davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Klokkespill

Klokkespill er musikkinstrument i slagverkfamilien
Konsertklokkespill eller carillon er verdens største og tyngste instrument (med unntak av noen ekstraordinære orgler som er så store at klokkespill inngår). Stemte klokker i serier på to eller flere oktaver er fasthengende og slås på med innvendige kolver (unntaksvis utvendige hammere). Carillon har per definisjon minst 23 klokker og finnes i tårn, slott, universitet, bibliotek, selvstendige parker, minnelunder og bysentre, hovedsakelig i Belgia, Nederland og Nord-Frankrike, samt USA og Canada. Klokkespill som det i Oslo rådhus må ikke forveksles med kirkeklokker.
De tidligste klokkespill er funnet i Kina, og klokkespill på opptil seks oktaver er funnet som er mellom 2000 og 3500 år gamle. Klokkespill inngår i Korea, Vietnam og Japans hoffmusikk. Klokkene er avlange og hver klokke kan avgi to ulike toner avhengig av hvor en slår på dem.
Et orkesterklokkespill består av en skala av metallstaver rangert fra stor til liten i lengde, som blir slått på av filt- eller gummikøller. Det diatoniske klokkespill er et utdrag av pianoets register oftest fra tonen C1 piano. Enkelte orkester bestiller også stemte enkeltklokker til orkesterverk.
Vekselringende klokker På de britiske øyer har kirkene klokkespill på fire til inntil 12 svingende klokker (vanligvis 6-8) som ringes manuelt. De henges opp-ned og spilles i rekkefølge med variasjoner til alle tonekombinasjoner (permutasjoner) er avspilt uten gjentagelse. Med åtte klokker der en holder takten vil en full peal (syv vekselringende klokker mens den største, bardunen, holder takten) gi 5040 kombinasjoner. Avspilling tar rundt 4 timer å spille og det avholdes årlige konkurranser i å gjennomføre disse (full peal eller quarter-peal). England har over 5000 vekselringende tårn, mens det finnes kun to slike tårn tilsammen på kontinentet (resten av Europa).
Håndklokker er kromatiske sett med stemte håndklokker som spilles av flere, også hovedsakelig på de britiske øyer. Håndklokkesett ble opprinnelig laget for å øve på vekselringing (metode), men fremfører klokkespillsmelodier og egne konserter.
Greske klostre og kirker i nærliggende områder (Romania, Bulgaria) slår ikke på metallklokker men på bjelker av tre eller metall kalt semantron eller toaca. Disse var mer alminnelige i slaviske kirker til det 15.århundre.
I Russland og russisk-ortodokse kirker ringes klokkespill med ikke-svingende klokker for hånd med klokkerep i musikalske mønstre som kalles Zvon eller dzwon.
Flere større norske kirker har siden 1922 fått montert konsertklokkespill i tillegg til tradisjonelle kirkeklokker. Det er nå 14 carillon og tre sett håndklokkespill i Norge (Marcusklokkene, Steinerskolen, Rueslåtten concerto). Klokkespillutdanningen foregår ved den skandinaviske klokkenistskolen i Løgumklokster.
Klokkespill i Norge

Klokkespill er verdens tyngste instrument, og har eksistert som konsertinstrument i Europa i nær 500 år.
Konsertklokkespill - også kalt carillon - ble til da det ble laget klaviatur for manuell avspilling av stemte kirkeklokker ca 1530. Norge har 14 carillon.
Pave Sabinian innførte i år 605 e.Kr. skikken med å markere døgnets timer med klokkeslag, derav ordet klokke og uttrykk som «hva er klokken». Nordens apostel biskop Ansgar innførte i år 835 e.Kr. bruken av klokker i de nordiske land. Norges eldste klokke henger i Granvin kirke i Hordaland. Norge har forøvrig relativt mange klokker fra 1100-1220 e.Kr.
Utover middelalder ble time- og senere kvarterslag drevet av store mekaniske sylindere. Datidens fremste ingeniører lagde løsninger for drivverk til disse. Senere ble klokkespillene utvidet med flere klokker. Automatisk avspilling av melodier etter timeslagene kalles fortsatt ritorneller etter den runde sylinderen som drev mekanikken, og intakte klokkespillsvalser fra 1500-tallet brukes fortsatt i enkelte tårn i Nederland. Moderne klokkespill er datastyrt med elektropneumatisk overføring eller kraftige magneter som styrer hammere mot klokkene.
Norges eldste klokkespill står i Stavanger domkirke og er fra 1922 . Med dette ble Stavanger andre by i Norden etter København med klokkespill.
Oslo Rådhus hadde klokkespill da det åpnet i 1950. Første klokkespill var 38 klokker som ble støpt av Causard 1949 . Det ble utvidet til 50 klokker av Petit og Fritsen i 1971. Da Oslo rådhus fikk nytt konsertklokkespill til byens 1000-årsjubileum i år 2000 åpnet det veien for at de første nordmenn kunne ta utdanning til å bli profesjonelle klokkenister . Vegar Sandholt var rådhusklokkenist 2000–13, Laura-Marie Rueslåtten er byklokkenist i Oslo Rådhus 2013– . Begge har solisteksamen og diplomstudier fra den skandinaviske Carillon skolen, Løgumkloster (7-årig utdannelse). Oslo Domkirke fikk donert midler til klokkespill to ganger – første gang i 1923, som aldri ble realisert og andre gang i 2003.
Den første klokkenistskolen ble etablert i 1922 i Mechelen i Belgia, i 1953 kom den Nederlandske skolen i Amersfoort og i 1979 startet den skandinaviske klokkenistskolen i Løgumkloster i Danmark.
Klokketårnene i Belgia er oppført på UNESCOs kulturarvliste.
De gamle rådhusklokkene i Oslo ligger lagret på Olsen-Nauen klokkestøperi.
I tillegg er det 25 klokker (kun spillautomatikk) på taket på Sems sparebank i Tønsberg (Olsen-Nauen 1971), og mindre klokkespill på Lier sykehus (8 klokker), Rælingen kirke, Lillestrøm (12 klokker).
I Oslo er det mindre klokkespill med 12 klokker i Bredtvedt kirke (1977), Ellingsrud (1981), Fossum (1976), Holmlia (1992), Langhus (1975), Rødtvedt (1978), Skøyen (16 klokker, 1988) og Vålerenga kirke (1984).
Vålerenga kirke

