davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Șoarece de zăpadă

Șoarecele de zăpadă (Chionomys nivalis, sinonim Microtus nivalis) este un șoarece din familia Cricetidae, subfamilie Arvicolinae, supraviețuitor al epocilor glaciare, de talie mică, răspândit în zonele montane (între 30 și 4000 m altitudine) din Europa, Asia și nordul Africii. În România se întâlnește pe tot lanțul Munților Carpați, cu excepția Apusenilor, de la limita de 700-800 m altitudine, până la aproximativ 2200 m.
Lungimea cap + trunchi = 9-14 cm; coada = 4,7-7,5 cm. Greutatea = 35,5-62 g. Longevitatea de circa 2 ani. Culoarea blănii pe spate este cenușiu-cafenie, cu nuanțe brun-oliv și cenușiu-albicioasă pe abdomen. Coada este acoperită cu păr rar dar scurt, de culoare alburie. Urechile lungi, clar vizibile din blană. Mustățile destul de lungi sunt albe și negre. Membrele sunt scurte, cele posterioare fiind mai lungi și mai subțiri decât cele anterioare.
Animal iubitor de căldură, șoarecele de zăpadă caută locurile cu pășuni însorite și cu iarbă deasă din munți, în grohotișuri, lângă stâncării și în pajiștile alpine. Este activ noaptea, dar apare și ziua când este soare și cald. Pe timp rece și umed, stă la adăpost în galerii; nu hibernează. Adeseori sapă galerii printre pietrele din malurile râurilor de munte; acestea au numeroase ieșiri, nu sunt prea profunde, dar prevăzute cu încăperi pentru provizii și pentru cuib. Uneori folosește pentru adăpost găurile și crăpăturile naturale din stânci.
Se hrănește cu ierburi alpine, semințele lor, frunze și fructe de afin. Pentru iarnă își adună rezerve de hrană.
Se împerechează din luna martie până în august. Gestația durează 21 de zile. Femelele nasc 2-4 pui (excepțional 7), de două ori pe an.
Nu este dăunător, deoarece culturile agricole nu se practică la altitudini mari.
Aripi de zăpadă

Aripi de zăpadă (numit inițial Teroarea albă) este al patrulea roman din seria Cireșarii de Constantin Chiriță, romancier și scenarist român, fost vicepreședinte al Uniunii Scriitorilor din România. Romanul a fost publicat inițial în 1968. Are, ca și celelalte din serie, o acțiune independentă. Autorul a făcut și mici revizii ulterioare, ultima înainte de republicarea din 1972.
Povestea cireșarilor continuă cu o nouă aventură, dar sunt elemente noi care intervin, adăugând fațete noi experiențelor și personalității fiecăruia dintre ei.
Grație reușitelor de până acum, cireșarii au deveni celebri – idolatrizați de copiii din tabăra în care plănuiau să petreacă vacanța de iarnă. Iau decizia să fugă din tabără și vor fi nevoiți sa înfrunte munți înzăpeziți, avalanșe, prăpăstii, lupi flămânzi și alte dificultăți la care era de așteptat să îi provoace un drum nu foarte bine pregătit pe meleaguri neumblate.
Totuși, Aripi de zăpadă e departe de a fi doar o poveste despre o călătorie în sălbăticie, lucrurile complicându-se serios din cauza unui grup de răufăcători care reglau niște conturi de la o lovitură mai veche. Misterul principal îl constituie locația așa-numitei Cutii albastre, furată, ascunsă și râvnită de tâlhari, dar al cărui conținut le era necunoscut tuturor. Supraviețuire, arme, lupte, dileme și enigme. Parcurgem, probabil, cel mai tenebros dintre romanele Cireșarii.
Seria Cireșarii este privită ca un reper în literatura română, atât pentru abordarea cărților de aventuri pentru tineret din epocă, cât și pentru popularitatea extraordinară pe care a avut-o în deceniile ce au urmat publicării, dar și peste generații. Romanele sunt și în prezent printre cele mai solicitate titluri românești pentru copii și tineret.
A fost adaptat într-un film în 1985 de regizorul Adrian Petringenaru. În film au interpretat actorii Răzvan Baciu, Alina Croitoru, Dan Dobre, Angela Ioan, Rodica Popescu Bitănescu și alții. A fost produs de Casa de Filme 1. Filmările exterioare au avut loc în stațiunea Poiana Brașov.
Omul de zăpadă ucigaș

Omul de zăpadă ucigaș (titlu original: Jack Frost) este un film de Crăciun american de comedie și de groază din 1997 scris și regizat de Michael Cooney. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Scott MacDonald, Christopher Allport și F. William Parker. Un om de zăpadă ucigaș terorizează un orășel în timpul sărbătorilor. Filmul a devenit un cult clasic.
Filmul are loc în orașul fictiv Snowmonton. În săptămâna înainte de Crăciun, prin oraș trece un camion care-l transportă pe criminalul în serie Jack Frost (Scott MacDonald) pentru a fi executat. Camionul se lovește de un altul care transporta materiale genetice și corpul lui Jack suferă transformări, transformându-se într-un fel de om de zăpadă care poate intra în pământ sau trece prin alte materiale. După ce trupul acestuia se topește, Jack este considerat mort de către autorități. Cu toate acestea, se întoarce ca un om de zăpadă ucigaș și se răzbună în final pe cel care l-a prins, șeriful Sam Tiler (Christopher Allport).
Fân

Fânul este un termen generic pentru iarba sau păstăile cosite, uscate și păstrate pentru utilizarea lor ulterioară ca nutreț pentru animale, mai ales bovine, cai, capre și oi. De asemenea, cu fânul se pot hrăni animale domesticite, mai mici, (de exemplu iepurii), în cantități reduse. Porcii nu pot consuma fân, deoarece au probleme cu digerarea acestuia.
Fânul se obține prin uscare naturală, fie direct pe sol, fie pe suporți.
Fânul este folosit în regiunile cu pășuni întinse sau în care alte tipuri de nutreț nu sunt disponibile.
Otava este iarba crescută la scurt timp după cosire sau pășunat, ca urmare a procesului de regenerare a plantelor.
Terenul pe care crește iarba pentru fân, fie în mod natural, fie prin cultivare, poartă denumirea de fâneață, fânărie sau fânaț, în funcție de regiune.
Recoltarea fânului în Auvergne

