davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Lupe Hernández hand sanitizer legend

The Lupe Hernández hand sanitizer legend concerns an American nurse who, as a student in Bakersfield, California in 1966, invented the now-ubiquitous hand sanitizer gel. The claim is controversial as attempts to verify it by independent investigations at The Washington Post, the National Museum of American History and the Los Angeles Times have proven fruitless. Nevertheless, the story became "viral" during the 2020 COVID-19 pandemic and was widely reported as established fact and/or urban legend in the press.
The attribution to Hernández may have originated from a 2012 article in The Guardian entitled "Hand sanitizers: saved by the gel?", although the reporter, Laura Barton, presents the story as if it were already well known in Bakersfield. The story goes that Hernández, a nursing student, realized that a gel with 60–65% alcohol could be used as a cleanser when soap and water weren't easily available. Barton reported that Hernández had shared the idea with an "invention hotline" and she had at least attempted to patent the formula.
Subsequent attempts to verify the story or identify Hernández have proven unsuccessful. In 2020, in the midst of the COVID-19 pandemic and, subsequently, increased interest in hygiene, the Lemelson Center at the National Museum of American History in Washington, D.C., investigated the claim and was unable to find a relevant patent or any other evidence to support the story. Even Hernández's gender is uncertain: the Guardian story reported that Lupe (short for Guadalupe) was a woman, but some subsequent versions identify the inventor as a man. The Washington Post researched the story and were unable to verify it. Despite the lack of verifiable details, the story has been published as fact repeatedly, including in nursing textbooks.
The true origin of hand sanitizer gel is unclear. Alcohol-based hand sanitizers have been used for many years, but without a thickening agent the cleansers are messy and difficult to use. According to a 2020 Vanity Fair article, the first gel sanitizer appears to have been introduced in 1988 by American Gojo Industries, which eventually marketed the product to consumers as Purell.
Malta (soft drink)

Malta is a lightly carbonated, non-alcoholic malt beverage brewed from barley, hops, and water. Corn and caramel color may also be added.
Maltín Polar is a popular non-alcoholic drink manufactured initially in Venezuela. It is a common drink to accompany breakfast and lunch or at anytime throughout the day or night. There are many brands of malta in Venezuela, including Caracas, Regional, and others.
Malta India is a non-alcoholic beverage drink. Malta India is a Puerto Rican drink that stands as a low-sodium beverage often referred to as kid’s beer.
Malta Goya is a non-alcoholic beverage drink. Goya is popular in the Caribbean and some South American countries.
Malta is popular in the Caribbean, Europe, parts of Africa, and South America.
Raining Tacos

"Raining Tacos" is a song by American musician Parry Gripp. It was released onto streaming services on June 29, 2012. It subsequently appeared on his greatest hits album Parry Gripp Mega-Party (2013).
According to Gripp, "Raining Tacos" is his most popular song. It was adapted into a mobile game in 2014. Between 2014 and late 2019, "Raining Tacos" became popular online due to its popularity within Roblox's player base.
"Raining Tacos" was also adapted into a book by Harper Collins in June 2021. It was also featured on This Might be a Podcast. The song, along with "Baby Shark", were used by the West Palm Beach authorities to deter homeless people from staying at a park during the night. Upon hearing of its usage, Gripp requested the city stop using his song and made donations to local homeless shelters.
A Christmas rendition of the song titled "Raining Tacos (On Christmas Eve)" was released on Gripp's album Jingle Burgers – A Parry Gripp Christmas Album (2020).
Момчил Николов (шахматист)

Момчил Петров Николов е български шахматист, международен майстор. Състезава се за СКШ Спартак Плевен XXI. От 2010 г. е гросмайстор.
През 2001 г. Николов, заедно с Иван Чепаринов, представя България на световното първенство за момчета до 16 години в Оропеса дел Мар, Испания. Николов изиграва 9 партии, в които постига 5,5 точки, и с този резултат заема 22-30 м. в крайното класиране.
Участва на първото черноморско отборно първенство до 18 години, проведено през 2002 г. в Турция.
През 2003 г. печели първенството на България при момчетата до 18 години. Подгласници му остават Калин Каракехайов и Павел Димитров. Същата година печели държавното индивидуално първенство на България при момчетата до 20 години. Тези успехи му дават право да представя България на световното първенство за момчета до 18 години в Гърция. Завършва състезанието със спечелени 6,5 т. от 9 възможни.
През 2007 г. печели българското студентско първенство в София. Същата година става вицешампион на България.
Център Номос

Център „Номос“, пълно наименование: Център за улесняване на изучаването на геополитически въпроси и евро-атлантическо сътрудничество на региона на Черно море „Номос“ (на английски: Center for assistance to the geopolitical problems and euroatlantic cooperation of the Black sea region studies NOMOS) е украински независим неправителствен мозъчен тръст в гр. Севастопол.
Център „Номос“ е създаден през ноември 2003 г. като неправителствена организация, чиято цел е да помогне в изучаването на геополитическите проблеми в региона на Черно море, да анализира и подготвя препоръки и прогнози в областта на украинската вътрешна и външна политика, международните отношения като цяло, разпространението в обществото на информация за процеса на европейска и атлантическа интеграция в региона.
Проектът е разработен за независим неправителствен мозъчен тръст, с оглед да се превърне в инструмент за интелигентни интеграция на украински и чуждестранни елитни, поле за диалог и обсъждане на експертната общност и политици за състоянието и перспективите на Черно море.
Център „Номос“ подготвя аналитична информация, статии, изследвания, коментари по актуални въпроси на политиката националната и международната сигурност. Резултатите от изследванията представя на публични събрания, отпечатани в украински и чужди медии.
Проучвания на „Номос“ се използват от международни организации (Европейската комисия), посолствата на европейски и черноморски страни, международни мозъчни тръстове, властите на Украйна.
Център „Номос“ провежда международни конференции, семинари и кръгли маси по актуални проблеми в региона, с участието на учени, експерти и политици от черноморските страни, Европа и Кавказ .
Партньори на „Номос“ са независими аналитични центрове в Украйна, Русия, страните от Черноморския регион и района на Южен Кавказ, Европейския съюз, Съединените щати.
От 2006 г. е водеща неправителствена организация в групата по икономическа сигурност в Мрежата за партньорство Украйна-НАТО.
От 2005 г. „Номос“ издава вестник „Черноморска сигурност“ (The Black Sea Security). Списанието публикува информация и анализи за разни аспекти на регионалната и международната сигурност. Центърът е закрит през 2014 г.
Бели книги се публикуват и на интернет сайта на „Номос“.
Център „Номос“ се състои от списание „Черно море сигурност“ и структурни звена – „програми“.
Любомир Николов (писател, р. 1961)