Vålerenga kirke er en langkirke fra 1902 på Vålerenga i Oslo. Kirken har et asymmetrisk plassert tårn, som den første i Oslo og en av de første i Norge. Den er bygget i grå granitt med klebersteinsdetaljer, arkitekter Heinrich Jürgensen og Holger Sinding-Larsen. Kirken har et klokkespill med 12 forskjellige kirkeklokker og ligger i Vålerenga park.
Kirken brant 18. september 1979, på grunn av et arbeidsuhell. En blikkenslager hadde lagt fra seg loddebolten og så tok høstløvet i takrenna fyr. Blikkenslageren slukket det han så, og brannvesenet antok senere at brannen var slukket, men det hadde spredt seg gnister under skiferen som senere slo ut i full brann. Kun ytterveggene i stein sto igjen. Blant annet gikk fresko- og glassmalerier av Emanuel Vigeland tapt. Hele fem år senere, 2. desember 1984, ble kirken innviet på nytt, etter omfattende gjenoppbygging. Arkitekt var Asbjørn Stein. Innvendig har kirken blitt forandret. Kirkeskipet er kuttet på midten med alteret midt i rommet, og koret er gjort om til en menighetssal med plass til 200 mennesker. Kirken har fått nytt glassmaleri av Håkon Bleken og en frise av Emanuel Vigeland.
Kirken har et orgel levert av den danske orgelbyggeren Carsten Lund med 29 stemmer + cymbelstjerne og nattergal.
Brannen i kirken er tema for sangen «Vålerenga Kjerke» av Trond Ingebretsen, utgitt med Bjølsen Valsemølle. Sangen avsynges før avspark av supporterne på Vålerenga Fotballs hjemmekamper.
Kirkens prestebolig ligger like ved kirkens nordside. Boligen er hvitmalt. Her bor kirkens prest.
Vålerenga kirke er et kulturminne og har nummer 85886 i Riksantikvarens kulturminnebase.
Molde domkirke

Molde domkirke ble innviet i 1957 og har siden 1983 vært domkirke for Møre bispedømme. Kirken er en toskipet langkirke i stein (armert betong). Kirkerommet er 65 meter langt, 25 meter høyt og har 900 sitteplasser. Tårnet er frittstående med urverk og klokkespill, og er 50 meter høyt. Altertavlen er malt av Stinius Fredriksen.
Kirken er den fjerde som står på dette stedet i Molde, dog litt lenger sør enn de forrige. Inntil 1900 fungerte grunnen rundt kirken som byens gravplass. Den første kirken var en tømret korskirke som ble reist i 1661–62. Denne ble revet og bygget opp igjen i all vesentlighet i samme stil i 1841–42. 17. mai 1885 brant kirken ned, muligens som følge av et noe uheldig skudd med saluttkanon. En ny langkirke i tre var ferdig i 1887, men brant da Molde ble utsatt for massiv tysk bombing under andre verdenskrig. Kun altertavlen, Axel Enders «Kvinnene ved graven», samt et trekors ble reddet. Enders alterbilde henger i dag på sideskipets østvegg i domkirken.
Denne ble tegnet av Finn Bryn etter en arkitektkonkurranse, og byggingen tok til først åtte år etter krigens slutt. Grunnsteinsnedleggelsen ble gjort 18. juni 1953 og 8. desember 1957 ble den nye kirken innviet.
Molde domkirke fikk nytt orgel i 1999, bygget av tyske Rieger Orgelbau. Så tidlig som i 1986 forelå det planer for utskifting av det gamle orgelet, som var bygget av Vestre orgel- og pianofabrikker. Nytt orgel viste seg imidlertid da å bli for dyrt. I februar 1994 sluttet orgelet plutselig å fungere rett før en begravelse. Etter dette ble det nedsatt en komité for å planlegge anskaffelse av nytt orgel.
Den største utfordringen ved utformingen ved det nye orgelet, skulle vise seg i forbindelse med det såkalte rosevinduet på vestveggen. Hvis vinduet skulle være synlig fra innsiden, måtte plasseringen av pipene tilpasses dette. Organister, konsulenter og orgelbyggeren diskuterte mellom seg, og etter hvert engasjerte også Riksantikvaren seg. Denne argumenterte også mot orgelets generelle stil, og mente den brøt med kirkens utforming.
Etter en lang og vanskelig debatt, kom orgelbyggeren noe motvillig med et forslag til en slags funksjonalistisk utforming, som også ivaretok muligheten til å se rosevinduet fra innsiden. Dette forslaget ble godkjent av Riksantikvaren, og det nye orgelet på 50 registre, tre manual og pedal ble første gang tatt i bruk 1. juledag 1999. I mars 2000 spilte domorganist Erling With Aasgård inn CD-platen Orgelmusikk fra Molde domkirke for å dokumentere det nye orgelet.
Klokketårnet er utstyrt med et klokkespill på 26 klokker som opereres elektronisk fra innsiden av kirken.
Sentrum (Oslo)

Sentrum er den administrative betegnelsen på området i Oslo sentrum som ligger utenfor de administrative bydelene. Området har blitt noe redusert etter den siste bydelsreformen.
Dagens grenseopptrekking for Sentrum går fra havnebassenget ved Brynjulf Bulls plass (foran den tidligere Vestbanestasjonen), Dronning Mauds gate, Munkedamsveien, Cort Adelers gate, Ruseløkkveien, Løkkeveien, Arbins gate, Henrik Ibsens gate (tidligere Drammensveien), Parkveien, Wergelandsveien, Holbergs gate, Pilestredet, Grensen, Stortorget, Kirkeristen, Storgata, Brugata, og Nylandsveien til Bjørvikautstikkeren.
Fra desentraliseringen av Oslo kommune 1. juli 1988 og fram til den siste bydelsreformen i 2004 gikk grensen langs sjøsiden fra Kongen, langs Frognerstranda, Munkedamsveien, Cort Adelers gate, Ruseløkkveien, Løkkeveien, Arbins gate, Drammensveien, Parkveien, Wergelandsveien, Holbergs gate, Pilestredet, St. Olavs gate, Ullevålsveien, Schandorffs gate, Kristparken, Bernt Ankers gate, Brugata, og Nylandsveien til Bjørvikutstikkeren. Sentrum inkluderte før som nå også indre havnebasseng.
Årsaken til at Sentrum ikke ble organisert som en bydel var at bystyret selv ønsket å ha ansvaret for arealdisponeringen. Innbyggerne i Sentrum (1237 i 1999) fikk etter den første bydelsreformen (25 bydeler) dekket sine helse- og sosialtjenester av bydelene Bydel Bygdøy-Frogner (1988-2003) og Bydel Gamle Oslo (1988-2003), mens de etter bydelsreformen i 2004 (15 bydeler) får dem dekket av Bydel St. Hanshaugen. Innbyggertallet per 1. januar 2020 er 1471 og arealet 1,8 km².
Av SSBs delomrområder omfatter Sentrum i sin helhet:
i tillegg til deler av:
Innbyggertall, fordelt på delområdene:
I februar 2009 ble det meddelt at det var politisk flertall i Oslo bystyre for et forslag fra representanten Kjell Veivåg (Venstre) om at området formelt skulle skifte navn til Kristiania Forslaget møtte motstand fra Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet og Rødt, og ble aldri vedtatt. Staveformen Kristiania ble imidlertid brukt på byen fra 1897 til 1924 ved siden av skrivemåten Christiania, som var byens navn fra 1624. Det var en kort periode på slutten av 1800-tallet populært både i Danmark og Norge å gå over til å skrive navn som før ble skrevet med Ch med K; det ble likevel aldri tatt noen formell beslutning om å kalle byen Kristiania, ulikt den kongelige beslutningen om å innføre navnet Christiania i 1624). I 1925 skiftet byen navn til Oslo.
Partiet Sentrum