Recoltarea fânului în Auvergne este o pictură în ulei pe pânză din 1855 realizată de artista franceză Rosa Bonheur care măsoară 215 cm × 422 cm.
După primul său mare succes artistic, Arat în Nivernais, expus în 1849, Bonheur a prezentat studiile a două noi picturi ministrului francez al artelor frumoase, Charles de Morny, duce de Morny. Acesta a respins unul dintre ele, Târgul de cai, și a comandat în schimb lucrarea Recoltarea fânului în Auvergne. Bonheur s-a concentrat mai întâi pe finalizarea Târgului de cai, iar De Morny a încercat să se răzgândească după buna primire a picturii la Salonul de la Paris din 1853.
Pictura înfățișează încărcarea fânului într-un car tras de patru boi. Animalele din dreapta așteaptă răbdătoare, lângă care se află un bărbat cu pălărie cu boruri largi. Alți bărbați taie iarba cu coasa, în timp ce femeile greblează fânul, iar alte persoane folosesc furci pentru a ridica fânul pe o grămadă mare de pe car.
Tabloul a fost cumpărat de statul francez în 1854 pentru 20.000 de franci. Pictura a câștigat o medalie de aur când a fost expusă la Expoziția Universală de la Paris din 1855, împreună cu Arat în Nivernais. De asemenea, a fost expus ca parte a retrospectivei artei franceze din secolul al XIX-lea la Expoziția universală din 1900.
Din 1874 până în 1878, tabloul a fost expus la Musée du Luxembourg, iar apoi a fost mutat la Castelul Fontainebleau, unde se află în continuare. O versiune mai mică, de 71,1 pe 129 centimetri se află într-o colecție privată. Tiparul unei gravuri de William Turner Davey a fost publicat la Londra în 1878 de Louis Brall & Sons.
Academia de Științe Agricole și Silvice „Gheorghe Ionescu-Șișești”

Academia de Științe Agricole și Silvice „Gheorghe Ionescu-Șișești” (A.S.A.S.) este o instituție publică academică ce coordonează activitatea științifică în domeniul agriculturii în România. Academia de Științe Agricole și Silvice are personalitate juridică și funcționează în coordonarea Ministerului Agriculturii, Pădurilor și Dezvoltării Rurale și în colaborare cu Ministerul Educației și Cercetării.
Academia de Științe Agricole și Silvice este continuatoarea în timp a mai multor organizații profesionale și instituții cu profil agronomic. Astfel, la 31 martie 1913 a înființată prin lege Societatea Națională de Agricultură, asociație profesională ce s-a transformat ulterior, pe 22 mai 1941, prin votul Adunării generale, într-o instituție cu caracter academic numită Academia de Agricultură din România. Această transformare, dorită de o mare parte a membrilor Societății Naționale de Agricultură dar și de Uniunea Sindicatelor Agricole, a fost sprijinită de Constantin Garoflid și Ion Sichitiu, fost ministru și, respectiv, ministrul de atunci al Agriculturii și Domeniilor. Crearea Academia de Agricultură a fost legiferată prin Decretul - Lege nr. 2295 publicat în Monitorul Oficial No. 190 partea I din 13 august 1941. Câteva luni mai târziu, prin Decretul nr. 1500 publicat în Monitorul Oficial nr. 116 din 21 mai 1942, au fost numiți primii 47 membri titulari, membri fondatori ai noii instituții academice, printre care: Constantin Garoflid (ce a fost ales ca primul președinte al acestei Academii), Gheorghe Ionescu-Șișești, Alexandru Ciucă, Aurelian Pană (aceștia trei fiind aleși ca vice-președinți), Nicolae N. Săulescu (secretar general), Gheorghe K. Constantinescu, Grigore Antipa, Constantin I.C. Brătianu, Nicolae Juvara, Nicolae Lahovary.
Activitatea Academiei a fost întreruptă după 1944, Academia autodizolvându-se. Abia în anul 1962, prin Legea nr. 1 din 1 mai-30 iunie a fost înființat Institutul Central de Cercetări Agricole, o nouă structură care să coordoneze activitatea de cercetare din domeniul agriculturii. După numai șapte ani, în 1969, acesta s-a reorganizat devenind Academia de Științe Agricole și Silvice.
Calitatea de membru al Academiei de Științe Agricole și Silvice este decisă prin votul Adunării Generale. Academia se compune din:
Activitatea A.S.A.S. este coordonată de un prezidiu din care fac parte :
Academia de Științe Agricole și Silvice are șase filiale: Brașov, București, Cluj-Napoca, Craiova, Iași și Timișoara.
A.S.A.S. are în subordonare două tipuri de structuri de cercetare:
Aceste structuri sunt independente din punct de vedere financiar, obținând venituri din trei surse principale :
Organizația pentru Alimentație și Agricultură

Organizația pentru Alimentație și Agricultură a Națiunilor Unite (FAO - Food and Agriculture Organization of the United Nations) este o agenție specializată a Organizației Națiunilor Unite, cu sediul la Roma, al cărei scop principal este eliminarea foametei pe scară mondială, îmbunătățirea alimentației, prin coordonarea activităților guvernelor în domeniul agriculturii, silviculturii și în industria piscicolă. De asemenea FAO vine în sprijinul țărilor prin programe de cercetare, specializare, dezvoltare și aplicații practice și acordă ajutor în cazuri de dezastru.
Glob cu zăpadă

Un glob de zăpadă sau glob cu zăpadă este o sferă transparentă, de obicei din sticlă, care conține o scenă miniaturizată de un anumit fel, de cele multe ori împreună cu un peisaj. Sfera conține și apă care servește ca mediu prin care zăpada cade. Pentru a activa apariția zăpezii, globul trebuie scuturat pentru a se produce particule albe. Globul este apoi plasat în poziția sa și fulgii de zăpadă cad încet prin apă. Globul de zăpadă poate conține și o casetă muzicală care redă de obicei un colind de Crăciun.
Rădăcinile acestei invenții sunt clare în Europa, spre sfârșitul secolului al 19-lea. Cea mai veche și cunoscută descriere a unui obiect care semăna cu un glob de zăpadă este un document din 1880 denumit "U.S. Commissioners report" care descrie expoziția de la Paris din anul 1878. Atunci și acolo, o companie locală care producea sticlă a prezentat câteva greutăți de sticlă, goale la interior și umplute cu apă care conțineau un om cu o umbrelă. Aceste obiecte conțineau și o pudră albă care imita zăpadă atunci când greutațile erau agitate.
Totuși, primul patent îi aparține lui Erwin Perzy în anul 1900. Acesta deținea o firmă de instrumentar medical la marginea Vienei și a primit o cerere de la un chirurg local să îmbunătățească noul bec inventat de Thomas Edison pentru a-l face mai luminos. Perzy a umplut un glob de sticlă cu apă și la așezat în fața unei lumânări, în același timp presărând mici bucăți de material sclipitor pentru a obtine o luminozitate mai bună.
Deoarece materialul sclipitor se scufunda prea repede și astfel creșterea de luminozitate nu era constantă în timp, Perzy a încercat diferite materiale printre care și particule de griș. Nici acestea nu au funcționat prea bine dar impresia acestor particule mici și albe care pluteau prin globul de sticlă i-au adus acestuia aminte de efectul de ninsoare. Prin urmare acesta a patentat imediat obiectul creat.
Globul de zăpadă a devenit foarte popular printre oamenii instăriți din Viena și Austria încât a fost premiat oficial de împaratul Franz Joseph I.
Revoluția industrială a ajutat popularitatea globului de zăpadă. Familiile din clasa superioară și de mijloc, care dobandiseră o noua prosperitate au început să colecționeze obiecte complexe și de artă pe care le expuneau în casă.
Treptat veștile despre popularitatea globului au ajuns și în America. Astfel, în 1927, Joseph Garaja din Pittsburgh, a patentat primul glob de zăpadă din America. Acesta a introdus o metodă inovativă de asamblare sub apa pentru globul de zăpadă reducând astfel costurile de producție și transformând astfel globul de zăpadă într-un produs accesibil tuturor.
In anii 1950 noi inovații au transformat globul de zăpadă: materialul sclipitor a fost înlocuit cu particule de plastic iar un amestec de apă și glycol asigura o viteză de cadere a fulgilor mult redusă.
Câmpie