Любомир Павлов Николов е български писател на съвременни художествени и хумористични и научнофантастични разкази.
Роден е на 16 юни 1961 в София. Завършва психология в СУ „Климент Охридски“. Специализирал е във Варшавския университет.
Има публикации във вестниците „Капитал“, „Литературен вестник“, „Труд“, „Сега“, „Дума“ и „Стършел“, и списанията „Море“, „Страница“, „Знаци“, „Съвременник“, „Осем“ и „ЛИК“.
Плейбой

„Playboy“ (произн. Плейбой) е американско мъжко списание, което съдържа снимки на голи жени, журналистически статии и интервюта със светски личности. Негов създател е Хю Хефнър, а първият брой излиза през 1953 г. Списанието се издава на различни езици в над 20 държави от Америка, Европа и Азия.
Българското издание на „Playboy“ е едно от най-популярните мъжки списания в България. Първият брой излиза през април 2002 г.
Главен редактор от първи до пети брой е Ивайло „Нойзи“ Цветков. От септември 2002 г. в продължение точно на една година на редакторския стол е Антони Георгиев. От септември 2003 година за главен редактор е назначен Георги Неделчев. След неговото напускане през март 2007 г. постът се поема от Христо Кьосев, а заместник главен редактор става Владимир Константинов-Чоки. арт директор от януари 2004 г. е Андрей Михов. От октомври 2010 до декември 2012 главен редактор е отново Ивайло „Нойзи“ Цветков. От януари 2013 главен редактор е Христо Запрянов а арт директор е Венцислав Райков.
Първи издател на „Playboy“ в България е Мартин Захариев. Впоследствие изданието става собственост на „Атика Медиа България“ ООД, филиал на голямата гръцка издателска група Attica Media, която освен в България издава „Playboy“ в Гърция, Сърбия и Румъния.
От 2016 списание „Playboy“ е дело на медийната компания „DSG PRODUCTIONS“, собственост на бизнесмена Христо Сираков – когото всички определят като българският Хю Хефнър, Любен Дилов-син – медиен предприемач, писател и политик и Борис Гълъбов – организатор на големи спортни, корпоративни, частни и светски събития.
Последният брой 195 на списание „Playboy“ излиза 2020 г. и се счита за последното издание на хартиен носител в целия свят. На корицата е Ева Славова – носителка на титлата „Плеймейт на годината“.
От 2004 г. „Playboy“ в България организира и конкурса „Мис България Плеймейт“. Всяка година чрез кастинги биват избрани 12 момичета, които да се борят за титлата. На финала жури избира „Плеймейт на годината“, която получава като награда нов автомобил.
Скрити фарове

Скритите фарове, известни и като прибиращи се фарове, са автомобилни фарове, които не се виждат или са прибрани в съответни ниши, когато не са включени. Според начина си на скриване и показване те се делят на три вида:
Първият сериен автомобил със скрити фарове е Корд 810 от 1936 г. При него са използвани скриващи се фарове за приземяване от самолети Стинсън Еъркрафт. Те се отварят поотделно посредством ръчки от двете страни на арматурното табло. Първият автомобил с автоматично задвижвани фарове е прототипът Буик Y-Job (1938), а първата кола в серийно производство – ДеСото от 1942 г. Скритите фарове добиват особена популярност в периода от края на 60-те до началото на 90-те години на 20 век. В днешни дни те не са популярни, като последните масови модели със скрити фарове са Лотус Есприт и Шевролет Корвет С5, и двата спрени от производство през 2004 г.
При американсктите марки употребата на скрити фарове се налага заради забраната да бъдат използвани фарове с аеродинамична форма. В САЩ освен при спортни модели такина фарове се срещат и при лимузини (основно с подвижни капаци), докато европейските и азиатските производители използват технологията с въртящи се по напречната ос фарове основно при спортните си модели, главно за да бъдат те по-аеродинамични (разбира се аеродинамиката страда когато фаровете са включени). Вносителите на автомобили зад океана по този начин заобикалят наредбата за височината на фаровете (например Тойота, която продава в САЩ версията на АЕ86 Спринтер Труено със скрити фарове вместо идентичната, но с ниско разположени нормални фарове Корола Левин).
В някои държави автомобилите със скрити фарове по закон трябва да разполагат и с чифт по-малки нормални фарове, защото подаването на светлинен сигнал се забавя с 0,2 до 0,5 секунди.
Автомобилите са подредени по азбучен ред. В графа Брой на различен фон е посочено количеството произведени автомбили (ако е известно) – зелен за масово производство (над 1000 бройки), син – за лимитирани серии (по-малко от 1000 бройки) и червен за прототипите. В графа Години са посочени годините, в които се произвежда модела, а ако със скрити фарове е една генерация от даден модел, то годините са тези на нейното производство (същото важи и за графа Брой).
Бегунци

Бегунци е село в Южна България. То се намира в община Карлово, област Пловдив.
От всяка точка в Бегунци, се виждат две възвишения, които приличат на момински гърди, затова местните жители им казват „Момини гърди“. Преди хиляди години Бегунци е било езеро и на „Момини гърди“ са намерени останки от колчетата и синджирите, с които тогавашните жители са си връзвали лодките. Там е имало тракийско селище, доказателство за което са многото археологически находки – монети, съдове, кости. Ако се изкачите на някой от двата хълма „Момини гърди“, гледката, която ще се открие пред вас е неописуема: виждат се всички околни села и градове – Карлово, Баня, Ведраре, Куртово, Васил Левски, Сушица, Домлян, Пролом, Войнягово, Дъбене, Горни Домлян.
Европейска пресфото агенция