Partiet Sentrum er et registrert politisk parti i Norge. Partiet ble opprettet av flere tidligere fylkestopper fra Kristelig Folkeparti, avhoppere fra Sosialistisk Venstreparti, Arbeiderpartiet, Høyre og Miljøpartiet De Grønne, samt tidligere byråd for Arbeiderpartiet i Oslo Geir Lippestad. Partiets ungdomsorganisasjon er Unge Sentrum. Partileder er Geir Lippestad, mens Anders Møller-Stray er generalsekretær.
I partiplattformen har partiet vedtatt å være et blokkuavhengig sentrumsparti som legger FNs bærekraftsmål og menneskerettighetserklæringen til grunn. Partiet er livssynsåpent.
Partiet ønsket regjeringsskifte etter stortingsvalget 2021. Partiet fikk 7 836 stemmer (0,3 % oppslutning).
I partiplattformen definerer Partiet Sentrum seg som et blokkuavhengig sentrumsparti som legger FNs bærekraftsmål og menneskerettighetserklæringen til grunn. Partiet beskriver seg videre som livssynsåpent. Partiet har videre programfestet støtte til LHBT+-rettigheter, herunder styrking av helsetilbud og rettigheter for transpersoner. Partileder Geir Lippestad har uttalt at «transpersoner i Norge er en marginalisert og sårbar gruppe (...) det er manglende aksept for gruppen som er utfordringen».
Partiet sikret seg i desember 2020 nok underskrifter til å stille med lister i alle fylker til stortingsvalget 2021. Partiet Sentrum ble i meningsmålinger vinteren 2020/21 målt mellom 0,0 og 0,7 prosents oppslutning.
Norstat gjennomførte våren 2021 en landsdekkende undersøkelse på oppdrag fra Partiet Sentrum, for å svar på hvordan partiet lå an før stortingsvalget 2021. 2 % av de 1000 spurte svarte «ja» på spørsmålet om de vurderte å stemme på partiet ved høstens valg. 9 % svarte «kanskje», og 13% svarte «vet ikke».
Ved stortingsvalget 2021 fikk partiet 7 836 stemmer. Det ga en oppslutning på 0,3 %.
Ved kommunestyrevalget 2023 fikk partiet 11 254 stemmer (0,4 %), og syv innvalgte representanter. I Oslo stilte partileder Geir Lippestad som førstekandidat. Han ble valgt inn i Oslo bystyre som partiets eneste representant. Lippestad og partiet fikk kritikk for fokuset de hadde hatt på velgere i muslimske miljøer i valgkampen, særlig etter at de fikk støtte fra den kontroversielle islamske organisasjonen Islam Net. Byrådsleder Raymond Johansen gikk på slutten av valgkampen ut med kritikk av Lippestad og Partiet Sentrums mostand mot koranbrenning og kalte den «kynisk, og i verste fall farlig».
I fylkestingsvalget 2023 fikk partiet 8 204 stemmer (0,4 %), men ingen representasjon.
Sentrum Scene

Sentrum Scene er et innendørs konsertlokale på Arbeidersamfunnets plass i Oslo som eies av Olav Thon Gruppen og leies av Auditorium AS som også drifter Rockefeller, John Dee og Leiligheten.
Sentrum Scene ble overtatt av Auditorium AS i 2006, og har en kapasitet på 1750 publikummere fordelt på 1270 ståplasser i hovedsal og 430 sitteplasser og 50 ståplasser på galleri. Ved noen arrangementer er det unummererte sitteplasser i hele lokalet, med en kapasitet på 1050 publikummere.
Sentrum Scene var Sentrum kino fra 1940 til 1988 før den ble åpnet som konferansesenter høsten 1992, og som konsertscene i 2005.
Margaretakirken

Margaretakirken var en steinkirke bygget på 1200-tallet, plassert i Maridalen i Oslo, nær Maridalsvannets nordlige ende. Den er i dag en ruin, men etter restaureringen i 1934 er kirken Oslos best bevarte middelalderbyggverk nest etter Gamle Aker kirke. Kirken blir på folkemunne kalt Maridalsruinene.
Kirken har navnet etter Margareta av Antiokia.
Christian Christie

Eilert Christian Brodtkorb Christie (1832–1906) var en norsk arkitekt, utdannet i Hannover og Karlsruhe. Stod bl.a. ansvarlig for oppføringen av Stiftsarkivet i Trondheim (1860-årene), Borgund kirke (1865–1868) og Haraldsstøtten ved Haugesund (1872). Christie laget også restaureringsplaner for flere middelalderbyggverk, bl.a. Håkonshallen, Domkirken og Mariakirken i Bergen.
Christies hovedverk skulle likevel bli restaureringen av Nidarosdomen, som han ledet i årene 1872 til 1906. Christie sto som hovedansvarlig for restaureringen av koret, oktogonen, tverrskipene og de nedre delene av vestskipet. Foruten å foreta innledende studier av engelsk gotikk, satte Christie seg grundig inn i det tilgjengelige arkeologiske materialet, og mente å kunne rekonstruere disse delene av kirken på noenlunde sikkert grunnlag. Hans hovedmål var å sette kirken tilbake i dens opprinnelige gotiske og romanske form, og fjernet derfor systematisk nyere tilføyelser, bl.a. barokkhjelmen over oktogonen. Christies nitide og nøyaktige arbeid har høstet stor anerkjennelse, selv om framgangsmåten hans fortoner seg noe hardhendt i vår tid.
Christies gjenoppbygning falt ikke like heldig ut for de delene av kirken som var forsvunnet og ikke kunne rekonstrueres fra sikre kilder. Hans gjenoppbygning av hovedtårnet tiltrakk seg kritikk allerede fra kort tid etter ferdigstillelsen i 1903. Spesielt er tårnfoten for lav, ut fra arkitektoniske hensyn og arkeologiske bevis. Christie lot den karakteristiske kobberhjelmen på hovedtårnet oppføre i 1901, også uten sikkert historisk belegg. Christie utarbeidet også planer for gjenoppførelsen av vestfronten, som imidlertid ikke ble fulgt.
Christie ledet restaureringsarbeidene i Nidarosdomen til sin død i 1906. En minnetavle over Christie er reist i søndre tverrskip i Nidarosdomen. Arkitekt Christies gate i Trondheim ligger nær Nidarosdomen og er oppkalt etter Chr. Christie.
Gerhard Fischer