Câmpia este o formă de relief majoră caracterizată prin altitudini joase (până în 300 m), interfluvii netede sau ușor ondulate (câmpuri) și văi slab adâncite și este în principal lipsită de copaci. Câmpiile sunt prezente pe toate continentele și acoperă mai mult de o treime din suprafața de uscat a Pământului. Câmpiile din multe zone sunt importante pentru agricultură. Există diferite tipuri de câmpii și biomuri corespondente. Cea mai vastă câmpie din lume este Câmpia Amazonului.
Într-o vale, o câmpie este închisă pe două laturi, dar în alte cazuri o câmpie poate fi delimitată de total sau parțial de dealuri, de munți sau de stânci. Acolo unde o regiune geologică conține mai mult de o câmpie, acestea pot fi conectate printr-o trecătoare. Câmpiile de coastă se întind în cea mai mare parte de la nivelul mării până când se întâlnesc cu caracteristici ridicate, cum ar fi munți sau platouri.
Câmpiile au origini diferite:
Biomii de pe câmpie includ pășuni (temperate sau subtropicale), stepe (semi-aride), savane (tropicale) sau tundre (polare). În câteva cazuri, deșerturile și pădurile tropicale pot fi, de asemenea, considerate câmpii.
Câmpiile din multe zone sunt importante pentru agricultură, deoarece acolo unde solurile au fost formate prin depuneri de sedimente, acestea pot fi adânci și fertile, iar aspectul plat facilitează mecanizarea producției vegetale; sau susțin pajiști care asigură pășunat bun pentru animale.
Câmpiile favorizează vegetația de pădure.
Câmpiile sunt formate de obicei din roci sedimentare.
Au apărut prin erodarea îndelungată a unor munți sau podișuri vechi sau prin acumularea de sedimente aduse de râuri la poalele dealurilor sau într-un lac. Unele câmpii se pot forma prin retragerea apelor mării, asemenea depresiunilor.
În România există două mari câmpii: Câmpia de Vest - situată în vestul României și Câmpia Română, cea mai mare câmpie din România, situată în sudul și sud-estul României.
Zau de Câmpie, Mureș

Zau de Câmpie (în trecut Zău; în maghiară Mezőzáh) este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Mureș, Transilvania, România. Se află în partea de vest a județului, în Câmpia Transilvaniei, pe Pârâul de Câmpie. Zau de Câmpie este traversat de drumul județean Luduș - Sărmașu.
În subsolul localității se găsește un masiv de sare.
Satul Zau de Câmpie este atestat documentar în anul 1339.
Căpușu de Câmpie, Mureș

Căpușu de Câmpie (în maghiară Mezőkapus, în germană Feldtor, în trad. "Poarta Câmpiei") este un sat în comuna Iclănzel din județul Mureș, Transilvania, România.
Pe Harta Iosefină a Transilvaniei din 1769-1773 (Sectio 127), localitatea apare sub numele de „Kapus”.
În anul 1930 avea 1.308 locuitori, dintre care 1.030 români, 238 maghiari, 34 țigani, 6 evrei ș.a. Sub aspect confesional populația satului era alcătuită din 1.046 greco-catolici, 152 reformați, 92 romano-catolici, 9 ortodocși, 6 mozaici ș.a.
Miheșu de Câmpie, Mureș

Miheșu de Câmpie (în maghiară Mezőméhes, în germană Bienendorf) este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Mureș, Transilvania, România.
Localitate situată pe Pârâul de Câmpie, afluent al Mureșului, pe drumun județean DN 15 Luduș - Sărmașu, în partea centrală a Podișului Transilvaniei, având o mare suprafață întinsă, sub formă de câmpie, de unde și numele de "Câmpie".
Teritoriul așezării este favorizat de o lungă rețea de comunicații. Pe direcția N-S calea ferată care leagă orașul Luduș de nodul de cale ferată Magheruș-Șieu. Exista înainte de 1998 și o cale ferată îngustă spre orașul Târgu Mureș. Tot pe direcția N-S localitatea este traversată de o șosea care leagă orașele Ludus și Sărmașu.
Localitatea este atestat documentar în anul 1293 ca Mehes. Totodată, pe parcursul anilor este amintit sub formele de Méhes (1348), Méhes hungaricalis (1427) și Meheus (1437). Prin unirea satelor Miheșu Mic (în maghiară Kisméhes) și Miheșu Mare (în maghiară Nagyméhes) s-a format localitatea de astăzi. Parohia catolică aparținea de protopopiatul din Turda și avea ca preot în 1492 Michael, filius Petri Baranyai de Buda. Biserica medievală cu hramul „Sfântul Martin” se găsea la Miheșu Mare.
În anul 1556 localitatea a trecut la religia reformată. Actuala biserică reformată din centrul satului a fost construită în anul 1909, ctitorul fiind Gyula Kendeffy. Familia Kendeffy a donat bisericii în 1910 orga Rieger.
Comunitatea română locală era divizată pe plan religios. Biserica de lemn cu hramul „Sfânta Treime” ale greco-catolicilor a fost edificată în anul 1806, iar celor ortodocși cu hramul „Sfântul Nicolae” în 1901 din materialul obținut în urma demolării vechii biserici.
De-a lungul secolelor familia Béldi a jucat un rol important în viața satului deținând moșii atât în localitate, cât și în satul vecin Balda. La sfârșitul secolului al XVIII-lea s-au construit castele pe ambele moșii, Castelul Béldi din Miheșu de Câmpie însă s-a distrus. Conacul familiei Illyés încă se poate găsi în centrul satului Miheșu.
Din informațiile verbale, culese de la batrânii satului localitatea Miheșu de Câmpie datează de la începutul sec. XIII. Dominând satul, latifundiarii au construit o clădire pentru sediul primariei, o școală cu predare în maghiară, precum și biserica reformata din centrul satului.Pentru românii iobagi , prin colectă și donații, s-au construit o școală confesională cu zidul de pământ și acoperită cu stuf. La această școală care aparținea bisericilor ortodoxă și unită, învățau carte fiii de iobagi, având ca dascăl cantorul bisericii, care avea o retribuție de la credincioși. Tot în asfel de împrejurări românii iobagi au construit o bisericuță mică, din bârne, la periferia nordică a satului.
Albă ca Zăpada și cei șapte pitici (film din 1937)