Европейска пресфото агенция (на английски: European pressphoto agency b.v.), съкратено ЕПА (EPA, epa) е международна агенция за новини и фотоснимки.
Снимките от всички части на света, изобразяващи новини, политика, спорт, бизнес, финанси, изкуство, култура и забавление, са от повече от 400 професионални фотографи. Те са включени в службата на epa, чийто колектив разполага с фотографии от цял свят от дневната продукция на агенции-членки, които са лидери на пазара в съответните държави. Всички снимки се доставят на партньори от цял свят.
Главният офис на EPA е във Франкфурт на Майн; работи 24 часа в денонощие.
Службата за международни снимки на ЕПА е използвана от различни медии, както и от партньори по цял свят. Редакторската служба на ЕПА има в наличие приблизително 2000 нови снимки на ден.
Службата на ЕПА е предоставена чрез сателитна доставка, FTP или интернет достъп в зависимост от нуждите на клиента.
Архивът на ЕПА започва от 1997 година и включва около 3 милиона снимки. Главната част от архива е достъпен онлайн в "epa webgate." ЕПА предоставя личен достъп за клиентите, партньорите си и по поръчка.
ЕПА е основана през 1985 г. от 7 европейски репортажни агенции. Агенциите Франс Прес от Франция, ANP от Холандия, ANOP (сега Lusa) от Португалия, ANSA от Италия, belga от Белгия, dpa от Германия и EFE от Испания са мотивирани от това, което виждат и от липсата на алтернативи на англосаксонските служби за снимки, които по това време са предлагани.
Първоначално считано като средство за обмяна на снимки между агенциите-членки, услугата включва Франс Прес и други европейски доставчици. ЕПА се разширява до по-независима структура, след като Източна Европа се присъедини. Отварянето на тези нови пазари, както и войната в бивша Югославия, кара ЕПА да наеме свои собствени фотографи в тези региони. Въпреки тези разработки, ЕПА остава под егидата на своите членове-акционери, на които служи изключително.
До 1995 г. ЕПА има 10 членки, заедно с KEYSTONE през 1985, АРА от Австрия през 1986 и Lehtikuva от Финландия през 1987 г. Pressensbild от Швеция се присъединява през 1997 г., последвано от Scanfoto (сега Сканпикс Норвегия) от Норвегия и Nordfoto (сега Сканпикс Дания) от Дания през 1999 г. РАР от Полша се присъединява през 2001 г. към ЕПА.
В началото на 2003 г. след продължително преструктуриране, както и изпращане на Асошиейтед пресс, ЕПА успешно направи услугата достъпна на световния пазар. По-късно през 2003 г. Lehtikuva, Сканпикс Дания, Норвегия и Pressensbild решават да не продължат дейността си като акционери на ЕПА. Въпреки това, Сканпикс Норвегия, Швеция и Дания продължават сътрудничеството си с ЕПА под името на Сканпикс Скандинавия.
Гръцкото АНА (сега АНА-МРА) се присъединява към ЕПА като акционер през 2004 г., последвано от mit от Унгария през 2005 г.
Днес ЕПА има 11 акционера, всички от които са лидери в техните страни:
ЕПА се намира в пряка конкуренция с водещите световни информационни агенции за снимки като Асошиейтед Прес, Ройтерс и Франс Прес/Getty Images.
Барневернет

Барневернет (на норвежки: Barnevern i Norge или Barnevernet) е държавна социална служба в Норвегия, за оказване на подкрепа на деца, подрастващи и родители, които изпитват трудности в семейството. Барневернет може да се намеси и в други случаи, когато прецени, че детето има проблеми, като например, при употребата на наркотици и алкохол.
През 2016 г., 170 норвежки адвокати, социални педагози и психолози пишат отворено писмо до норвежката държава, в което обвиняват „Барневернет“ в несъответстващи по размер на провинението наказания, в напълно погрешни методи, които рушат семейства и в много случаи могат да бъдат сравнени с отвличане на деца от родителите им. Социалната служба не отговаря на тези критики. Според специалистите тя се е превърнала в държава в държавата – напълно недосегаема за контрол, която никога не признава грешки. Една четвърт от отнетите деца са на родители от чуждестранен произход или от смесени бракове.
Отнетите деца се дават на приемни семейства, по-късно отиват в дом, отнемат се правата на родителите и децата се дават за осиновяване в нови семейства. 90% от отнетите деца никога повече не виждат истинските си родители. Такава практика не съществува в нито една друга европейска държава.
През април, 2018 г. съдът в Осло осъжда на 2 г. затвор 56-годишния норвежки психиатър и консултант на Барневернет, Йо Ерик Бройн, за притежанието на над 200 000 снимки и 12 000 видеоклипа, показващи сексуално насилие над деца. Пред съда Бройн признава, че е събирал материалите в продължение на 20 години. След проведеното разследване, предстои да бъдат преразгледани решенията, приети с негово участие.
Не поглеждай нагоре