Johan Adolf Gerhard Fischer (1890–1977) var en norsk arkitekt og arkeolog, sønn av arkitekten Adolph Fischer.
Fischer studerte ved Bergens tekniske skole, Statens håndverks- og kunstindustriskole i Oslo, samt kunstakademiet i København. I 1915 ble Fischer engasjert ved Ingeniørvåpenets arkitektkontor i Oslo. Her tegnet han bl.a bygningsmassen ved Trøgstad og Høytorp fort. Fra 1916 til 1926 var han ansatt ved NSB Arkitektkontor. I denne stillingen tegnet han blant annet Notodden nye stasjon (1917), Garnes stasjon (1918), Åneby stasjon i Nittedal (1919), en rekke stasjoner langs Numedalsbanen (1919), Ljan stasjon (1923) og Bekkelaget stasjon (1923).
I 1917 ble det aktuelt med store utbygginger i forbindelse med forsterkningen av Østfoldbanen på Sørenga, Loenga og Gamlebyen. Det var fra før kjent at det var mange spor av bygninger fra det gamle Oslo i dette området. Det fantes på den tiden ingen ekspertise på middelalderens arkeologi i Norge. Det som var gjort inntil da var at arkitekter, som bygningskyndige, var de nærmeste til å dokumentere spor av hus og bygninger som ble påtruffet ved diverse større utbygginger. Som yngste arkitekt ved NSBs arkitektkontor var det Fischer som fikk som oppgave å dokumentere bygningsfunn ved de forestående arbeidene. I mars 1917 sto Fischer for første gang ute i Gamlebyen og skulle ta seg av noe som skulle vise seg å være en av de mest omfattende arkeologiske oppgavene i landet. Han var så godt som uten erfaring på feltet, og måtte lære seg faget etter hva som arbeidet bød. Etter hvert utviklet han seg som arkeolog, og skulle bli grunnleggeren av norsk middelalderarkeologi.
I perioden 1938–1960 var Fischer konservator (senere førstekonservator) ved Universitetets Oldsaksamling og han ledet en rekke utgravninger og undersøkelser av norske middelalderbyggverk, bl.a. Sverresborg i Trondheim, Utstein kloster, Hovedøya kloster, kirke- og klosterruinene i Minneparken i Gamlebyen i Oslo, Bergenhus festning, Tunsberghus, Stavanger domkirke, Erkebispegården og Nidarosdomen.
Fischer var en pioner i den moderne bygningsarkeologien i Norge og bygget opp et fagmiljø som har ført denne forskningen videre. Han ga ut bl.a. bøkene Oslo under Eikaberg (1950), Norske kongeborger, bd. 1 (1951), Domkirken i Stavanger (1964) og Domkirken i Trondheim (1965). Han var en av de første mottagerne av St. Hallvard-medaljen i 1956.
Fischer var gift med Dorothea «Tulla» Stoud Platou (født 23. september 1903, død 25. august 1992), som arbeidet mye sammen med sin mann, også med forskning. Hun var mag.art. og utdannet i museumsfag ved Norsk Folkemuseum. Sammen mottok ekteparet Fischer Fridtjof Nansens belønning for fremragende forskning i 1965 «for deres arkeologiske og antikvariske arbeider, særlig verket Domkirken i Trondheim – Kirkebygget i middelalderen». Dorothea var datter av fylkesmann Theodor Christian Stoud Platou (1858–1942) og Helene Boe (1874–1957).
Cividale del Friuli

Cividale del Friuli er en by med ca. 11 000 innbyggere i nordøstlige Italia, i provinsen Udine i regionen Friuli-Venezia Giulia, 17 km østnordøst for byen Udine, ved elven Natisone. Byen er både et industri- og et landsbrukssentrum, og er særlig kjent for sine byggverk fra tidlig og høy middelalder, spesielt det såkalte tempietto: et langobardisk hoffkapell fra det åttende århundre, et av Italias mest omdiskuterte middelalderbyggverk, undersøkt blant annet av Ejnar Dyggve og Hjalmar Torp. Byens sentrumsplan bærer ennå preg av den opprinnelige romerske byplan, med cardo og decumanus, som krysser hverandre ved domplassen, Piazza del Duomo.
Byen ble grunnlagt av Gaius Julius Cæsar omkring år 50 f.Kr., og fikk navnet Forum Iulii, som gjenspeiles i områdenavnet Friuli. I år 568 eller 569 ble den erobret av langobardene, som her grunnla sitt første hertugdømme. I 610 ble den plyndret, brent og rasert av avarene; dette bevirket endringer i gatemønsteret, og nye hus ble reist hvor det kunne falle seg. Historikeren Paulus Diaconus ble født her i år 730; hans beretning Historia Langobardorum er et viktig kildeskrift fra tidlig middelalder. I 776 ble byen erobret av frankerne under ledelse av Karl den store. Fra 737 til 1238 var Cividale setet for patriarken av Aquileia. I 1419 kom byen under republikken Venezia; i 1813 under Østerrike, og i 1866 ble den forenet med kongedømmet Italia.
For sitt historiske arbeid med byen ble Hjalmar Torp utnevnt til æresborger av byen.
Kollegier ved University of Oxford

University of Oxford består av 39 kollegier (colleges) og 4 religiøst grunnlagte permanente privathaller (permanent private halls, PPH's). Disse er autonome enheter innenfor universitetet. Alle akademikere og studenter som arbeider eller studerer til en grad ved universitetet må være knyttet til et av kollegene eller en privathall. De fungerer ikke bare som bosted for studenter og stab, men har en betydelig plass i utdanningsprosessen. Læring i mindre grupper, som er viktigste metode ved Oxford, blir besørget av kollegiene, mens forelesninger, eksamener, laboratorier og det sentrale biblioteket blir drevet av universitetets sentraladministrasjon.
Det typiske kollegiet består av en storsal til måltidene, kapell, bibliotek, bar, fellesrom for seniorstudenter, mellomnivåstudenter og juniorstudenter, hybelrom for 200-400 studenter og leiligheter for ledelsen. Bygningene varierer fra middelalderbyggverk til helt moderne strukturer, men de fleste har beholdt den gamle planen med sammenhengende bygninger liggende rundt en sentral, kvadratisk gårdsplass med en eller flere treporter ut mot omverdenen.
Grunnleggelsesår i parentes.
Kirkebevaringsfondet

Kirkebevaringsfondet er et fond opprettet av den norske staten for å sikre at det finnes penger til å ivareta kulturhistorisk verdifulle kirkebygg. Ansvaret for Kirkebevaringsfondet er lagt til Barne- og familiedepartementet, som våren 2024 ga Riksantikvaren i oppdrag å etablere et programsekretariat for fondet. Programsekretariatet har fått sete i Trondheim.
Midlene i Kirkebevaringsfondet kommer fra flere kilder. Fondets startkapital skriver seg fra Opplysningsvesenets fond.
Noe bevilges av Stortinget over statsbudsjettet. I tillegg skal utbytte fra det statseide aksjeselskapet Allstad gå inn i fondet.
Den første tildelingen av midler fra Kirkebevaringsfondet fant sted i september 2024. Da ble det vedtatt at 44 norske kirkebygg skulle få penger fra fondet.
Nonneseter kloster (Oslo)

Nonneseter kloster i Oslo var et kloster i Oslo i middelalderen. Klosteret var et benediktinerkloster for nonner og var viet til den hellige Maria. Det ble antakelig anlagt en gang før 1150. Klosterlevningene finnes i grunnen under eiendommene Schweigaards gate 55 og Grønlandsleiret 73.
Det er i dag ingen synlige ruiner etter klosteret, men da Schweigaards gate ble opparbeidet i 1879, kom det frem et hjørne av en steinbygning som kan ha vært klosterkirken. Store deler av kirken kan ha blitt fjernet da Schweigaards gate 50 ble bygget i 1887. Murfunn, sammen med skjelettfunn som er gjort i området, antyder hvor klosteret kan ha ligget og hvor det fremdeles vil være mulig å påvise bygningsrester.
Klosteret er omtalt for første gang i 1161, hos Snorre. I Håkon Herdebreis saga i Heimskringla refererer Snorre til klosteret når han beskriver oppstillingen til fylkingene under slaget ved Ekeberg, der kong Inge Krokrygg ble drept av mennene til motstanderen og nevøen Håkon Herdebrei.
Klosteret var en stor landeier, og eide hele 272 gårder på Østlandet, blant annet storgården Aker med Akershagen. Aker gård ble gitt til klosteret av Oslobiskopen Helge i 1182. Selve klosteret kan ha eksistert en tid etter reformasjonen, men klostergodset ble konfiskert i 1547 og forlent til Akershus festning. Etterhvert forfalt anlegget. I 1616 ble klosterkirken revet. Kirkemuren ble brukt som steinbrudd for byens nye rådhus.
Nonneseter kloster er et kulturminne og har nummer 32214 i Riksantikvarens kulturminnebase.
Klosteret er kjent fra litteraturen som stedet der Sigrid Undset plasserte den unge Kristin Lavransdatter i det første bindet Kransen i trilogien om Kristin, og fra filmatiseringen av boken fra 1995.
Grim kirke