Albă ca Zăpada și cei șapte pitici (în engleză Snow White and the Seven Dwarfs) este un film de animație lansat în 1937, produs de Walt Disney și regizat de David Dodd Hand. Este bazat pe povestirea omonimă a Fraților Grimm. Este primul film din seria de filme animate Disney și filmul de animație clasică cu cele mai importante încasări din toate timpurile.
A fost lansat la 21 decembrie 1937 la „Carthay Circle Theater”. A fost lansat pe DVD și VHS în 2001 ca o „Ediție de Platină” care a continuat cu alte 12 filme clasice Disney până la finalizarea acesteia în 2009 cu „Pinocchio”. „Albă ca Zăpada și cei Șapte Pitici” a fost relansat într-o nouă serie „Ediție de Diamant” pe Blu Ray și DVD în octombrie 2009, această serie urmând să relanseze toate Edițiile de Platină.
"În aceasta capodoperă, un permanent antropoforism caracterizează mișcările și expresiile personajelor-animale, a eroilor preluați din basmul fraților Grimm cu atâta fantezie." - E.Fuzellier (Secolul cinematografului, 1989)
Albă ca zăpada este o prințesă a cărei mamă vitregă îi vrea răul, deoarece o invidiază pentru frumusețea sa. Nevoită să fugă de acasă pentru a scăpa cu viață, prințesa nimerește în pădure la căsuța celor 7 pitici, care se ocupau cu mineritul. Ajunsă aici, ea se adăpostește în casa acestora, împrietenindu-se cu ei. Trufașa regină, aflând că prințesa trăiește, pune la cale un plan pentru a o ucide, îi dă un măr otrăvit. Piticii nu reușesc să o salveze, și o înmormântează într-o raclă de cleștar. Când cel mai reușit plan al împărătesei pare dus la bun sfârșit, un prinț își face apariția și schimbă totul.
Materiale media legate de Albă ca Zăpada și cei șapte pitici la Wikimedia Commons
Streaming audio
O călătorie spre centrul Pământului (film din 1959)

O călătorie spre centrul Pământului (în engleză Journey to the Center of the Earth) este un film SF american din 1959 regizat de Henry Levin, bazat pe romanul omonim al scriitorului Jules Verne. În rolurile principale joacă actorii Pat Boone, James Mason, Arlene Dahl, Diane Baker. Filmul este cunoscut și ca Trip to the Center of the Earth.
Profesorul Sir Oliver Lindenbrook (James Mason), un geolog de la Universitatea din Edinburgh, primește o bucată de piatră vulcanică de la studentul său preferat, Alec McEwan (Pat Boone). Dându-și seama că piatra este foarte grea, Lindenbrook, mulțumită și asistentului său Mr. Paisley (Ben Wright) care provoacă o explozie, descoperă un obiect din plumb ce conținea o inscripție criptică. Lindenbrook și Alec descoperă că aceasta este ceea ce a rămas de la Arne Saknussem, un om de știință dispărut cu 300 de ani în urmă despre care unii cred că a descoperit un pasaj către centrul Pământului. După ce descifrează mesajul, Lindenbrook pleacă cu Alec în Islanda pe urmele lui Saknussem.
Centre de données astronomiques de Strasbourg

Centre de données astronomiques de Strasbourg (CDS), iar în română Centrul de Date Astronomice din Strasbourg, este un centru de date consacrat colectării și distribuirii în lumea întreagă a datelor astronomice. El găzduiește baza de referință mondială pentru identificarea obiectelor astronomice, iar misiunile sale constau în:
CDS a fost creat în 1972 de către Institut National d'Astronomie et de Géophysique (INAG), devenit apoi Institut National des Sciences de l'Univers (INSU), în acord cu Université Louis Pasteur, devenită apoi Université de Strasbourg. Serviciile principale ale CDS sunt SIMBAD, baza de date de referință pentru identificarea și bibliografia obiectelor astronomice (din afara Sistemului nostru Solar), VizieR, care colectează cataloagele astronomice și tabelele publicate în revistele astronomice, și Aladin , un atlas interactiv al cerului care permite vizualizarea unor imagini astronomice care provin de la observatoarele de pe sol și spațiale sau furnizate de utilizator, și date care provin de la serviciile CDS sau de la alte baze de date, așa cum este NED.
CDS este alipit de Observatorul din Strasbourg și depinde, prin urmare, în același timp, de CNRS și de Universitatea din Strasbourg.
Cernavodă culture

The Cernavodă culture, ca. 4000–3200, is a late Copper Age archaeological culture distributed along the lower Eastern Bug River and Danube and along the coast of the Black Sea and somewhat inland, generally in present-day Bulgaria and Romania. It is named after the Romanian town of Cernavodă (Bulgarian černa vodá (черна водá in cyrillic) means 'black water').
It is a successor to and occupies much the same area as the earlier Karanovo culture and Gumelnița culture, for which a destruction horizon seems to be evident. It is part of the "Balkan-Danubian complex" that stretches up the entire length of the river and into northern Germany via the Elbe and the Baden culture; its northeastern portion is thought to be ancestral to the Usatove culture.
It is characterized by defensive hilltop settlements. The pottery shares traits with that found further east, in the Sredny Stog culture on the south-west Eurasian steppe; burials similarly bear a resemblance to those further east.
It has been theorized that Cernavoda culture, together with the Sredny Stog (Russian: Средний Стог - middle (hay)stack) culture, was the source of Anatolian languages and introduced them to Anatolia through the Balkans after Anatolian split from the Proto-Indo-European language, which some linguists and archaeologists place in the area of the Sredny Stog culture.
Tomșani, Vâlcea

