laut.
Gunung dibentuk melalui kuasa tektonik, penghakisan atau letusan magma yang berlaku selama puluh jutaan tahun. Gunung banyak ditemukan berderet dalam satu banjaran; banjaran-banjaran ini terbentuk disebabkan pergerakan kerak bumi yang bertembung. Sekiranya kedua-dua kerak bumi menjulang naik, banjaran gunung terhasil, sebaliknya sekiranya salah satu kerak bumi terlipat bawah kerak yang lain, gunung berapi terhasil.
Banjaran gunung boleh memberi kesan kepada cuaca kerana menghalang pergerakan awan. Banjaran gunung Alp yang merupakan banjaran gunung yang terbesar di Eropah dianggap masih muda. Kemudaannya dibuktikan oleh puncak dan rabung gunung yang tajam dan masih belum terhakis menjadi tumpul oleh tindakan cuaca, air, dan angin.
Gunung meliputi 54% kawasan Asia, 36% Amerika utara, 25% Eropah, 22% Amerika Selatan, 17% Australia dan 3% Afrika. Secara keseluruhan, 24% daripada daratan di Bumi terdiri daripada banjaran gunung. Selain itu, 1 dalam 10 orang tinggal di kawasan pergunungan. Semua sungai utama di dunia bermula dari gunung dan lebih separuh manusia bergantung kepada gunung untuk air.. Gunung yang diiktiraf sebagai gunung tertinggi di dunia ialah Gunung Everest.
Tinggi gunung pada umumnya diukur dari aras laut, lantas menjadikan gunung Everest yang tingginya 8,848 meter (29,028 kaki) gunung tertinggi di dunia. Sekiranya ukuran ketinggian gunung diambil dari kaki gunung hingga ke puncak, Gunung Berapi Mauna Kea di Hawaii yang berdiri 10,203 meter (33,476 kaki) dari dasar lautan Pasifik adalah tertinggi di dunia. Cara mengukur ketiga adalah dari pusat bumi hingga ke puncak, menjadikan gunung Chimborazo di banjaran Andes sebagai tertinggi.
Pergunungan Pamir

Pergunungan Pamir ialah sebuah banjaran di antara Asia Tengah, Asia Selatan dan Asia Timur. Pergunungan ini terletak di persimpangan kawasan pergunungan utama lain, termasuk banjaran Tian Shan, Karakoram, Kunlun, Hindu Kush dan Himalaya. Pergunungan Pamir merupakan antara kumpulan gunung tertinggi dunia.
Kebanyakan kawasan pergunungan terletak di kawasan Gorno-Badakhshan di Tajikistan. Ke selatan, pergunungan ini bersempagan dengan pergunungan Hindu Kush di Koridor Wakhan (Provinsi Badakhshan, Afghanistan). Ke utara, Pamir bersambung denganTian Shan mountains di Lembah Alay, Kyrgyzstan. Ke timur, Pamir memanjang ke arah Kongur Tagh di China, iaitu kawasan "Pamir Timur", dipisahkan dengan lembah Sungai Yarkand dari Pergunungan Kunlun.
Gunung Mat Chinchang

Gunung Mat Chinchang yang terletak di Langkawi, Kedah mempunyai ketinggian setinggi 713 meter (2,339 kaki).
Di sini juga terdapat kereta kabel untuk pelancong naik ke atas puncak gunung Mat Chinchang. Dari puncak, pelancong boleh melihat pemandangan dan pulau-pulau di sekitar Pulau Langkawi.
Gunung Mat Chinchang mempunyai hutan Dipterokarp Bukit. Terdapat banyak flora di gunung ini yang mempunyai nilai perubatan. Ia terbina dengan batuan yang paling tua di Asia Tenggara, dan di sinilah ditemui kesan fosil tertua berusia 500 juta tahun.
Di barat laut pulau utama, tersergam gunung yang mistik ini. Dikatakan mistik kerana banyak kisah-kisah yang diceritakan sejak berzaman lamanya.
Sektor pelancongan di pulau Langkawi semakin menarik dengan adanya kereta kabel di Gunung Mat Chinchang ini. Teknologi kereta kabel dari Austria dan Switzerland berpengalaman membina menara kereta kabel di kawasan pergunungan salji untuk luncur salji. Dari punca puncak gunung ini, dapat dilihat pemandangan gunung dan bukit serta laut yang menghadap ke Lautan Hindi.
Peminat aktiviti mendaki bukit, boleh mencuba denai-denai yang penuh cabaran sama ada untuk mendaki atau menurun. Di puncak gunung ini, disediakan lapangan, laluan dan titian meninjau keindahan hutan dipterokarp yang berusia jutaan tahun yang tidak berusik. Jenis pokok di puncak gunung ini agak berlainan kerana saiznya lebih kecil dan akar cengkam yang berselirat mengikat lantai bumi.
Kawasan Tōhoku