Не поглеждай нагоре (на английски: Don’t Look Up) е американска черна комедия на режисьора Адам Маккей с участието на Леонардо ди Каприо и Дженифър Лорънс, която се излъчва за пръв път в кината на различни страни на 9 и 10 декември 2021 г. На 24 декември филмът е публикуван на стрийминг платформата Netflix.
Кейт Дибиаски, докторантка по астрономия, открива странна комета. Нейният професор, д-р Рандал Минди пресмята, че кометата ще се сблъска със Земята след 6 месеца.
Рандал, Кейт и председателят на НАСА, отдел „Планетна отбрана“, д-р Огелтроп, отиват до Белия дом, за да информират президентката на САЩ. Там те не получават очакваната реакция, тъй като предстоят избори, а президентката се страхува, че от такава тревожна новина може да загуби гласоподаватели и казва на екипа да запазят спокойствие. Заради това Рандал и Кейт решават да се обърнат към медиите. Там обаче също не получават нужното внимание. Рандал се превръща в секс символ, а много хора смятат Кейт за истеричка, тъй като тя се разревава по телевизията. Малко по-късно президентката е замесена в секс скандал и сега иска да вземе мерки за кометата. Пътят на кометата трябва да бъде променен с атомни бомби. Малко след старта на ракетата мисията е прекратена, тъй като Петър Ишъруел, директор на голяма техническа компания, иска да разруши кометата на хиляди малки части, които няма да бъдат опасност за човечеството. Материалът от кометата ще бъде използван за икономически цели.
Населението е разделено. От една страна се виждат опасностите от кометата, от друга страна са икономическите ползи от суровия материал. Кейт се присъединява към групата, която носи слогана „Погледни нагоре“ (Look up), когато кометата вече може да се види. Рандал стои твърдо зад правителството със слогана „Не поглеждай нагоре“ (Don’t look up). В едно предаване по телевизията Рандал не може да си сдържи нервите и получава гневен изблик заради хората, които не вярват в кометата или нейната опасност. Кейт и Рандал се сдобряват.
Опити от други държави за отстраняване на кометата се оказват неуспешни. Единствената надежда е в Петър Ишъруел, обаче неговата мисия също се проваля, тъй като прекалено много машини, които трябва да разрушат кометата, се счупват. Президентката, Петър и други хора се измъкват в космически кораб и са замразени. Д-р Минди отказва да дойде и прекарва последните си минути със семейството си и с приятели. Кометата се сблъсква със Земята и разрушава всичко живо. Оцелелите хора кацат 22 740 години по-късно на някаква планета, обаче са убити от диви животни.
В сцена след финалните надписи Джейсън Орлийн излиза от някаква разрушена сграда и публикува пост в интернет, че е последният оцелял човек на земята.
Снимките за филма трябвало да започнат през април 2020 г., но са насрочени за 19 ноември 2020 г. заради пандемията от COVID-19. В сцената, в която Ариана Гранде пее на сцена, на която се виждат много зрители, трябвало също да бъде снимана предвид на пандемията. Така двайсетте хиляди души носели маски и спазвали разстояние. На монтажа тези хора са дублирани.
Снимачните места са следните:
На 5 февруари 2020 г. Дженифър Лорънс е ранена по време на снимачните работи.
2 (число)

Две е естествено число, предхождано от едно и следвано от три. С арабски цифри се изписва 2, с римски – II, а по гръцката бройна система – Βʹ. В поредица две се превръща във втора, втори, второ (2-ра, 2-ри, 2-ро).
Две могили (община)

Община Две могили се намира в Северна България и е една от съставните общини на Област Русе.
Общината се намира в югоизточната част на Област Русе. С площта си от 342,295 km заема 5-о място сред 8-те общини на областта, което съставлява 11,82% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
Територията на община Две могили е разположена в западната част на Източната Дунавска равнина. Релефът на общината е хълмист с дълбоко всечени долини на реките Черни Лом и Баниски Лом спрямо околния терен. Югоизточния район на общината заключен между реките Черни Лом на север и Баниски Лом на запад се заема от крайните северозападни разклонения на Поповските височини. В тях, югоизточно от село Помен, на границата с Община Попово се намира максималната и височина – връх Курдьовен 399,9 m. В района разположен северно и източно от река Черни Лом до границата с Община Иваново попадат крайните западни части на Разградските височини. Тук максималната височина от 339,8 m се намира източно от село Кацелово, на границата с Община Иваново. Североизточно от село Пепелина, в коритото на река Черни Лом, в близост до пещерата Орлова чука е най-ниската точка на община Две могили – 90 m н.в.
Основна водна артерия на община Две могили е река Черни Лом, която протича през нея с част от долното си течение в дълбока, на места каньоновидна долина, с множество меандри. Югоизточно от село Кацелово реката навлиза в общината от към Община Опака и се насочва на запад. Минава покрай селата Каран Върбовка, Острица и Широково и завива на север, като долината ѝ добива каньоновиден характер с множество меандри. Североизточно от село Пепелина, в близост до пещерата Орлова чука напуска пределите на община Две могили и навлиза на територията на Община Иваново. В нея отляво при село Широково се влива най-големият ѝ приток – река Баниски Лом, която протича през общината с най-долното си течение. Река Баниски Лом тече от юг на север в дълбока каньоновидна долина, като преминава последователно през селата Баниска, Чилнов и Широково, където се влива в Черни Лом. На нея южно от село Баниска е изграден големият язовир „Баниска“, по-голямата част на който попада на територията на Община Бяла.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Общината има 12 населени места с общо население от 7018 жители към 7 септември 2021 г.
От север на юг, през западната част на общината преминава участък от 15,6 km от трасето на жп линията Русе – Горна Оряховица – Стара Загора – Димитровград – Подкова.
През общината преминават частично 4 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 51,3 km:
ФК „Две могили“

ФК „Две могили“ е български футболен отбор от едноименния град Две могили. До края на сезон 2008-2009 г. носи името ФК „Филип Тотю“, кръстен на местния герой – войводата Филип Тотю. Освен това име през годините отбора се е казвал и Динамо (Две могили). Домакинските си мачове отборът играе на стадион „Филип Тотю“ в Две могили, който е с капацитет от 800 седящи места. Състезава се във Североизточната В група. Цветовете на отбора са бяло и зелено като домакинският екип е бял, а този за гостуванията – зелен.
През сезон 2009-2010 отбора достига до финала на за купата на Аматьорската футболна лига, който е загубен от Равда с 0:1. Срещата е играна на градския стадион в Сливен.
През сезон 2008-2009 отбора завършва на 10 място в Североизточната В група, а през сезон 2009-2010 на 3-то място на Североизточната В група.
ФК Две могили има още и детски и юношески състави.
Две тополи