Tomșani is a commune located in Vâlcea County, Oltenia, Romania, about 43 km from Râmnicu Vâlcea and 5 km from Horezu. It is composed of eight villages: Bălțățeni, Bogdănești, Chiceni, Dumbrăvești, Foleștii de Jos, Foleștii de Sus, Mirești and Tomșani.
Agriculture is the main source of income. There are special traditions which have been well preserved.
A 1453 document attests the existence of the village of Foleștii de Sus, while a 1536 one mentions the villages of Tomșani and Bogdănești.
Historical monuments
The river Bistrița, a tributary of the Olt, passes through the commune from north to south. The topography of the area is made of the sub-Carpathian hills; the commune is at an altitude of about 650 m.
Unlike the majority of the Romanian countryside, collectivisation under Communism did not seriously affect Tomșani, with most farmers retaining their land. Most residents work in agriculture, particularly hay, fruit and apiculture.
Tomșani has easy access by road to the national and European system from the
Aurskog-Høland

Aurskog-Høland is a municipality in Akershus county, Norway. It is part of the Romerike traditional region. The administrative centre of the municipality is the village of Bjørkelangen. The municipality of Rømskog, in Østfold county was merged into Aurskog-Høland on 1 January 2020.
The new municipality of Aurskog-Høland was created on 1 January 1966 after the merger of the four old municipalities of Aurskog, Nordre Høland, Søndre Høland, and Setskog.
The name Aurskog comes from the old Ør farm (Old Norse: Aurr which means "gravel"). The last element is skog (Old Norse: skógr which means "wood" therefore the meaning of the full name is "the woods around the farm Aurr". Prior to 1918, the name was written "Urskog".
The name Høland is an old district name. The first element is høy which means "hay" and the last element is land which means "land".
The coat-of-arms is from modern times. They were granted on 4 February 1983. The arms show a black European crayfish (Astacus astacus) on a gold background. It was derived from an older logo of the municipality. The logo showed a typical landscape of the area, a lake surrounded by woods and a crayfish in the lake. To place the whole composition in a shield to create the arms was not allowed according to Norwegian heraldic rules, so the crayfish was chosen as a symbol.
It is the biggest municipality in Akershus, covering 967 square kilometres (373.4 sq mi). The main villages are Aurskog and Bjørkelangen, of which the latter is the administrative center. Forests cover much of the area, but there is very good farmland as well. The rivers of Haldenvassdraget and Hølandselva run through the district.
An important printing office, PDC Tangen AS and a crushing mill are situated here. Oslo is less than one hour's drive to the west.
The Think electric car was manufactured in Aurskog.
The following cities are twinned with Aurskog-Høland:
Chocolatera

Se llama chocolatera a un aparato en forma de cafetera cilíndrica o ligeramente cónica que se utiliza para preparar chocolate.
Su tapadera dispone de un agujero a través del cual se hace pasar el mango del molinillo a fin de poderlo agitar circularmente. Se le hace dar vueltas entre las manos sin destapar la chocolatera.
Diccionario tecnológico, ó, Nuevo diccionario universal de artes y oficios y de economía industrial y comercial. Imprenta de José Torner. 1836. pp. 133-.
La Chocolatera

La Chocolatera, es un punto de observación de vida silvestre ubicada en la Reserva de Producción Faunística Marino Costero Puntilla Santa Elena, en el cantón de Salinas, Ecuador.​ Fue creada en el 2008, pero entró en funcionamiento en el año 2010.
A este sitio se lo denomina la Chocolatera por el vapor de agua, los remolinos de agua y la presencia de algas color cafe e incluso microalgas del mismo color que la gente puede confundirla con petróleo, por todo esto la gente hizo alusión a una metáfora como una taza de chocolate caliente. Además, por la fuerza con que las aguas del mar golpean contra las rocas, el sonido y el movimiento de las olas recuerdan el hervor del chocolate. Por mucho tiempo estuvo restringido el ingreso a particulares ya que se encuentra dentro de la Base Naval de Salinas.​
El Ministerio de Ambiente de Ecuador implementó cinco miradores, entre los que constan El Soplador, llamado así porque cuando chocan las olas contra las zonas rocosas emiten un sonido parecido al que hace una ballena; La Chocolatera, donde se forman múltiples remolinos de agua provocados por las olas que colisionan desde diferentes direcciones; El Gaviotín, nombrado así porque en la época más caliente del año llegan varias especies de gaviotas a posarse en el lugar; El Faro, el único que tiene un sendero iluminado que conecta además con la cafetería. Y finalmente, La Puntilla, que es la punta más saliente que posee el Ecuador y Sudamérica ya que este puede ser divisible desde el espacio, también desde donde se toma como referencia para medir el territorio marítimo que pertenece al país.​
Desde La Chocolatera se puede acceder a Punta Brava, un área de rocas que emergen del mar y donde existe una colonia de lobos marinos que se creó de manera natural durante el fenómeno de El Niño de 1997-1998. Al ser relativamente nueva, la colonia todavía está creciendo y se puede visitar como parte de los recorridos de observación de ballenas o también desde el mirador de Punta Brava.​
La bella chocolatera

La bella chocolatera (en francés, La Belle Chocolatière; en alemán, Das Schokoladenmädchen) es un cuadro del pintor suizo Jean-Étienne Liotard realizado en pastel sobre pergamino hacia 1743-1744. Sus dimensiones son de 82.5 × 52.5 cm.
Esta obra fue ya alabada en su época, debido a su perfección técnica.​ De gran finura cromática, Liotard utilizó en su realización tonos del ocre, gris y rosa que contrastan con el blanco del delantal y la taza.​
Se expone en la Gemäldegalerie Alte Meister, Dresde.
Maldonado Base

Maldonado Base, also Pedro Vicente Maldonado Base, is the Ecuadorian Antarctic research base situated at Guayaquil Bay, Greenwich Island. It is located in the South Shetland Islands, Antarctica. It opened in 1990. The area was visited by early 19th century sealers operating from nearby Clothier Harbour.
The base is named after the Spanish-American astronomer, topographer, and geographer Pedro Vicente Maldonado (1704–1748) born in Riobamba, present Ecuador.
There is a lighthouse near the base.
The base is located at 62°26′57″S 59°44′29″W﻿ / ﻿62.449056°S 59.741389°W﻿ / -62.449056; -59.741389 which is 560 m south-southwest of Orión Point, 990 m southwest of Spark Point, 1.16 km north-northwest of Serrano Point and 2.56 km east-southeast of Agüedo Point (detailed Ecuadorian mapping in 2007, Bulgarian mapping in 2005 and 2009).
List of people banned from entering the United States

The following is a list of notable people who are or were barred from entering the United States. The Bureau of Immigration and Customs Enforcement (ICE) of the United States Department of Homeland Security (DHS) handles deportation in the United States, often in conjunction with advice from the U.S. Department of State. Such bans are often temporary, depending on the circumstances of each case; however, anyone previously deported or denaturalized is automatically barred from re-entering the United States without a waiver issued by the U.S. Department of State.
Gayung