Grim kirke er en arbeidskirke med katedralpreg fra 1969 matrikulert til Møllevannsveien på Grim i Kristiansand kommune, Agder fylke. Kirken er tegnet av daværende byarkitekt i Kristiansand, Alv Erikstad.
Byggverket er i betong og har 750 plasser. Else Marie Jakobsen har laget antependiet Kirkeåret til Grim kirke.
Adkomst til stedet, som er et velkjent turistmål, er via Rv9 og E18.
St. Paul kirke (Bergen)

St. Paul i Bergen er kirke for Norges største katolske menighet, med over 20 000 medlemmer fra mer enn 120 land. Kirken ble innviet i 1876 og ligger sentralt i Bergen.
Den første katolske messe i Bergen etter reformasjonen ble holdt i 1857, og i 1864 kjøpte den da unge menigheten tomten dagens kirke ligger på for å bygge kirke der. Grunnsteinen ble lagt ned året etter av pater Daniel Stub. Pengemangel gjorde at byggingen av kirken skulle ta hele elleve år. Prosessen ble hele tiden ledet av pater Stub, som da byggingen startet var sogneprest i Christiania. Først ble byggingen stanset i nesten sju år. I 1872 var ikke lenger Stuv sogneprest i Christiania og dro på reise for å samle inn penger til byggingen av kirken. Dette gir resultater og man kan etterhvert starte prosessen igjen, men da bygget har kommet til takhøyde er man enda en gang tom for penger. Stub fortsetter pengeinnsamlingen og gjorde flere reiser på det europeiske fastlandet for å reise penger til byggingen.
Stub samlet inn penger fra givere i Tyskland, Italia, Sveits, Frankrike, Belgia og Nederland. Også paven gav en betydelig sum og den katolske dronning Josefine gav også en stor sum til prestegården som ble bygget i sammenheng med kirken.
Kirken ble innviet 29. juni 1876.
Bygget var tegnet av den italienske greven Mella fra Vercelli og byggingen ble ledet av F. Fromholz som var fra en tysk del av Polen, men bosatt i Bergen. Kirken var i hovedsak oppført av materialer fra Norge. Fundamentene var hugget ut av naturstein fra fjellene rundt Bergen, og gulvet var flislagt med norske fliser. Søylene var laget i Danmark. Høyalteret og to sidealter var laget av norsk marmor.
De to sidealterne hadde statuer av henhodlsvis Maria og Josef. I tillegg var det statuer av alle de tolv apostlene i kirkeskipet. Statuene og krusifikset som var over høyalteret var laget i Frankrike.
Orgelet var laget av den norske orgelmakeren A. Erichsen i Christiania og var gitt i gave av dronning Josefine.
Fra 1970-tallet kom det stadig flere katolikker til Bergen og menigheten opplevde økt tilslutning. På 2000-tallet kom det særlig mange polakker til landet, noe som gjorde at kirken ble for liten for menighetens behov.
Soli Deo gloria

Soli Deo gloria er et latinsk uttrykk som betyr «Bare til Guds ære», evt «Gud alene tilkommer herligheten».
Soli Deo Gloria er et av de fem sola som var viktige i reformasjonen: Sola fide, sola gratia, sola scriptura, solus Christus var de andre. Disse stod i motsetning til den katolske lære, hvor også tradisjonen var et viktig tilleggselement i kristen tro.
Komponistene Georg Friedrich Händel og Johann Sebastian Bach hadde for vane å skrive enten «Sol Deo Gloria» eller «S.D.G.» på komposisjonene sine.
Uttrykket finnes blant annet over portaler i kirker (som i Trefoldighetskirken i Arendal) og på kirkeklokker (som i Gjerstad kirke i Aust-Agder). Det pryder også gavlen på Studenterhjemmet i Underhaugsveien, Oslo.
Sitatet er å finne som inskripsjon utenfor «Pastor Olav Kr. Strømmes minnekirke i Villajoyosa» i Spania, etter ønske fra pastor Strømme selv.
Kristiansand Cathedral

Kristiansand Cathedral (Norwegian: Kristiansand domkirke) is a cathedral of the Church of Norway in Kristiansand Municipality in Agder county, Norway. It is located in the Kvadraturen area in the central part of the city of Kristiansand. It is the church for the Kristiansand domkirken parish which is the seat of the Kristiansand domprosti (arch-deanery) in the Diocese of Agder og Telemark. The cathedral is also the seat of the Bishop of Agder and Telemark. The gray, brick church was built in a Neo-Gothic cruciform design in 1885 using plans drawn up by the architect Henrik Thrap-Meyer. The church seats about 1,000 people, making it one of the largest cathedrals in Norway. This cathedral is the fourth church and third cathedral to be located on this site over the centuries.
Kristiansand Cathedral is a Neo-Gothic church built of brick and cement in a cruciform plan with 1,750 seats. The church was designed by the architect Henrik Thrap-Meyer. Construction began in 1880 and was completed on 1 February 1885. The church was consecrated on 18 March 1885 by the provost Johan M. Brun who was serving as acting bishop.
The cathedral is 60 metres (200 ft) long and 38.7 metres (127 ft) wide. The steeple is 70 metres (230 ft) in height. Originally the cathedral had 2,029 seats and room for an additional 1,216 people to stand, but seating has now been reduced so the building can comfortably seat about 1,000. To re-use the walls of the previous cathedral, which burned down in 1880, the altar was positioned at the west end, rather than in the traditional position in the east.
The cathedral received a carillon with 36 bells as a gift from Falconbridge Nikkelverk in 1990, created by Olsen Nauen Bell Foundry.
Kristiansand Cathedral received a new church organ, built by the German supplier Klais in 2013, comprising a 58-voice main organ at the eastern balcony and another of 9 voices at the northern balcony.
The cathedral is in the same location as three previous buildings. The first, called Trefoldigetskirken (Trinity Church), a small wooden church, was built in 1645. When Kristiansand was appointed the seat of the diocese in 1682, construction began on the town's first cathedral, called Vor Frelsers Kirke (Our Saviour's Church). That first cathedral, built in stone, was consecrated in 1696, but burned down in 1734. The second cathedral, Vor Frues Kirke (Our Lady's Church), consecrated in 1738, was destroyed by a fire that affected the whole city, on 18 December 1880. This cathedral has been reconstructed and rebuilt in size 1:10. The model is on display at the Vest-Agder Museum Kristiansand. It was built by a group of enthusiastic model builders.
The current cathedral, which is larger than its predecessors, was consecrated in 1885. When the 1940 Nazi attack on Kristiansand took place early in the morning of 9 April 1940, the 70-metre (230 ft)-tall cathedral tower was hit by an artillery shell, which damaged the upper part.
Norwegian Fishermans' Church, Liverpool