Две топо̀ли е село в Южна България, община Баните, област Смолян.
Село Две тополи се намира в Западните Родопи . Разположено е в неголяма котловина, отворена на юг-югоизток и с наклон в същата посока, както и по склона на западното от заобикалящите котловината гористи възвишения, повечето високи над 1000 – 1200 м и снижаващи се на юг.
Селото – тогава с име Ахатлар кебир – е в България от 1912 г. Преименувано е на Две тополи с министерска заповед № 3775, обнародвана на 7 декември 1934 г.
Към 31 декември 1934 г. към село Две тополи спадат махалите Желъд (Пелит бурун), Клен (Алма гидик), Рибарка (Читак балък дере) и Тухла.
В село Две тополи се изповядва ислям.
Молитвеният дом в село Две тополи е джамия.
Bulgarian Beach

Bulgarian Beach (Balgarsko Kraybrezhie \'b&l-gar-sko krI-'bre-zhi-e\) is a coast in the north part of Hurd Peninsula, eastern Livingston Island, extending 2.3 km from Hespérides Point to the southwest to Perunika Glacier to the northeast, and forming the southeast coast of Emona Anchorage.
The beach comprises four predominantly cobble beaches, separated by a shore rock known locally as Greenpeace Rock, which rises to 6m and is located 800 m northeast of Hespérides Point, by Spanish Point and by a minor nameless point lying 400 m to east by northeast of the latter. The last beach is a narrow strip under the cliff of a part of Perunika Glacier terminating on the coast. Bulgarian Beach is surmounted by a chain of five hills comprising Hesperides Hill, Pesyakov Hill, Sinemorets Hill, Spanish Knoll and Belozem Hill. In summer the area is predominantly snow-free and crossed by four meltwater streams draining the north-western slope of the Balkan Snowfield, with stream mouths located at the western extremities of each beach. The first beach, locally known as Base Beach, is partly occupied by Grand Lagoon formed by Rezovski Creek. Access by dinghies to Base Beach, used for transfer of people and cargo to the Bulgarian base St. Kliment Ohridski, is sometimes rendered difficult by shallow waters.
The area would have been known and possibly visited in the early nineteenth century by English and American sealers frequenting South Bay and particularly the nearby Johnsons Dock.
The beach is centred at 62°38′12″S 60°21′36″W﻿ / ﻿62.63667°S 60.36000°W﻿ / -62.63667; -60.36000. Bulgarian Beach was mapped in detail by the Spanish Servicio Geográfico del Ejército in 1991 following earlier British, Argentine and Chilean mappings. Bulgarian mapping of Bulgarian Beach and the Emona Anchorage coast from a topographic survey carried out from 8 December 1995 to 8 February 1996, and mapping of the St. Kliment Ohridski Base vicinity at a larger scale from a topographic survey made from January 31 to February 4, 1996.
This article includes information from the Antarctic Place-names Commission of Bulgaria which is used with permission.
Tzvetelina Yanchulova

Tzvetelina "Lina" Yanchulova (Bulgarian: Цветелина "Лина" Янчулова; born April 12, 1975, in Sofia), also known as Lina Taylor, is a Bulgarian beach volleyball player. She represented her nation Bulgaria in two editions of the Olympic Games (2000 and 2004), along with her partner and younger sister Petia. As a junior player in her native Bulgaria, Yanchulova became a four-time National Champion with her club Levski. She trained for most of her beach volleyball sporting career in San Diego, California, United States, while directing and coaching at Coast Volleyball Club.
Yanchulova began her collegiate sporting career in 1992 at the University of Idaho in Moscow, Idaho, where she competed for the Idaho Vandals women's volleyball team. Crediting her parents, Ted and Nina, for instilling the qualities necessary for success at the highest level, Lina went on to achieve outstanding accomplishments in both indoor and beach volleyball. While playing for the Vandals, she led her team to four impressive victories at the Big Sky Conference Championships, being named Freshman of the Year, Academic All-American, and Player of the Year in 1996.
Since 1998, Yanchulova competed professionally at the FIVB World Tour along with her sister Petia. The Bulgarian tandem also made their official debut at the 2000 Summer Olympics in Sydney, where they both placed seventeenth in the women's beach volleyball, defeating European bronze medalists Deborah and Rebekka Kadijk along the way. Four years later, at the 2004 Summer Olympics in Athens, the Yanchulova sisters qualified for their second Olympic Games in the same tournament by obtaining their berth from the FIVB Grand Slam Series in Klagenfurt, Austria. Defeating the reigning European Champions of Germany in the pool round, the Yanchulova sisters advanced to the round of 16, but they were eventually eliminated in a dramatic battle against eventual Olympic silver medalists Adriana Behar and Shelda Bede of Brazil, placing ninth overall.
Lina took the last name Taylor after marrying former NFL player Aaron Taylor. They live in San Diego, CA with their three children.
Currently, Lina Taylor is a speaker on resilience and an ICF-certified executive coach (LinaTaylor.com).
Lina Taylor is the founder of ClimateExecutiveCoaching.com, accelerating results for climate action leaders and teams through science-based, solution-focused, professional coaching.
National Geographic People

National Geo People, в миналото познат като Nat Geo Adventure (National Geographic Adventure) и Adventure One (A1), е телевизионен канал, част от 21st Century Fox и National Geographic Society. Каналът е насочен към по-младата аудитория и излъчва предавания, свързани с пътешествия и истории за хора, забавляващи се, докато изучават света.
Австралия, Тихоокеанска Азия, Европа и Средния Изток продължават да излъчват новия приключенски канал, докато Обединеното кралство решава да го замени с National Geographic Wild.
Bezimennia Vrah

Bezimennia Vrah (Bulgarian: Безименния връх, meaning "the Nameless Summit"), is a summit in eastern Rila mountain range in southwestern Bulgaria. Reaching a height of 2,798 m, it is the fourth highest summit in the mountain range behind Musala (2,925 m), Malka Musala (2,902 m) and Irechek (2,852 m). Bezimennia Vrah is located in Rila National Park. For a short time, it was called Druzhba, meaning "friendship".
Bezimennia Vrah is the first peak of the ridge that starts from Musala and spans in northwestern direction, surrounding the Musala cirque from the west. In its upper part the ridge is rocky, with unstable stone debris; in its lower part it is grassy and is known as Markudzhika. There is no marked hiking trail along the crest of the ridge, and traversing its rocky part is not suitable for inexperienced hikers.
The summit is separated from the neighbouring Musala and Aleko (2,713 m) by rocky saddles. Bezimennia Vrah is dome-shaped, covered with large boulders and fragmented unstable rock material. Its eastern slopes descend steeply towards the second step of the Musala cirque; at its foothills is the second of the Musala Lakes, the Nameless Lake. The granite north face of the summit is a climbing site. Its western slope is very steep and reaches all the way to the deep valley of the river Beli Iskar. Climbing and cutting the Nameless Peak should be done with caution due to the instability of the terrain and the precipices.
Deno (Rila)