Gayung nyaéta sisiuk cai di kamar mandi. Umumna kamar mandi di tiap imah di Indonésia mah miboga gayung salaku pasangan tina bak mandi. Ieu gayung téh asalna mah sebutan umum pikeun sisieuk cai, kaasup dina nyebutkeun siwur. Ngan kiwari gayung téh dibasakeun kana sisiuk cai anu dijieun tina bahan palastik. Ari alesan dijieun tina palastik téh lantaran biayana leuwih murah jeung leuwih hampang dina palebah makéna. Ari kagunaan utamana nya pikeun nyiuk cai, boh cai tina bak mandi atawa cai tina buyung.
Pamakéan gayung di kamar mandi kacida dibutuhkeun pisan, komona mah kamar mandi nu teu aya pancuranan atawa kran atawa shower. Dipaké ogé ieu gayung téh jang cécéwok saanggeus ngising. Di wewengkon nu modérn mah jigana hésé pisan néangan kamar mandi nu aya gayungan téh lantaran mersihanana geus maké shower.
Siwur

Siwur (dialék Ciamis: Sisiuk) nyaéta parabot paranti nyiuk cai tina jero gentong, dijieunna tina batok kalapa anu dibeulahkeun luhurna, nepi ka wangunna buleud cekung. salah sahiji sisina dibéré panyekelan anu dijieunna tina awi atawa kai. Siwur umumna ditunda dina luhureun gentong atawa dikaitkeun kana témbok dapur. Kiwari pamakéan siwur geus mimiti kaéréh kaganti ku gayung anu dijieunna tina palastik atawa kaléng.Siwur dipaké pikeun nyiuk cai, misalna tina gentong.Aya sababaraha upacara adat anu maké siwur nyaéta ngamandian awéwé nalika nujuh bulanan jeung siraman nalika saméméh ijab kabul. Siwur di daérah Tasikmalaya dijadikeun barang karajinan anu wangunna ngirut ati. Aya sababaraha istilah nu maké kecap siwur, di antarana nyaéta kakait siwur atawa gantung siwur anu hartina téh turunan ka tujuh dina hiji sistem kekerabatan kulawarga Sunda jeung turunan ka salapan dina sistem kekerabatan sélér sasak
Tanzania

Tanzania IPA: [tænzəˈniə], ngaran resmina Uni Républik Tanzania (Basa Swahili: Jamhuri ya Muungano wa Tanzania), nyaéta nagara di Afrika Wétan, diwatesan ku Kenya jeung Uganda di kaler, Rwanda, Burundi jeung Républik Démokratik Kongo di kulon, jeung Zambia, Malawi sarta Mozambik di kidul. Di beulah wetan wawatesan jeung Samudra India.
Nagara ieu dingaranan dumasar kana Tanganyika, bagéan taneuh daratannana, sarta kapuloan Zanzibar nu aya di basisir wetan. Tanganyika ngahiji jeung Zanzibar taun 1964, ngawangun Uni Républik Tanganyika jeung Zanzibar, nu satuluyna dina taun éta kénéh robah ngaran jadi Uni Républik Tanzania.
Dina taun 1996, kantor pamaréntahna pindah ti Dar és Salaam ka Dodoma, nu antukna Dodoma jadi ibu kota pulitis Tanzania. Dar és Salaam tetep jadi kota perdagangan penting.
Tuwuhan tropis

Végetasi tropis nyaéta sakur vegetasi di lintang tropis. Kahirupan tutuwuhan anu lumangsung dina iklim anu haneut sapanjang taun sacara umum leuwih loba rupana sacara biologis tibatan di lintang anu séjénna. Sababaraha wewengkon tropis bisa narima hujan loba pisan sapanjang taun, tapi di tempat séjénna mah bisa ogé ngalaman usum halodo panjang nu lepas sababaraha bulan jeung bisa rupa-rupa panjangna jeung inténsitas kalawan lokasi geografis. Halodo musiman ieu mibanda dampak anu gedé kana vegetasi, kayaning di leuweung spiny Madagaskar. Végetasi leuweung hujan digolongkeun ku lima lapisan. Lapisan luhur nyaéta lapisan tangkal luhur. Di dieu Anjeun bakal manggih tangkal panggedéna jeung panglébarna di sakabéh leuweung. Tangkal ieu condong mibanda kanopi anu kacida gedéna anu matak bisa meunangkeun loba cahya panonpoé. Lapisan anu handap nyaéta lapisan tangkal tengah. Di dieu anjeun bakal manggihan tangkal jeung pepelakan anu leuwih kompak. Tangkal ieu condong jeung leuwih ceking sabab narima mangtaun cahaya panonpoe naon maranéhna bisa. Lapisan katilu nyaéta wewengkon tangkal handap. Tangkal ieu biasana jangkungna kira-kira lima nepi ka sapuluh méter sarta padet pageuh. Tangkal anu aya dina lapisan katilu nyaéta tangkal ngora anu nyoba tumuh kana tangkal kanopi anu langkung ageung. Lapisan kaopat nyaéta lapisan rungkun handapeun kanopi tangkal. Lapisan ieu utamana dieusi ku tangkal sapling, shrubs, jeung bibit. Lapisan kalima jeung pamungkas nyaéta lapisan ramuan anu mangrupa lanté leuweung. Lantai leuweung utamana gundul iwal ti rupa-rupa tutuwuhan, lumut, jeung pakis. Lantai leuweung langkung padet tibatan di luhur kusabab sakedik sinar panonpoé sareng gerakan hawa.
Ki Ajag

Ki Ajag nyaéta salah sahiji tatangkalan anu ngaran ilmiahna Ardisia crispa (Thunberg ex Murray) DC. Lian ti éta ki ajag dipiwanoh ogé kalayan ngaran, village ardisia, coralberry, spiceberry di Inggris pami di Indonesia: di Propinsi Bangka nyebutna tangkal mata ayam, di Propinsi Lampung disebutna popinoh. Malaysia: mata ayam, mata pelandok. Pilipina ngaranna atarolon, tagpo. di Thailand: chamkhruea, tinchamkhok, tappla
Ieu tangkal téh kasebarna hampir ka sabudeureun dunya diantarana India, Sri Lanka, Myanmar, Indochina, China, Koréa beulah kidul, Jepang beulah kidul, Malaysia, Sumatra, Jawa ejeung Pilipina.
Dipaké ubar tradisional; akar keur muriang, diaré sarta batuk.
Usmar Ismail