Wilayah Tōhoku (東北地方, Tōhoku-chihō) adalah sebuah kawasan yang terletak di bahagian timur laut Pulau Honshu, pulau terbesar di Jepun. Kawasan ini juga dikenal sebagai Michinoku (みちのく).
Kawasan ini terdiri dari enam wilayah: Akita, Aomori, Fukushima, Iwate, Miyagi dan Wilayah Yamagata.
Sebagai daerah kekuasaan terakhir Suku Ainu di Honshu dan sebagai tempat terjadinya banyak peperangan, Wilayah Tohoku mempertahankan reputasinya sebagai wilayah yang paling belakang, dengan menawarkan pemandangan yang indah namun dengan iklim yang melampau.
Tōhoku, seperti kebanyakan kawasan di Jepun, mempunyai banyak bukit dan pergunungan, dengan Pergunungan Ou yang membentang dari utara ke selatan. Walaupun industri besi, baja, simen, kimia, kertas, dan minyak mentah baru bermula pada tahun 1960-an, Tōhoku sudah dikenali sejak lama sebagai 'gudang pertanian' Jepun, kerana wilayah ini membekal Sendai dan Tokyo-Yokohama dengan beras dan lain-lain keperluan pertanian. Tōhoku merupakan pengeluar 20 peratus dari penghasilan beras negara. Namun begitu, iklim yang melampau hanya membolehkan petani di wilayah ini untuk menuai sekali dalam setahun.
Pelancongan merupakan industri utama di Kawasan Tōhoku. Antara tempat-tempat tarikan pelancong:
Madeira Island

Madeira is a Portuguese island, and is the largest and most populous of the Madeira Archipelago. It has an area of 740.7 km (286 sq mi), including Ilhéu de Agostinho, Ilhéu de São Lourenço, Ilhéu Mole (northwest). As of 2021, Madeira had a total population of 245,595.
The island is the top of a massive submerged shield volcano that rises about 6 km (3.7 mi) from the floor of the Atlantic Ocean. The volcano formed atop an east–west rift in the oceanic crust along the African Plate, beginning during the Miocene epoch over 5 million years ago, continuing into the Pleistocene until about 700,000 years ago. This was followed by extensive erosion, producing two large amphitheatres open to south in the central part of the island. Volcanic activity later resumed, producing scoria cones and lava flows atop the older eroded shield. The most recent volcanic eruptions were on the west-central part of the island only 6,500 years ago, creating more cinder cones and lava flows.
Madeira is the largest island of the group with an area of 741 km (286 sq mi), a length of 57 km (35 mi) (from Ponta de São Lourenço to Ponta do Pargo), while approximately 22 km (14 mi) at its widest point (from Ponta da Cruz to Ponta de São Jorge), with a coastline of 150 km (90 mi). It has a mountain ridge that extends along the centre of the island, reaching 1,862 m (6,109 ft) at its highest point (Pico Ruivo), while much lower (below 200 m or 660 ft) along its eastern extent. The primitive volcanic foci responsible for the central mountainous area, consisted of the peaks: Ruivo (1,862 m or 6,109 ft), Torres (1,851 m or 6,073 ft), Arieiro (1,818 m or 5,965 ft), Cidrão (1,802 m or 5,912 ft), Cedro (1,759 m or 5,771 ft), Casado (1,725 m or 5,659 ft), Grande (1,657 m or 5,436 ft), Ferreiro (1,582 m or 5,190 ft). At the end of this eruptive phase, an island circled by reefs was formed, its marine vestiges are evident in a calcareous layer in the area of Lameiros, in São Vicente (which was later explored for calcium oxide production). Sea cliffs, such as Cabo Girão, valleys and ravines extend from this central spine, making the interior generally inaccessible. Daily life is concentrated in the many villages at the mouths of the ravines, through which the heavy rains of autumn and winter usually travel to the sea.
Al Soudah