Deno (Bulgarian: Дено) is a peak in the eastern part of the Rila Mountain in southwestern Bulgaria. It is 2,790 m high and is the fifth highest summit in the mountain range behind Musala (2,925 m), Malka Musala (2,902 m), Irechek (2,852 m) and Bezimennia Vrah (2,792 m). It is built up of gneiss and granite–gneiss. The northern slope is steep, while the southern one is oblique and covered in grass. A deep gully descends along the north-western slopes that holds perennial firn. To the west lies the valley of the Musalenska Bistritsa, a tributary of Bulgaria's longest river, the Iskar and Musala refuge; to the north-east is the Saragyol Cirque that contains three glacial lakes. Deno is located in the vicinity of the ski runs of Borovets and the cabin lift to Yastrebots refuge, which make it easily accessible. In winter some of the tourist tracks are exposed to avalanches.
Snowboarding at the 1998 Winter Olympics

The snowboarding competition of the 1998 Winter Olympics was held at Mount Yakebitai and Kanbayashi Snowboard Park. The competition took place between 8 and 12 February 1998 and featured four events: Men's and Women's giant slalom and halfpipe.
This was the first Olympic appearance of snowboarding. Although a separate snowboard federation was established in 1994, the International Ski Federation brought snowboard under its jurisdiction with encouragement from the IOC.
Twenty-two nations participated in snowboarding at the Nagano Games.
FIS Snowboard World Championships

The FIS Snowboarding World Championships is the world championship organized by the FIS for Snowboarding. It was first held in 1996 and is now held every odd year. The championship events include Big air, Halfpipe, Parallel giant slalom, Parallel slalom, Slopestyle and Snowboard cross for both genders as well as mixed team events in Parallel slalom and Snowboard cross.
* Starting from 2015, it combined with the FIS Freestyle World Ski Championships. ** Second numbers in italic denotes number of freestyle ski events at the combined editions.
Numbers in brackets denotes number of victories in corresponding disciplines. Boldface denotes record number of victories.
Medal table
Medal table
Medal table
Medal table
Medal table
Medal table
Medal table
Medal table
Medal table
Numbers in brackets denotes number of victories in corresponding disciplines. Boldface denotes record number of victories.
Medal table
Medal table
Medal table
Medal table
Medal table
Medal table
Medal table
Medal table
Medal table
Numbers in brackets denotes number of victories in corresponding disciplines. Boldface denotes record number of victories.
Medal table
Medal table
Table updated after the 2025 Championships.
Boldface denotes active snowboarders and highest medal count among all snowboarders (including these who not included in these tables) per type.
Freeride (mountain biking)

Freeride is a discipline of mountain biking closely related to downhill biking, dirt jumping, freestyle motocross, and freestyle BMX. When riding, a freerider one focuses on tricks, style, and technical trail features.
The original freeride bikes were modified downhill bikes that used gearing that enabled the rider to go up hills as well as down them. Modern freeride bikes are similar to downhill bikes, with the same amount of suspension in the form of a dual crown fork, with 40 millimeter stanchions. A major downside to these forks is that the clamps limit the rotation of the handlebars. This has led some competitors to use single crown forks in order to perform tricks suchas tailwhips and barspinds. Certain enduro bikes are compatible with aforementioned forks, and can be repurposed to be freeride bikes. Freeride bikes are lighter than downhill bikes – which enables them to be ridden not just downhill but through more technical sections, such as North Shore obstacles, and allows the rider to pedal back up for another lap, instead of requiring a shuttle or chairlift. Most freeride bikes feature slightly steeper headangles and shorter wheelbases than pure downhill bikes.
A few specialist riders have embraced the sport, including:
Due to similarities with the bicycles used and often the riding locations, the divisions between downhill riding and freeriding are often overlooked. For example, freeride bikes have steeper head tube angles and shorter wheelbases for low-speed stability on technical stunts, while downhill bikes have slacker headtube angles and longer wheelbases for absolute high-speed stability at the cost of low-speed maneuverability. Downhill riding is primarily concerned with descending a slope on a given course as quickly as possible. There are often many obstacles in downhill riding, including jumps, drops, and rocky sections.
Freeride is, by definition, a much broader realm of riding. For example, a freerider may often ride a very narrow wooden plank raised as many as twenty-five feet above the ground, drop off of cliffs, raised platforms, or other man-made or natural objects onto a landing, or "transition" up to forty feet below. This may involve jumping over a structure below, such as a road or highway. Many aspects of freeriding are similar to downhill riding, with wide open speed and technical and very steep sections, or dirt jumping, with a series of man-made jumps and landings. Another key difference is the emphasis on performing tricks or stylish riding stances while airborne. A freeride course can be compared to a skatepark, where the purpose of the trail is to provide ample opportunities for the rider to become airborne, throw tricks, and create new and imaginative lines on and over the terrain.
Samtidskunst