53°22′34″N 2°57′07″W﻿ / ﻿53.376°N 2.952°W﻿ / 53.376; -2.952
Norwegian Fishermans' Church in Liverpool, England, is one of 29 churches organised by Sjømannskirken (Norwegian Church Abroad), a voluntary organisation serving the religious needs of Norwegians abroad on behalf of the Church of Norway.
It is a Grade II listed building, situated on Southwood Road.
Дулаанхаан уул

[[Ангилал:]]
Дулаанхаан уул нь Хөвсгөл аймгийн Рашаант сумын нутагт орших уул юм. Дулаанхаан нь их, бага гэсэн нийлсэн 2 уулнаас бүрддэг. Далайн түвшнээс дээш 2300 орчим метр өндөрт өргөгдсөн, ан гөрөө, ховор эмийн ургамлаар арвин байгалийн өвөрмөц тогтоц бүхий бүс нутгийнхаа цэвэр усны хагалбар болсон уул юм.
Нутгийн иргэд Дулаанхаан уулаа эрт дээр үеэс тахин шүтэж ирсэн бөгөөд жилийн дөрвөн улиралд тойрон мал аж ахуй эрхлэн амьдардаг. Дулаанхааныг тойрон байгалийн үзэсгэлэнт газруудаар аялал жуулчлалыг хөгжүүлэх нэн боломжтой. Суга, Өвөрбулаг, Ганц мод, Талын булаг, Асгат, Ац, Байц, Ёл, Талын ус, Хавчуу зэрэг тойрсон олон амуудтай, ам бүрдээ улаалзгана, үхрийн нүд, гүзээлзгэнэ зэрэг жимс жимсгэнээр баялаг. Буга, зэрлэг гахай, гөрөөс, чоно, хүдэр зэрэг ан амьтад элбэгтэй.
Суга хэмээх газар нь Дулаанхаан уулын зүүн урд ам юм.
Сугын эхээс ундран гарах багахан горхитой. Хойшоогоо даваад Хавчуугийн ам руу орж болно. Суга талаасаа Дулаанхаан уул өөд гархад их огцом байдаг.
Хүдэр сум

Хүдэр (ᠬᠦᠳᠡᠷᠢ) нь Сэлэнгэ аймгийн сум юм.
Сэлэнгэ аймгийн Хүдэр сум нь БНМАУ-ын Сайд нарын Зөвлөлийн 1971 оны 202 дугаар тогтоолоор Сэлэнгэ аймгийн Ерөө сум САА-н үр тарианы 3-р тасгийг түшиглэн улсын фондын хадлан тэжээл бэлтгэх зорилготой Тэжээлийн Аж Ахуй хэмээн байгуулагдснаар үндэс суурь нь тавигдсан юм. АИХ-ын Тэргүүлэгчдийн 1972 оны 75-р зарлигаар сум болон зохион байгуулагдаж эдүгээ 40 гаруй жилийн түүхийг элээж байна.Нутаг дэвсгэрийн нэгжээр 2 хэсэгт хуваагдан Тарвагтайн 1-р,Баянцагааны 2-р багтай. Газар зүйн байршил.: Сэлэнгэ аймгийн зүүн хэсэгт:оршдог ба Улаанбаатар хотоос 405 км,Аймгийн төвөөс 168 км зайд байрладаг.Баруун талаараа Сэлэнгэ аймгийн Ерөө сумтай, баруун хойт талаараа Алтанбулаг сумтай, хойд талаараа ОХУ-тай хиллэдэг. Байгаль, газар зүйн онцлог. Хүдэр сум нь далайн түвшнээс дээш 1100 м өргөгдсөн.Физик газар зүйн хувьд Хан Хэнтийн нурууны хойт хэсэгт Хүдэр голын сав газарт оршдог.Газар хөдлөлтийн сул бүсэд хамаарагддаг. Сумын нутаг дэвсгэрийн 61.8 хувийг ой мод эзэлдэг бөгөөд уулархаг, хар шороон хөрстэй тул газар тариалан эрхлэх боломжтой.
Төмрийн хүдэр, нүүрс, алт зэрэг байгалийн баялаг ихтэйгээс гадна хүн ардын хүнсний болон эмчилгээнд хэрэглэдэг гүзээлзгэнэ,үхрийн нүд,улаалзгана,мойл,үрэл гэх мэт жимс жимсгэнэ бадааны үндэс,егүүшин,нохойн хошуу ззэрэг эмийн болон ургамал элбэгтэй. Хангайн болон тайгын бүслүүрийн шилмүүст, навчит ойд 10 гаруй төрлийн мод ургасан үзэсгэлэнт уул нуруудтай,ой буга,бор гөрөөс,хүдэр,гахай баавгай чоно,үнэг, төрөл бүрийн ан амьтан, жигүүртэн шувууд байдаг.
Цаг уурын нөхцөл. Чийглэг уур амьсгал зонхилсон, зундаа +28 хэмийн халуун, өвөлдөө -39 хэмийн хүйтэн байдаг ба 1-р сарын дундаж температур -41 хэм, 7 дугаар сарын дундаж температур +26 хэм байдаг. Жилийн дундаж салхины хурд 8 м/с, жилдээ 91,8 мм.тундас ордог.
Газар нутгийн хэмжээ: Нийт 283865 га газар нутагтай бөгөөд үүнээс:
Зориулалт талбайн хэмжээ/га/ нийт талбайн эзлэх хувь
 Хөдөө аж ахуйн газар 57357.33 20.2%
 Ойн сан бүхий газар 162650 57.3%
 Усан сан бүхий газар 589 0.21%
 Тусгай хэрэгцээний газар 59299.46 20.9%
 Тосгон суурингийн газар 3307.36 1.2%
 Дэд бүтцийн газар 661.85 0.2% тус тус эзэлж байна.
Сүүлийн үед "Дарханы төмөрлөгийн үйлдвэр" ТӨХК-ийн Төмөртэй, Эрдэс Холдинг ХХК-ийн Төмөртэйн гол гэсэн төмрийн хүдрийн ил уурхайнууд үйл ажиллагаа явуулж байгаа.
Булган уул