Soudah (Arabic: ٱلسّوْدَة) is a mountainous area in the Asir Province of Saudi Arabia. At 3,015 metres (9,893 ft) above sea level, it includes Saudi Arabia’s highest peak, Jabal Soudah. The area is known for its dense juniper tree covered mountains.
The climate of Soudah is moderate throughout the year with temperatures rarely exceeding 25 °C (77 °F) in the summer and not rising to more than 15 °C (59 °F) in the winter. Due to Soudah's altitude, the climate is around 10 °C (18 °F) cooler than the rest of Saudi Arabia.
Overall, the area enjoys a cool variation of semi-arid climate (BSk) that borders a regionally rare warm-summer Mediterranean climate (Csb) due to the presence of a brief yet unnoticeable wet season that lasts from February to April.
The town is a tourist center, and has a cable car to the top of the mountain. Some people in the area claim to have seen snow fall in more than one season per year.
On 25 September 2023, Saudi Crown Prince Mohammed Bin Salman announced the Al Soudah Peaks project as part of Saudi Vision 2030. The Al Soudah Peaks project will seek to develop a luxury mountain tourism destination in the region worth a projected $7.732 billion to the country's GDP. The project aims to attract 2 million tourists throughout the year by 2033.
Soudah has a distinct culture, geography and its verdant nature that differs slightly from other parts of Saudi Arabia. The dress of the region is unique, traditionally women in Soudah have been known to wear colourful headbands and the men flower head wreaths.
Storm Jameson

Margaret Storm Jameson (n. 8 ianuarie 1891, Whitby, Anglia, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei – d. 30 septembrie 1986) a fost o jurnalistă și scriitoare engleză, cunoscută pentru romanele și recenziile ei critice.
Jameson s-a născut în Whitby, Yorkshire, și a urmat pentru scurt timp cursurile școlare la Scarborough, înainte de a studia la Universitatea din Leeds. S-a mutat la Londra, unde a obținut o diplomă de Master of Arts la King's College London în 1914 și apoi a predat înainte de a deveni scriitoare profesionistă. S-a căsătorit cu istoricul și publicistul Guy Chapman, dar a continuat să publice sub numele ei de fată, Storm Jameson. Deși ea și-a folosit preponderent propriul nume, ea a publicat, de asemenea, trei romane sub pseudonim în 1937/1938. Primele două au fost publicate sub pseudonimul James Hill, iar a treia sub numele de William Lamb.
Jameson a fost președintele filialei britanice a asociației International PEN, din 1939, și a dus o muncă activă pentru ajutorarea scriitorilor refugiați. Ea a fost membru fondator al Peace Pledge Union. Jameson avea convingeri socialiste în anii 1930, deși izbucnirea celui de-al Doilea Război Mondial a provocat-o să se dezică de pacifismul ei și să adopte mai târziu idei anticomuniste. Cu toate acestea, ea a rămas o susținătoare a Partidului Laburist. În afară de romane, Jameson a mai scris trei autobiografii.
Jameson a scris mai multe romane științifico-fantastice. In the Second Year (1936) este o distopie cu o acțiune situată într-o Mare Britanie fascistă. Then We Shall Hear Singing descrie o invazie nazistă petrecută într-un viitor apropiat într-o țară imaginară.
Cartea ei cea mai controversată este Modern Drama in Europe, o analiză critică a progreselor înregistrate în domeniul dramei în prima parte a secolului al XX-lea. Dacă majoritatea criticilor ei sunt extrem de critice și, uneori, malițioase, îndrăzneala ei atinge apogeul atunci când afirmă că William Butler Yeats „reprezintă ultimul stadiu în imbecilitatea simbolică”.
Volumul de nuvele Women Against Men a fost admirat de criticul ziarului The Times, Harold Strauss, care a declara: „Atât de completă este arta ei, atât de instinctivă este măiestria, atât de superlativă este selecția artistică, încât o evaluare temperată a operei ei este dificilă pentru un cercetător al romanului.” Jameson a scris cuvântul introductiv la ediția britanică din 1952 a Jurnalului Annei Frank.
Romanul Last Score a fost lăudat de către Ben Ray Redman în Saturday Review of Literature. Redman a descris Last Score ca „unul dintre cele mai bune ale lui Storm Jameson” și a declarat că „rețeaua complexă de relații umane este cea care dă amploarea și profunzimea acestui roman”.
O biografie realizată de Jennifer Birkett, profesoară de literatură franceză la Universitatea din Birmingham, a fost publicată de Oxford University Press în martie 2009. O a doua biografie, Life in the Writings of Storm Jameson: A Biography a lui Elizabeth Maslen, a fost publicată de Northwestern University Press în 2014.
Universitatea din Leeds are acum o clădire numită după ea, Storm Jameson Court.
WWE Super ShowDown