Samtidskunst er navn på kunst som har blitt skapt i en nyere periode, fra rundt 1960-årene til inn i det 21-århundre. Begrepet «moderne kunst» hadde opprinnelig samme betydning, men mot slutten av 1900-tallet begynte denne å bli assosiert med perioden 1880–1970, tidsepokene både Edvard Munch, Vincent Van Gogh, Claude Monet og Pablo Picasso tilhørte. "Moderne kunst" gikk da over til å bli et historisk begrep som beskriver en viss stilart og periode. Samtidskunst blir ofte omtalt som postmodernisme.
Både samtidskunsten og den mordernistiske bevegelsen ønsket å gjøre noe annerledes enn hva det hadde blitt gjort tidligere og brøt med den tradisjonelle læren mange kunstskoler fulgte. Det at fotoapperatet hadde blitt oppfunnet ble ofte brukt som en forklaring blant historikere på hvorfor mange kunstnere ønsket å gå vekk i fra en naturtro stil. Samtidskunsten som finnes på slutten av 1900-tallet og på 2000-tallet ble påvirket av den mordernistiske bevegelsen ved at fokuset på at å uttrykke en selv og subjektiviteten var viktigere enn akademikeres og enkelte kunstskolers meninger var. Flere i bevegelsen mente at det var individuelt hva hver enkelt syntes var vakkert.
Det finnes ulike typer samtidskunst som blant annet maleri, skulpturer, tegninger, fotografi, performance art, gatekunst, installasjon, konseptkunst og digital kunst. Et typisk kjennetegn på samtidskunst er å gå vekk i fra en naturalistisk stil og heller eksperimentere med nye former og farger. Det er vanlig å enten gå for bare svart, hvitt og gråtoner eller bare sterke farger. Stilisering og minialisme er også vanlig trekk. I tillegg er mange samtidskunstverk basert på surrealismen, fantasisjangeren og tegneseriestilen. En rekke samtidskunstnere mener at budskapet eller ideen bak kunstverket er viktigere enn kunstverket i seg selv og estetikken deres.
Samtidskunst har blitt kritisert for de høye prisene de kan bli solgt for, at klassisk skjønnhet ikke blir vektlagt og at meningen bak kunsten ikke er tydelig nok eller er vanskelig å forstå. Både Jackson Pollock og Mark Rothko har blitt kritisert for å være for abstrakt, for å ha et uklart budskap og for simplisiteten for eksempel. En del kunstverk har av både lekfolk og kunskritikere blitt beskrevet som å enkle å lage at både de og barn kunne ha laget dem selv. Noen av de som liker kunsten har forsvart den ved å påpeke at det var ideen og kreativiteten som teller mest, hvor de mener at kunstnerne har kommet på ideer andre ikke har kommet på. I tillegg er det mennesker som liker abstrakt kunst og mener at et budskap ikke alltid er essensielt, men at det er estetikken og stilutrykket som er viktig.
Samisk senter for samtidskunst

Samisk senter for samtidskunst (tidligere Samisk kunstnersenter, samisk: Sámi dáiddaguovddáš, SDG) er et kunstnersenter som ble etablert i 1986. Senteret jobber med å støtte, formidle og synliggjøre samisk samtidskunst lokalt og internasjonalt. Det har utstillingslokaler i Karasjok og holder rundt 10–11 utstillinger i året.
Senteret finansieres gjennom tilskudd fra Troms og Finnmark fylkeskommune, Sametinget i Norge.
I 2014 flyttet senteret, fra lokaler et par kilometer utenfor Karasjok sentrum til større og mer sentrale lokaler i Karasjok sentrum. Senteret skiftet samtidig norsk navn fra Samisk kunstnersenter til Samisk senter for samtidskunst. Kristoffer Dolmen var direktør fra juni 2018 til august 2022.
Kunstnersenteret er en stiftelse. Styreleder fra april 2022 er Hilde Skancke Pedersen. Styret ansetter direktør. Senteret har en flersidig målsetting om: økt bruk av kunst, sikring av ytringsfriheten, styrke kompetanse og kunnskap om kunst i samfunnet, bedring av arbeidsvilkårene for kunstnerne og et tilgjengelig og desentralisert kulturtilbud. Senteret arrangerer utstillinger i eget galleri, vandreutstillinger, drive formidling, seminarer og kurs, presse- og informasjonsarbeid.
Nitja senter for samtidskunst

Nitja senter for samtidskunst (tidligere Akershus Kunstsenter og Akershus Kunstnersenter) i Lillestrøm sentrum er et senter for nasjonal og internasjonal samtidskunst, med skiftende utstillinger. Kunstsenteret huser også kunstlounge med temporære utstillinger, kunstbutikk, aktivitetsrom for barn og prosjektrom for utleie. Kafé Nitja holder til i kunstsenterets første etasje med servering inne og ute.
Akershus Kunstsenter ble etablert i 1986. I perioden 1988–2007 het det Akershus Kunstnersenter, før det byttet navn tilbake til Akershus Kunstsenter i 2008. Fra 2021 bærer senteret navnet Nitha.
Nitja åpnet i nye hus våren 2021. Huset ble tegnet av Haugen/Zohar arkitekter. Kunstsenteret ble støttet av Viken fylkeskommune og Lillestrøm kommune.
Per Rom

Per Rom (født 22. november 1903 i Kristiania, død 2. oktober 1985 i Oslo) var en norsk maler, gallerist og forlegger.
Rom studerte ved Statens håndverks- og kunstindustriskole i daværende Kristiania. Deretter var han elev av Axel Revold 1924-1925, og dro så til Paris der han 1926-27 mottok undervisning av Per Krohg ved Académie Montparnasse. Per Rom debuterte på Høstutstillingen i 1925, og hadde sin første separatutstilling i Kunstnerforbundet i 1927.
I 1927 var han en av kunstnerne og arkitektene som etter invitasjon fra Arno Berg, daværende byantikvar i Oslo, utarbeidet forslag til hvordan hovedstadens bygningsmasse kunne bli mer fargerik og innbydende. Initiativet til dette byutviklingsprosjektet kom fra kunstneren Henrik Sørensen.
Nasjonalgalleriet i Oslo har flere malerier av Per Rom i sine samlinger.
I 1940 opprettet Rom Galleri Per på Tullinløkka i Oslo, for å gi den moderne kunsten et visningsrom. Han var innehaver av Galleri Per frem til det ble omgjort til en selveiende stiftelse i 1953. Flere av de unge og relativt ukjente kunstnerne som stilte ut i Galleri Rom, har i ettertid fått en sentral posisjon i norsk kunsthistorie. Som eksempler kan nevnes Arnold Haukeland, Inger Sitter og Jørleif Uthaug. Per Rom stilte også ut sine egne bilder i Galleri Per.
I 1946 startet Rom tidsskriftet Kunsten idag. Tidsskriftet skulle bli sentralt i formidlingen av norsk samtidskunst, og Per Rom var dets redaktør frem til tidsskriftet gikk inn i 1973. I årene 1958–1961 var Henning Gran medredaktør.
Da Riksgalleriet ble opprettet i 1952, ble Per Rom valgt til institusjonens første direktør. Sammen med Jan Askeland bygget han opp Riksgalleriet fra grunnen. Han forble i direktørstolen frem til 1973.
I 1973 ble Per Rom utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden. Han var også ridder av Dannebrogordenen.
Postens Østlandsterminal