[[Ангилал:]]
Булган уул - Архангай аймгийн төвийн хойморт залрах энэхүү хангайн үзэсгэлэнт сүрлэг уулыг 1965 онд БНМАУ-ын АИХ-ын Тэргүүлэгчдийн 17 дугаар зарлигаар дархалжээ. Хангайн гол их ноён нуруунаас салбарлан зүүн хойш чиглэж , Хойд, Урд Тамир голын хоорондуур, усны хагалбар болон үргэлжилсээр хоёр Тамирын бэлчир хүрч шувтарсан 130-140 км урт Сүмт – хан Өндрийн нурууны дорнот хэсэгт Булган уул оршдог. Булган уулын үнэмлэхүй өндөр 1980 м, харьцангуй өндөр 280 м юм. Булган уулаас хойш залгаа орших хад, мод бүрхсэн үзэсгэлэн сайхан 2 уулыг Дунд Булган, Хойд Булган гэж нэрлэдэг.
Гурван Булган уул урагш хойшоо 2.5-3 км үргэлжлээд Хамарын нуруу залгана.Хамарын нуруунаас хойш Дархан цаазат газрын баруун хойт захад 2125 м өндөр Тоомын таг оршино.
Дархан газрын умард хэсгээр буга, бор гөрөөс, хүдэр, шилүүс, гахай зэрэг ан амьтад мэр сэр тохиолдоно. Энд гүзээлзгэнэ, хад, тошлой, тэргүүтэй жимс жимсгэнэ, таван салаа, тарваган шийр, сөд, царван, алтан гагнуур, ганга зэрэг эмийн ургамал элбэг. Булган ууланд түүхийн дурсгалт зүйлс нэлээд бий.Үүний нэг нь Булган уулын энгэр,бэлд нь Монгол Улсын газрын зураг чулуун дээр өвөрмөцөөр тогтож байдаг явдал юм.Булган уул руу нэг удаа дээш гарахад 744 алхам алхалт хийгддэг бөгөөд 130ккал шатаадаг ажээ. Уулын энгэр дээр Богд Зонховын хөргийг 18-19 дүгээр зууны үед бүтээсэн нь одоо хэр тодоор үлдсэнээс гадна уйгаржин монгол, төвд зэрэг бичиг үсгээр хад чулуунд нь сийлсэн бичгийн дурсгалууд элбэг.
Pineberry

Pineberry is a white strawberry cultivar with red seeds and a pineapple-like flavor.
Pineberry is a hybrid cross from Fragaria chiloensis and Fragaria virginiana. A pineberry is smaller than a common strawberry, measuring between 15 and 23 mm (0.6 and 0.9 in). When ripe, it is almost completely white, but with red achenes (the seeds). The plant is disease-resistant, and highly priced, although not profitable due to small-scale farming, small berry size and low yield. Pineberries are harvested in the spring and summer. First identified in South America around 2002, pineberries are cultivated in Belgium and exported from the Netherlands.
The berry was dubbed "pineberry" for the UK market where it became available in 2010 to reflect its pineapple-like flavor, while still being a strawberry. Pineberries were first sold commercially in the United States in 2012, and were marketed to restaurants, bakeries and wholesale markets in Europe and Dubai.
Malheur National Forest

The Malheur National Forest is a National Forest in the U.S. state of Oregon. It contains more than 1.4 million acres (5,700 km) in the Blue Mountains of eastern Oregon. The forest consists of high desert grasslands, sage, juniper, pine, fir, and other tree species. Elevations vary from about 4,000 feet (1,200 m) to the 9,038-foot (2,755 m) peak of Strawberry Mountain. The Strawberry Mountains of eastern Oregon extend east to west through the center of the forest. U.S. Route 395 runs south to north through the forest, while U.S. Route 26 runs east to west.
The forest was established by President Theodore Roosevelt on June 13, 1908, and is named after the Malheur River, from the French, meaning "misfortune". It is managed by the United States Forest Service for timber extraction, cattle grazing, gold mining and wilderness use. A 1993 Forest Service study estimated the extent of old growth in the forest at 312,000 acres (1,260 km).
In descending order of land area, the forest is located in parts of Grant, Harney, Baker, and Malheur counties. There are three ranger districts in the forest, with offices in John Day, Prairie City, and Hines.
The Malheur National Forest contains the largest known organism (by area) in the Northern Hemisphere: an Armillaria ostoyae (fungus) that spans 2,200 acres (8.9 km) and is located high on a ridgeline immediately west of Clear Creek (44°28′23″N 118°28′54″W﻿ / ﻿44.4731°N 118.4816°W﻿ / 44.4731; -118.4816﻿ (The Humongous Fungus)).
There are two wilderness areas in the Malheur National Forest.
The hottest temperature recorded in the Malheur National Forest was 110 °F (43.3 °C) on July 23, 2003, while the coldest temperature recorded was −26 °F (−32.2 °C) on January 22–23, 1962.
Deutzia

Deutzia (/ˈdjuːtsiə/ or /ˈdɔɪtsiə/) is a genus of about 60 species of flowering plants in the family Hydrangeaceae, native to eastern and central Asia (from the Himalayas east to Japan and the Philippines), and Central America and also Europe. By far the highest species diversity is in China, where 50 species occur.
The species are shrubs ranging from 1–4 m (3 ft 3 in – 13 ft 1 in) in height. Most are deciduous, but a few subtropical species are evergreen. The leaves are opposite, simple, with a serrated margin. The flowers are produced in panicles or corymbs; they are white in most species, sometimes pink or reddish. The fruit is a dry capsule containing numerous small seeds. Identification of the species is very difficult, requiring often microscopic detail of the leaf hairs and seed capsule structure.
Deutzia was named by Carl Peter Thunberg for his friend and patron, Johann van der Deutz, 18th century botanist.
The deutzias are fairly new to gardens: the exception, D. scabra, was noticed in Japanese gardens by Engelbert Kaempfer (1712) and Carl Peter Thunberg (1784) but not actually seen in Europe till the 1830s; two-thirds of the species noted in the R.H.S. Dictionary were gathered in from the wild during the 20th century.
Deutzias are commonly grown as ornamental plants for their white and pink flowers. Many cultivars and hybrids have been selected for garden use, including selections with double flowers. For example, Deutzia × lemoinei is a hybrid of D. gracilis and D. parviflora. The following cultivars and hybrids have gained the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit:-
The temperate deutzias are mostly hardy shrubs from East Asia where winters are dependably frozen; in milder climates, like much of England, the early-flowering species and hybrids are coaxed into premature bloom by mild spells, then spoilt by frost. Alice Coats remarks that deutzias have done better in Edinburgh, on the chilly east coast of Scotland, than in London. A solution in milder climates might be to site deutzia in the garden's most exposed, coldest microclimate, as is often done with early-flowering magnolias.
Identification can be difficult, and in particular, many of the plants in cultivation sold as D. scabra are actually D. crenata (Huxley 1992). The selected hybrid white double "Pride-of-Rochester", already in cultivation in 1881, was originated by the Rochester, New York nurserymen Ellwanger and Barry.
Deutzia scabra is used by joiners in Japan to polish wood.
কলকাতা বিরিয়ানি

কলকাতা বিরিয়ানি হল ভাত-ভিত্তিক একটি মশলাযুক্ত খাবার, যা মুঘলাই রন্ধনপ্রথা থেকে উৎপন্ন স্থানীয় ঐতিহ্য। খাবারটির নাম কলকাতা শহরের থেকে এসেছে। ভাত ভিত্তি উপাদান হিসাবে ব্যবহৃত হয় এবং মাংস, ডিম, আলু ও মশলা যোগ করা হয়। এটি আলু ব্যবহারের জন্য অধিক পরিচিত, এবং মশলার হালকা মিশ্রণের জন্য বিখ্যাত। কলকাতা বিরিয়ানিতে মাংস হিসাবে মূলত পাঁঠা ও মুরগীর মাংস ব্যবহৃত হয়।
যদিও বিরিয়ানির সঠিক উত্স সম্পর্কে অনিশ্চয়তা রয়েছে, তবে এটি ইরানে উদ্ভূত হয়েছে বলে অনুমান করা হয়। ইতিহাসবিদ ও বিশেষজ্ঞরা একমত যে বর্তমান সময়ের "বিরিয়ানি" হিসাবে পরিচিত খাবারটি মুঘল সময়ে দিল্লিতে উদ্ভাবিত হয়েছিল। বিরিয়ানির কলকাতা সংস্করণটি উনবিংশ শতাব্দীর পঞ্চাশ ও ষাটের দশকে উদ্ভাবিত হয়েছিল।
কলকাতা বিরিয়ানি কলকাতা শহর ও শহরতলিতে খুব জনপ্রিয়, এছাড়াও কলকাতা মহানগরের বাইরে সমগ্র পশ্চিমবঙ্গে জনপ্রিয়।
হাজী বিরিয়ানী