Super ShowDown este un pay-per-view (PPV) produs anual de WWE și difuzată în direct și disponibilă prin Pay-per-View (PPV) și WWE Network.
Evenimentul a fost înființat în 2018 și până acum a avut loc numai în țări din afara Statelor Unite în stadioane în aer liber. Primul eveniment a avut loc în Australia, iar ediția din 2019 a avut loc în Arabia Saudită.
Super Show-Down 2018 a avut loc pe data de 6 octombrie 2018, evenimentul fiind gazduit de Melbourne Cricket Ground din Melbourne, Victoria, Australia.
Super ShowDown 2019 a avut loc pe data de 7 iunie 2019, evenimentul fiind gazduit de King Abdullah International Stadium din Jeddah, Arabia Saudită.
Super ShowDown 2020 a avut loc pe data de 10 februarie 2020, evenimentul fiind gazduit de Mohammed Abdu Arena din Riyadh, Arabia Saudită.
Eroare la citare: Există etichete <ref> pentru un grup numit „Note”, dar nu și o etichetă <references group="Note"/>
WWE Crown Jewel

WWE Crown Jewel este un pay-per-view (PPV) produs anual de WWE și difuzată în direct și disponibilă prin Pay-per-View (PPV) și WWE Network.
Evenimentul face parte dintr-o serie de evenimente pe care WWE promovează în Arabia Saudită încă din 2018 ca parte a unui parteneriat strategic de 10 ani între WWE și Autoritatea Generală pentru Sport din Arabia Saudită în sprijinul Saudi Vision 2030, programul de reformă socială și economică din Arabia Saudită.
Crown Jewel 2018 a avut loc pe data de 31 octombrie 2018, evenimentul fiind gazduit de King Saud University Stadium din Riyadh, Arabia Saudită.
Crown Jewel 2019 a avut loc pe data de 31 octombrie 2019, evenimentul fiind gazduit de King Fahd International Stadium din Riyadh, Arabia Saudită.
Crown Jewel 2021 a avut loc pe data de 21 octombrie 2021, evenimentul fiind gazduit de Mohammed Abdu Arena on the Boulevard din Riyadh, Arabia Saudită.
Crown Jewel 2022 a avut loc pe data de 5 noiembrie 2022, evenimentul fiind gazduit de Mrsool Park din Riyadh, Arabia Saudită.
Familia Simpson (sezonul 8)