Usmar Ismail salah sahiji tokoh nu ngayakeun pilem di Indonesia sakaligus nu ngarintis sandiwara modéren. Pilem-pilemna mindeng dilélér hadiah boh di Indonésia boh di Asia. Usmar ogé aktip dina widang nulis sarta mindeng nyieun syair. Lahir di Batu Sangkar Kabupaten Tanah Datar, Sumatera Barat tanggal 20 Maret 1921, ngantunkeun tanggal 2 Januari 1971. Tujuh sadudulur ti pasangan Tumenggung guru OSVIA Bukittinggi, jeung indungna Siti Fatimah. Taun 1927 Usmar asup ka sakola di HIS Batu Sangkar. Sanggeus lulus indit ka Padang pikeun nuluykeun atikan di MULO sarta nyokot jurusan IPA. Taun 1938 hijrah ka Yogyakarta pikeun nuluykeun sakola ka AMS. Lulus taun 1942. Tuluy digawé di Pusat Kebudayaan (Keimin Bunka Sidosyo). Kapapancénan jadi pangarang sagigireun aktip dina widang sandiwara. Taun 1994 bareng jeung babaturanana, Usmar Ismail nyieun hiji kelompok sandiwara nu dingaranan “Maya”. Pupuhuna nyaéta Rosihan Anwar jeung sababaraha anggotana saperti HB Jassin, Dr Abu Hanifah, jeung Usmar Ismail sorangan. salah sahiji pilem nu suksés dipintonkeun nyaéta “Taufan di Atas Asia” gubahan El-Hakim atawa Dr. Abu Hanifah. Dina dunya kapangarangan, Usmar Ismail nulis kumpulan sajak Puntung Berasap kalawan pamedal Balai Pustaka. Salian ti éta, Usmar ogé nulis tilu buku lakon sandiwara nyaéta "Lakon-lakon Sandiwara Sedih dan Gembira" (Balai Pustaka), sarta “Mutiara dari Nusa Laut (Pusat kebudayaan) dan Citra” (Gapura). Di Yogya, Usmar aktip dina widang kabudayaan, politik, jeung militér. Usmar jadi anggota Badan Inteligen. Pangkatna mayor di bagéan Penerangan Tentara. Salian ti éta Usmar ogé ngarangkep jadi pupuhu majalah Arena nu medal di Yogyakarta. Di ieu kota ogé dina periode 1946-1947 kapapancénan jadi Ketua Persatuan Wartawan Indonésia (PWI). Kagiatanana dina widang politik jeung militér ngabalukarkeun Usmar kudu nyanghareupan pamaréntah Hindia Belanda. Usmar dituduh ngalakukeun gerakan subversive nepi ka dihukum tujuh bulan di pangberokan Jakarta. Kaluar ti pangbérokan, Usmar digawé di South Pacific Film Corporation, nu mangrupa pangalaman munggaranana di dunya pilem. Bareng jeung babaturanana, Usmar nyieun Perusahaan Film Nasional Indonesia (PERFINI). Pilem munggaran hasil produksi PERFINI tanggal 30 MAret 1950 nyaéta "Long March" atawa "Darah dan Doa". Alatan préstasi-préstasina, dina taun 1962 Usmar Ismail dilélér Piagam Wijaya Kusuma ti présidén Soekarno. Salian ti éta, Usmar ogé jadi salah sahiji inohong nu miboga kalungguhan dina Akademi Téater Nasional Indonesia (ATNI).
Gula beureum

Gula beureum nyaéta sebutan umum pikeun gula kawung jeung gula kalapa, alatan bahan dijieunna ieu gula, boh kembang kalapa boh kembang kawung. Ieu gula beureum gé dipikawanoh ku sebutan gula Jawa. Warnana coklat semu beureum, biasana leuwih mindeng dipaké pikeun samara. Unggal poé, pankréas anu normal sanggup ngarobah 90 gram (kira-kira 9 séndok dahar) gula beureum jadi énergi. Lamun dibandingkeun, gula beureum mangrupa gula anu leuwih hadé pikeun kaséhatan lamun dibandingkeun jeung gula bodas atawa gula batu.
Nurutkeun élmu kadokteran Tiongkok, gula beureum sipatna haneut, rasana amis, mibanda éfék nambahan darah, nguatkeun limpa, ngahaneutkeun lambung, ngurangan nyeri, ngaktifkeunn perédaran darah. Serapan pikeun manula nu geus kolot pikeun multivitamin sarta mikronutrién lila-kalilaan ngurangan, leuwih hadé sapopoé dipinuhan dina kadaharan, pikeun ngajaga pungsi métabolisme sarta ngalambatkeun penuaan.
Gula beureum cocog pikeun kabéh jelema. Gula beureum nyaéta gula garihal anu acan dilemeskeun, loba ngandung vitamin sarta mineral. Umumna jalma-jalma miboga anggapan, gula beureum cocog pikeun wanoja anu kakara ngababarkeun sarta ménstruasi anu henteu teratur. Tapi, sabenerna gula beureum leuwih cocog pikeun manula, utamana manula anu fisikna lemah sarta manula anu anyar pulih tina gering parna.
Superraksasa beureum

Superraksasa beureum (basa Inggris: Red Supergiant), Superbadag beureum atawa Supergedé beureum nyaéta béntang raksasa sepuh anu ngonsumsi suplai inti tina bahan bakar hidrogén. Hélium parantos akumulasi dina inti, jeung hidrogén ayeuna nuju dieusian nuklir dina cangkang luar. Cangkang ieu teras dilegakeun, jeung béntang anu ayeuna leuwih tiis miboga warna beureum. Aranjeunna nyaéta béntang anu panggedéna.
Nalika umurna béntang, aranjeunna ngalangkungan rupa-rupa tahapan kahirupan. Tahap ieu béda-béda sahingga hésé percaya yén aranjeunna sadayana béntangna sami (siga orok, rumaja, jeung manusa sepuh sigana rada béda). Dina sababaraha titik dina kahirupan hiji béntang, hal anu béda bakal kajantenan gumantung kana ukuran béntangna. Ngan béntang ageung jeung jisim sakitar kira-kira sapuluh unit Panonpoé anu bakal janten supergedé beureum. Béntang anu kasohor, Betelgeuse, mangrupikeun béntang supergedé beureum dina rasi Orion.
Bawang beureum