হাজী বিরিয়ানি (এছাড়াও হাজীর বিরিয়ানি নামে পরিচিত) পুরান ঢাকায় অবস্থিত বাংলাদেশের একটি প্রাচীনতম রেস্তোরাঁ যারা ছাগলের মাংসের বিরিয়ানি, বোরহানি (দই দিয়ে তৈরি নোনতা পুদিনা পানীয়) এবং কোমল পানীয় বিক্রি করে। ১৯৩৯ সালে হাজী মোহাম্মদ হোসেন নামে একজন ব্যক্তি রাস্তার ধারের খাদ্য বিক্রির দোকান হিসেবে রেস্তোরাঁটি চালু করেছিলেন। পরবর্তীতে এর ব্যবসায় নাটকীয় পরিবর্তন মাধ্যমে প্রতিষ্ঠানটি শহরের সংস্কৃতির অংশ হয়ে ওঠে।
এই ব্যবসাটি ১৯৩৯ সালে হাজী মোহাম্মদ হোসেন নামে একজন বাবুর্চি শুরু করেছিলেন। ১৯৯২ সালে হাজী মোহাম্মদ হোসেন মারা যাওয়ার পর, তার ছেলে হাজী মোহাম্মদ গোলাম হোসেন দায়িত্ব গ্রহণ করেন এবং শৈলী ও ঐতিহ্যের কোন পরিবর্তন না করেই পারিবারিক ব্যবসা চালিয়ে যান। সময়ের সাথে সাথে হাজী মোহাম্মদ গোলাম পারিবারিক ব্যবসা থেকে নিজেকে গুটিয়ে নিয়ে ব্যবসাটি তার ছেলে হাজী মোহাম্মদ শাহেদের হাতে তুলে দেন।
হাজী বিরিয়ানির দুইটি শাখা রয়েছে। একটি পুরান ঢাকায় যা প্রধান শাখা, এবং একটি মতিঝিলে। পুরান ঢাকার প্রধান শাখাটি ৭০ কাজী আলাউদ্দিন রোড, নাজিরা বাজারে অবস্থিত।
রন্ধনপ্রণালীতে ভাত, ছাগলের মাংস, সরিষার তেল, রসুন, পিঁয়াজ, গোল মরিচ, জাফরান, লবঙ্গ, এলাচ, দারুচিনি, লবণ, লেবু, দই, চীনাবাদাম, ক্রিম, কিশমিশ এবং সামান্য পরিমাণ পনির (গরু বা মহিষের) ব্যবহৃত হয়। রন্ধনপ্রণালীটি রেস্তোরাঁর প্রতিষ্ঠাতা তার পরবর্তী প্রজন্মের কাছে হস্তান্তর করেছেন। হাজী মোহাম্মদ শাহেদ দাবি করেন, "আমি কখনো কিছু পরিবর্তন করিনি, এমনকি লবণের পরিমাণও পরিবর্তন করি নি।"
Өмнөд Америк

Өмнөд Америк Дэлхийн бөмбөрцөгийн баруун өмнөд хагаст байрлах, баруун талаараа Номхон далай, хойд ба зүүн талаараа Атлантын далайгаар хүрээлэгдэн орших тив юм. Баруун хойд талд нь Хойд Америк тив ба Карибын тэнгис байрлана.
Өмнөд Америк тив нь Дэлхийн гадаргуугийн 3.5% буюу 17,840,000 хавтгай дөрвөлжин км нутагтай, 2015 оны байдлаар уг тив дээр 413,482,203 хүн амьдарч байна. Өмнөд Америк нь талбайн хэмжээгээр Ази, Африк, Хойд Америкийн дараагаар дөрөвт, хүн амын тоогоор тавд ордог тив юм.
Чэжү (хот)

Өмнөд Солонгосын Чэжү арал дээрх Чэжү аймаг тэнцүүхэн хоёр хуваагддагийн нэг нь Чэжү хот (сол. 제주시, Jeju-si, Cheju-si, чэ-жү-ши; Англи: Jeju City; Орос: Чеджу), нөгөө нь Согвипу хот юм. Жил болгон хэдэн сая жуулчид энд газарддаг. 2011 оны байдлаар 42 түмэн хүн оршин сууж байгаа. Дотроо 19 хороо, 4 балгас, 3 сум болж хуваагддаг.
Барселон

Барселон (кат. Barcelona [bəɾsəˈɫonə], Испани: Barcelona [baɾθeˈlona]) — Испани улсын Каталони орны засаг захиргааны төв, 1 сая 600 мянган хүнтэй, 100 км² газар нутагтай хот. Барселон хотыг агуулсан Барселон аймаг хотоосоо 70 дахин том газар, 3 дахин олон оршин суугчтай. Үүнээс 3 сая нь Барселон ба түүний эргэн тойронд буюу Барселон хотын бөөгнөрөлд оршин суудаг.
Хөлбөмбөгийн «Барселона», «Эспаньол», сагсан бөмбөгийн «Барселона» зэрэг баг хотынхоо нэрийг өндөрт өргөж явдаг. Мөн 1992 оны зуны олимпын XXV наадам Барселонд болж, 170 орны 9356 тамирчин 286 багц медалийн төлөө өрсөлдөж байжээ.
Барселон хот нь зуны олимп зохион байгуулснаас хойш дэлхийн аялал жуулчлалын хараанд өртөж 1990 онд 1,7 сая ирдэг байсан гадны жуулчид 2012 онд 7,4 саяд хүрч хотын хүн амаас 5 дахин давжээ. Аялал жуулчлал Барселонд багагүй орлогын эх үүсвэр болж хотын хөгжилд нэмэр болсон боловч сүүлийн жилүүдэд ялангуяа Европын жуулчид хотын иргэдийн амгалан тайван байдлыг алдагдуулан архидах, танхайрах, хог тарих байдал газар авч иргэдийн дургүйцлийг төрүүлэх болсон байна. 2014 оны зун хэсэг итали жуулчин залуус хотоор нүцгэн огт хувцасгүй явж танхайрсан нь Барселончуудын тэвчээрийг зад тавихад хүргэж иргэд олон зуугаараа босч жагсжээ. Мөн Европын Жуулчлалын байгууллагаас гаргасан анхааруулгаар Барселон хот нь европын хамгийн их халаасны хулгайтай хотоор 2012 онд тодорчээ. Барселоны дараа Парис, Лондон хотууд халаасны хулгайн гэмт хэргээрээ жагсчээ.