Al optulea sezon al serialului de televiziune american Familia Simpson a fost difuzat pentru prima dată pe rețeaua Fox între 27 octombrie 1996 și 18 mai 1997, primul său episod fiind „Treehouse of Horror VII”. Produs de Gracie Films și 20th Century Fox Television, principalii săi producători executivi pentru cel de-al optulea sezon de producție au fost Bill Oakley și Josh Weinstein. Sezonul cuprindea două episoade realizate în timpul sezonului precedent, însă difuzate ca parte a acestui sezon. De asemenea, conținea două episoade din perioada în care Al Jean și Mike Reiss erau producători executivi.
Setul DVD a fost lansat în Regiunea 1 pe 15 august 2006, Regiunea 2 pe 2 octombrie 2006 și Regiunea 4 pe 27 septembrie 2006.
Sezonul opt a fost apreciat de critici și a câștigat numeroase premii, inclusiv două Primetime Emmy: „ Homer's Phobia” a câștigat categoria „cel mai bun serial animat (sub o oră)” în 1997, iar Alf Clausen și Ken Keeler au câștigat pentru „cea mai bună coloană sonoră” cu melodia „We Put the Spring in Springfield” din episodul „Bart After Dark”. Clausen a obținut o nominalizare la Emmy și la categoria „Outstanding Music Direction” pentru episodul „Simpsoncalifragilisticexpiala(Annoyed Grunt)cious”. „Brother from Another Series” a fost nominalizat la Emmy pentru „cel mai bun sunet într-un serial de comedie sau episod special”. Pentru „Homer's Phobia”, Mike Anderson a câștigat Premiul Annie la categoria „cel mai bun regizor într-o producție de televiziune” și un premiu pentru „cel mai bun regizor al unui serial din intervalul de maximă audiență” la World Animation Celebration din 1998. Gay & Lesbian Alliance Against Defamation a acordat episodului Premiul GLAAD Media la categoria „cel mai bun serial de televiziune - episod individual”. Pe Rotten Tomatoes, cel de-al optulea sezon al Familiei Simpson are un rating de aprobare de 100% în baza a 7 recenzii critice.
Anamaria Vartolomei

Anamaria Vartolomei (n. 9 aprilie 1999, Bacău, România) este o actriță franco-română cunoscută pentru rolul Violettei Giurgiu din filmul Mica mea prințesă (2011).
S-a născut în Bacău dar a copilărit în satul bunicilor, Plopu, din orașul Dărmănești până la vârsta de 6 ani. Părinții acesteia au plecat în Franța când Anamaria Vartolomei avea doi ani.
Și-a început cariera în film la vârsta de zece ani și jumătate, fiind aleasă dintre 500 de candidați pentru a interpreta unul din cele două roluri principale din Mica mea prințesă (2011), alături de Isabelle Huppert. Caracterul său puternic este inspirat de copilăria regizoarei Eva Ionesco. Acest prim rol a fost bine primit de criticii de film, aducându-i o nominalizare la premiul Lumières pentru cea mai promițătoare actriță. La Festivalul de la Cannes din următorul an, Anamaria Vartolomei este aleasă să apară pe afișul secțiunii Semaine de la critique.
A mai jucat în filme precum Jacky în regatul femeilor (2014) sau L'Idéal (2016). În 2017, ea a jucat unul dintre rolurile principale din L'Échange des princesses.
În 2022 Vartolomei devine prima actriță de origine română care câștigă un Premiu César.
Hello! How Are You?

Hello! How Are You? (Romanian: Bună, ce faci?) is a 2011 Romanian romantic comedy film directed by Alexandru Maftei. The film follows a couple whose relationship has become routine and stale after 20 years of marriage.
The film was screened at the Brussels Film Festival with the support of ICR Brussels.
It was nominated at the Gopo Awards for best cinematography, best editing, best original score, and best make-up. It won the award for best make-up.
Romanian Socialist Party (2003)

The Romanian Socialist Party (Romanian: Partidul Socialist Român, PSR) is a political party in Romania formed as the Socialist Alliance Party (PAS) in 2003. It developed out of the wing of the Socialist Party of Labour (PSM) that objected to the merger of PSM with the Social Democratic Party (PSD) in July 2003 and wanted the PSM to continue as a socialist party. The Romanian authorities did not recognize this group as part of PSM, and instead it took the name Socialist Alliance Party.
After absorbing the United Left Party in 2009, the party merged into the Socialist Alternative Party in late 2013. In late 2014, the merged party changed its name to the Socialist Party of Romania, replacing the party of the same name defunct since 2013. The unregistered present day Romanian Communist Party (PCR; which has since gained registration after changing its name to the Communitarian Party of Romania) had argued that the PSR is a pseudo-communist party.
The then-PAS decided to rename itself the Romanian Communist Party at an extraordinary party congress in July 2010, placing itself in the tradition of the party of the same name founded in 1921. The renaming was however rejected by the Bucharest tribunal.
In 2013, it won 34 local seats. The party is led by a 165-member National Committee, a 60-member Directive Committee and a 60-member Executive Bureau. PSR was a founding member of the Party of the European Left.
Unlike its predecessor, the Socialist Party of Labour, the Romanian Socialist Party is more progressive on social issues, supporting socialist feminism. However, much like its predecessor, it is nationalist and supports Communism nostalgia.
The party is against the current form of the European Union, considering it has brought Romania more negative consequences, and it rather suggests a Europe of Nations that would also include Russia. and even calls for European federalism. Naturally, as most communist parties, it strongly rejects the Romanian membership in NATO.
Note: Socialist Romania Alliance members: PSR and PSDM (the party members did not achieve any mandates).
Corentin Marie Le Guillou