Bawang beureum atawa Allium Cepa Var Agregatum L, mangrupa pepelakan anggota familia lilaceae anu loba tumuwuh di Indonésia utamana di provinsi Jawa Tengah perenahna di Kabupatén Brebes. Bawang beureum miboga ngaran lokal di antarana bawang abang mirah (Acéh), bawang abang (Palémbang), dasun merah (Minangkabau), bawang suluh (Lampung), bawang beureum (Sunda), Brambang abang (Jawa), babang merah (Madura).
Tina hasil panalungtikan, yén beuti bawang beureum miboga dosis 250 mg/kg bb, anu ngabalukarkeun nurunkeun kadar gula getih normal saloba 23,46%. dina tolbutamid dosisna 250 mg/kg bb sacara oral, nembongkeun yén turuna kadar gula getih normal sebesar 22,21%, jeung nambahna air suling kalayan takarana 5 ml/kg bb sacara oral nandakeun yén nurunan kadar gula getih normal nu lobana 3,00%. Salain ti éta kandungan bawang beureum nyaéta minyak atsiri, sikloaliin, metilaliin, dihidroaliin, flavonglikosida, kuersetin, saponin, peptida, fitohormon, vitamin, jeung zat pati.
Yabing Masalon Dulo

Si Fu Yabing Masalon Dulo (Agosto 8, 1914 – Enero 26, 2021), na karaniwang tinutukoy bilang Fu Yabing, ay isang Pilipinong dalubhasang manghahabi at tagapangkulay, na pinarangalan sa pagpapanatili ng tradisyonal na sining ng mabal tabih ng Blaan ng paghabi at pagtitina ng ikat . Sa oras ng kanyang kamatayan, isa siya sa dalawang natiturang dalubhasang manghahabi ng sining ng mabal tabih ng mga katutubong Blaan sa southern Mindanao sa Pilipinas .
Binigyan siya ng Gawad sa Manlilikha ng Bayan ng Pilipinas sa pamamagitan ng Pambansang Komisyon para sa Kultura at mga Sining.
Lang Dulay

Lang Dulay (August 3, 1928 – April 30, 2015) was a Filipino traditional weaver who was a recipient of the National Living Treasures Award.
She is credited with preserving her people's tradition of weaving T'nalak, a dyed fabric made from refined abaca fibre.
Born on August 3, 1928, Lang Dulay was a T'boli princess from the Lake Sebu region in South Cotabato. She first learnt weaving at the age of 12 from her mother, Luan Senig.
She is known for maintaining the use of traditional motifs in T'nalak weaving amidst commercialization of the craft which saw the introduction of more modern designs by non-T'bolis. She notably had a mental repertoire of around 100 patterns and designs: some of these were based on her dreams, hence her description as a "dreamweaver".
Lang Dulay set up the Manlilikha ng Bayan Center workshop in her hometown to promote the traditional art of T'nalak weaving and by 2014, five of her grandchildren had become weavers.
Lang Dulay fell into a coma in early 2015 and died on April 30 of the same year.
She was conferred the National Living Treasures Award in 1998. That same year, her works were featured in an exhibit at the Smithsonian Institution in Washington, D.C. in the United States as part of the Philippine Independence Centennial celebrations.
Miss Supranacional 2013

Miss Supranacional 2013 fue la 5.ª edición del certamen Miss Supranacional, correspondiente al año 2013; la cual se llevó a cabo el 6 de septiembre en el Palacio de los Deportes de Minsk de la ciudad de Minsk, Bielorrusia. Candidatas de 83 países y territorios autónomos compitieron por el título. Al final del evento, Ekaterina Buraya, Miss Supranacional 2012 de Bielorrusia, coronó a Mutya Datul, de Filipinas, como su sucesora.​​
83 candidatas compitieron por el título:
(En la tabla se utiliza su nombre completo, los sobrenombres van entrecomillados y los apellidos utilizados como nombre artístico, entre paréntesis; fuera de ella se utilizan sus nombres «artísticos» o simplificados).
Compitió por última vez en 2009:
Compitieron por última vez en 2010:
Compitieron por última vez en 2011:
Playa San Mateo

La Playa San Mateo es una de las escasas playas que tiene la ciudad de Valparaíso, ya que gran parte del litoral está ocupado por el puerto. Se ubica a un costado del molo de Abrigo y del antiguo fuerte-batería Esmeralda, en los inicios de la avenida Altamirano, en su desplazamiento hacia Playa Ancha.
La playa comenzó a emerger de manera artificial a finales de la década de los sesenta, como resultado de una ampliación determinada por la Municipalidad de Valparaíso. El recinto cuenta con camarines, duchas, salvavidas y quioscos de expendio de refrescos y comida.
La playa es empleada, ocasionalmente, por la Armada de Chile, para la ejecución de ejercicios de adiestramiento y desembarco de tropas y de vehículos anfibios y terrestres. En su entorno se llevan a cabo también instrucciones de inmersión por la misma Armada.
Aleta Baun

Aleta Baun (Indonesia, 16 de marzo de 1966) es una galardonada activista ecologista indonesia.​
Ganó el premio Medioambiental Goldman del 2013 por organizar centenares de aldeanos locales para ocupar pacíficamente lugares de minería de mármol en unas "protestas de tejido", para parar la destrucción de tierras de bosque sagrado en una montaña de la isla de Timor.​
Líder de los indígenas mollo, nació en una familia de labradores. Habiendo perdido la madre a una edad temprana, fue criada por otras mujeres y ancianos del pueblo que le enseñaron a respetar el medio ambiente como fuente de su identidad espiritual y de su subsistencia. Como líder de la comunidad que compartía conocimientos tradicionales, finalmente se convirtió en la "Mama Aleta". La actividad de Aleta la convirtió en un objetivo para los intereses mineros y las autoridades locales, que le pusieron un precio. Después de sobrevivir a un intento de asesinato, Mama Aleta se escondió al bosque con su bebé.​​
Mama Aleta hizo crecer el movimiento hasta incluir a centenares de aldeanos. Culminó con una ocupación donde 150 mujeres pasaron un año sentadas en las rocas de mármol de la mina, tejiendo tranquilamente su tela tradicional en acto de protesta. Cómo que las mujeres eran tradicionalmente responsables de obtener comida, colorantes y medicamentos de las montañas, la minería de estas montañas habría afectado directamente sus medios de subsistencia. Mientras las mujeres protestaban a la mina, los hombres proporcionaban apoyo doméstico en casa, cocinando, limpiando y cuidando los niños.​​
Ante la presencia pacífica y sostenida de los aldeanos, la minería de mármol se convirtió en un esfuerzo cada vez más insostenible para las empresas implicadas. La conciencia pública sobre la ocupación de tejer crecía y los funcionarios del gobierno indonesio se dieron cuenta. El 2010, las empresas mineras, al reaccionar a la presión, pararon la minería a los cuatro lugares de los territorios de Mollo y abandonaron sus operaciones.​​
Mama Aleta ahora ayuda a las comunidades de Timor Occidental a cartografiar sus bosques tradicionales. Desde entonces, ha trabajado al mejorar la seguridad del agua y en la gestión de recursos naturales y derechos de la tierra de los pueblos indígenas. Para conseguirlo, obtuvo una licenciatura en derecho el 2011 a la Universitas Tritunggal Surabaya.​​