Postens Østlandsterminal er Posten Bring sitt største bygg beliggende på Robsrud på Lørenskog, med en flate på 35 000 m². Bygget ble åpnet 29. januar 2010 og legger til rette for omfordeling og distribusjon av post til hele østlandsområdet.
Bygget ligger i Lørenskogveien 50. Terminalen er et moderne bygg med miljøeffektive løsninger som bidrar til at fornybar energi dekker nærmere 60 prosent av terminalens energibehov. Løsningene er basert på systemløsninger med varmepumper og energilagring i grunnen. Investeringen til bygget på 2,5 milliarder kroner er den største investeringen i postens virksomhet i Norge, men også en av Norges største industrielle fastlandsinvesteringer ved siden av oljesektoren.
Jonsvollskvartalet

Jonsvollskvartalet er et bygg i Jonsvollsgaten i Bergen. Bygget er hovedkontoret til blant annet Sparebanken Vest, Frende Forsikring, Brage Finans, Norne Securities og Bulder Bank.
Bygget er tegnet av Arkitektgruppen CUBUS og Brandsberg-Dahls Arkitekter og stod ferdig i 2015. Totale byggekostnad ble oppgitt til 653 000 000 kroner, inkludert mva.
Bygget rommer kontorlandskaper, møterom, stillerom, auditorium, undervisningsrom, kantine med kjøkken, tekniske rom og parkeringsanlegg for 24 biler. Bygget er dimensjonert for 700 kontorarbeidsplasser i bygget, for Sparebanken Vest og datterselskaper. Auditoriet har cirka 100 sitteplasser, og kantinen rommer 300 personer.
Bygget eies av Jonsvollskvartalet AS hvor originalt eierfordelingen var Trond Mohn-selskapet Meteva AS (24%), Trond Mohn Stiftelse (12%), Bera AS (27%, Magne Roar Sangolt og Mats Sangolt og Ineiken AS (3%, Ingolf A Eikenes Johansen) , men i april 2019 ble det annonsert at Sparebanken Vest kjøper ut de andre eierne og eier hele bygget selv.
2. april 2007 ble det siste av de store trehusene fra 1700-tallet i Jonsvollkvartalet jevnet med jorden. Raseringen av Jonsvollkvartalet skjedde etter protester og Velforeningene på Nøstet, Verftet og Klosteret prøvde å stopp rivingen. I juni 2005 holdt 10–15 personer et av husene okkupert i fem døgn og måtte til slutt fjernes av politiet, hvoretter huset natten etter igjen ble okkupert.
Jonsvollskvartalet har navnet sitt fra det tidligere Jonsklosteret, som lå i området Strandgaten - Tårnplassen. Det som i dag kalles Engen ble opprinnelig kalt Jonsvollene etter Jonsklosteret som hadde beitemarker i området. Engen/Jonsvollene fungerte også som kampvoll under borgerkrigene på 1100-tallet.
Selve Jonsvollsgaten ble etablert i 1875 og fasadene nye bygg vendte seg da med fasaden mot gaten. I 1944 ble deler av Jonsvollskvartalet bombet og mange bygg jevnet med jorden. Nye moderne bygg i 8 etasjer ble reist mot Komediebakken.Bergen og området rundt Nøstet og Jonsvollskvartalet har lang tradisjon for kulturliv, og Vestlandets kulturliv har i over 200 år hatt forankring nettopp rundt Nøstebukten. På 1800-tallet lå både Komediehuset (Det Gamle Teater) og Ekserserhuset her.
Laxevaags Værk

Laxevaags Værk var et jernstøperi og høvleri i Damsgårdsveien 82 på Tørrisneset der det også kom tørrdokk fra 1872, på Laksevåg som i dag ligger i Bergen. Firmaet ble opprettet i 1855 som et interessentskap ledet av Georg C.C.W. Prahl. Firmaet gikk konkurs i 1859, men fortsatte med nye interessenter under samme ledelse.
Etter en brann på Tørrisneset i 1862 ble verket gjenreist som et stort moderne bygg på branntomten, med støperi bygd i murstein og en smie i to etasjer. Det kom også opp et trebygg som kjeleverksted i 1867, nok en smie og storhammer. Da var det rundt 150 ansatte som leverte ovner og støpegods til skips- og bygningsindustri.
I 1882 ble skipsverftet Martens, Olsen & Co stiftet av ingeniørene Daniel G. Martens og Olaf M. Olsen etter kjøp av Laxevaags Værk og ti års leie av Graneverftet. Sammen med Laxevaags Dok ble dette Norges største industrivirksomhet med 14-15 000 ansatte. Men fem år senere førte lavkonjunkturer til at verftet nesten ble nedlagt, og arbeidsstyrken krympet til omkring en hundredel - 150 ansatte.
I 1880- og 1890-årene ble det produsert store praktovner, rundbrennere og etasjeovner, i nyrenessansestil og i emaljefarge. På begynnelsen av 1900-tallet ble Damsgaards Jernstøberi fusjonert i bedriften. I 1957 ble firmaet nedlagt. I februar 1958 søkte Jonas Myhre Bergen kommune om et lån på kr 500 000 til å drifte den store støperibygningen med verksted, lager m.m. som stod igjen fra virksomheten.
Etter 1920 produserte firmaet en serie praktovner med syndefallet som motiv. Firmaets modeller kan sees bl.a. på museet Gamle Bergen. En rekke kataloger som illustrerer produksjonen, er bevart.