Corentin Marie Le Guillou (Kemperle, 1804 - Pariz, 1890) a oa ur beleg ha sonaozour breizhat. Beleget e voe e 1829. Aluzener e oa en Ospital ar Garitez e Pariz. Sevel a reas oberennoù relijiel: Messe solennelle (1838), kantikoù dastumet el levr Fleurs de bruyères, Branches d'aubepine, ha pezhioù all.
Saint Corentin, vie et culte

Saint Corentin, vie et culte / Sant Kaourantin eo anv al levr divyezhek skrivet diwar-benn sant Kaourantin, skrivet gant Job an Irien, Jean Cormerais, hag Herve Danielou, hag embannet gant ti embann Minihi Levenez e 1999.
Ennañ e kaver troidigezhioù e galleg ha brezhoneg diwar destenn latin ar Vita Chorentini (12vet pe 13vet kantvet) ha "Buhez kozh Sant Kaourantin", ha studioù diwar-benn an devosion da sant Kaourantin en istor, e relegoù, hag an ilizioù ha chapelioù gouestlet dezhañ.
Arsène de Kerangal

Arsène Pierre Ange Le Gal de Kerangal (Logunec'h, 13 Eost 1827 – Kemper, 8 Ebrel 1903) a oa mouller ha troour.
Etre 1862 ha 1883 e voe pennskrivagner ar gazetenn roueelour L'Impartial du Finistère.
E vab, Arsène Urbain Guillaume Le Gal de Kerangal (20 Here 1858 - 15 Mezheven 1932), a voe mouller e Kemper ivez war e lerc'h.
Henri Quilgars

Henri Quilgars, bet ganet e Gwenrann d'an 18 a viz Even 1877 hag aet d'an Anaon e Penc'herieg d'an 21 a viz Meurzh 1937, a oa un istorour hag ur ragistorour breizhat. Maer Penc'herieg e voe er bloavezhioù 1930.
Gallica: Géographie du Pays de Guérande
Pleudehen

Pleudehen a zo ur gumun eus Breizh e departamant Aodoù-an-Arvor.
Talvoudegezh ː hen-brezhoneg *ploe + anv den *Téhen.
Un diforc'h zo etre ar re roet amañ ː en aour e gab dentek en sabel hag ar re roet gant Froger ha Pressensé ha gant ar gumun he-unan ː en glazur e gleze sourinet en argant, leinet ouzh kleiz gant ur gougleze ivez en argant, peuliet ; e gab en erminoù (ardamezioù an tiegezh De Boulleuc, XV kantved). Pere eo ar re wirion ?
Niver a annezidi
Arthur Le Moyne de La Borderie

Louis-Arthur Le Moyne de La Borderie, bet graet Arthur de La Borderie anezhañ alies (Gwitreg, 5 a viz Here 1827 – 17 a viz C'hwevrer 1901) a oa un istorour arbennigour war Istor Breizh. Ur politiker eo bet eo bet ivez, dilennad evit takad Gwitreg e Kuzul departamant Il-ha-Gwilun.
Bras eo bet e levezon war an emsav rannvroelour ha broadelour, rak a-drugarez dezhañ e komprenas gwelloc'h ar Vretoned en Istor o bro.
E bered hanternoz Roazhon emañ e vez, gant ur groaz uhel kozh hag erminiget.
E Gwitreg e voe ganet A. de La Borderie d'ar 5 a viz Here 1827, eil mab da Suzanne Jeanne Pauline Hévin ha François Jean Mathurin Le Moyne, na oa ket eus an noblañs : perc'henn war zouaroù bras el lec'hienn La Borderie e Étrelles e oa ar familh.
Goude studioù war ar Gwir e Skol-veur Roazhon ez eas Louis-Arthur da Skol an Dielloù (École nationale des Chartes) e Pariz. Major e remziad e voe e 1852. E dielloù departamant Naoned e labouras eus 1853 da 1859. Emezelañ a reas e Kevredigezh arkeologiezh hag istorel Il-ha-Gwilun, bet diazezet e 1844 ; beskadoriad ar Gevredigezh e voe e miz Meurzh 1863 betek 1890, ha kadoriad adalek miz Kerzu an hevelep bloaz. Dre e labourioù fonnus war amzeriou kozh Breizh e c'hounezas brud vat, betek bezañ enoret evel istorour meur Breizh.
Diskoachañ a reas kalz dielloù eus ar Grennamzer hag ar mareadoù goude. Dre o studiañ spis en deus gellet displegañ darvoudoù Rouantelezh ha Dugelezh Breizh, hogen tamallet ez eus bet dezhañ klask kuzhat ha diverkañ alies levezon ar Franked hag ar C’hallaoued war an ensavadurioù breizhat. Bras e voe e levezon war an emsav rannvroelour da zont, ha diwezhatoc'h war an hini broadelour betek hiziv-an-deiz. E 1857, oadet 30 vloaz, e krouas ar gelaouenn Revue de Bretagne et de Vendée, a renas betek an niverenn diwezhañ e 1900. An enklaskoù istorel e oa an danvez pennañ, e-kichen skridoù lennegel ha studiadennoù lec'hiel. Goude 1900 e voe Revue de Bretagne, de Vendée & d'Anjou, a badas betek 1914 ha digoradur ar Brezel-bed kentañ.
Un unnpennelour katolik e oa A. de La Borderie, na fazie nepred kavout abeg e pennaennoù ar Republik. Dilennad e Kuzul departamant Il-ha-Gwilun e voe eus 1864 betek 1871, ha kannad Gwitreg adalek 1864 betek 1876. Dre ar garg diwezhañ-se e voe daneveller ar Poellgor-enklask parlamantel a-zivout oberoù gouarnamant an difenn broadel, spisoc’h c'hoazh diwar-benn Kamp-bac’h Conlie (Sarthe) ma voe dalc’het un hanter-kant mil bennak a soudarded vrezhon ha dilezet en un doare dizenel e 1871 ; e 1872 e skridaozas an danevell, a voe embannet e 1874.
Er bloaz 1873 ez adsavas an Association bretonne a oa bet divodet e 1859 gant gouarnamant Napoleon III evit abegoù politikel.
Pogo Structures

Pogo Structures is a French boat builder founded in Quimper by Christian Bouroullec in 1987. The company moved in 1990 to Combrit, specializes in the design and manufacture of racing and cruising sailboats. It launched its first motor boat in 2017.
As of 2020, the 80 people shipyard has produced 900 boats, with an average of 55 per year over the last few years.
Pogo Structures uses, since 2004, the vacuum infusion process to build lightweight and stiff fiberglass sandwich boats. Starting 2007, the cruising range benefits from a lifting keel option.
List of large sailing vessels

This is a list of large sailing vessels, past and present, including sailing mega yachts, tall ships, sailing cruise ships, and large sailing military ships. It is sorted by overall length. The list, which is in the form of a table, covers vessels greater than about 200 feet (61 m) LOA, which includes overhangs and spars (length on deck or waterline length are other common measures of ship length).
Year: launch/delivery/active Shipyard: makers of the yacht LOA: overall length LOD: length on deck LWL: waterline length Beam: width
Gross tonnage and displacement are not equivalent and vary depending on the type of ton (e.g. metric or imperial) and how they are calculated. How gross tonnage is calculated has changed somewhat over time, but has always been a measure of cargo space (i.e., it is a measure of the volume of the cargo space), and figures for displacement also can vary because of different standards for loading.
Meaning of status column:
[1][2]