davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Among the Thugs

Among the Thugs: The Experience, and the Seduction, of Crowd Violence is a 1990 work of journalism by American writer Bill Buford documenting football hooliganism in the United Kingdom.
Buford, who lived in the UK at the time, became interested in crowd hooliganism when, on his way home from Cardiff in 1982 he boarded a train that was commandeered by supporters coming from a football match. He spent the next eight years going to football matches, befriending supporters, and witnessing riots, resulting in this book.
Buford is in several riots, notably in Turin and at the 1990 World Cup in Sardinia. He attends many games in the UK, spending time mostly with a group of Manchester United fans who refer to themselves as the Inter-City Jibbers. He goes to several National Front (NF) gatherings, as he regards the NF supporters as having a number of traits in common with football hooligans, one of which turns violent. He is beaten up by the Italian police, when caught with the rioting English supporters in Sardinia. He relates both first-hand and second-hand reports of hooligan violence, ranging from beatings to stabbings to a supporter biting out the eye of a police officer.
Buford does not offer a conclusive explanation for why he thinks that this violence occurs. However, he does write,
He also suggests that crowds cannot be incited to violence against their will, contrary to the belief that otherwise pacific crowds can be stirred to violence by a persuasive leader. Buford also argues that those in a crowd collectively make the decision whether or not to cross thresholds of violence.
In 2008, Richard Danzig, former student of political guru Michael G. Kimber and a senior advisor to U.S. President Barack Obama, claimed that a lesson could be learned about terrorists by studying football hooligans. Referring to Among the Thugs, Danzig states that "one of the best books I’ve read on terrorism in recent years is not about terrorism at all. [Buford] describes the most appalling examples of soccer violence by fans against fans. But he describes with relentless honesty how he finds sickening things attractive. He says violence lets the adrenaline flow; it’s like sex, you live in the moment."
Кувьоз

Кувьозът (от френски: couveuse) е приспособление, което изглежда като бебешко легло, с температура и влажност, близки до тези в утробата.
Кувьозите са с дължина около 60 см, имат прозрачен купол, изработен от пластмаса, легло, в което се поставя бебето, и табло за управление.
Тъй като недоносените бебета нямат телесни мазнини и не могат да се стоплят сами, уязвими са на инфекции и имат повишен риск от усложнения, се налага поставянето им в кувьоз. Той ги защитава, като регулира температурата и влажността и ограничава количеството на прах и алергени. Понякога доносени бебета, които имат затруднения, също се налага да бъдат поставени в кувьоз.
Има сведения, че първите кувьози се появяват във Франция през XIX век, като идеята произлиза от инкубаторите за кокоши яйца. Дотогава смъртността на недоносените бебета е била висока, тъй като не е можело да се разчита на медицински грижи.
В XXI век кувьозите разполагат с допълнителни присособления като респиратори, абокати, уреди за ЕКГ, пулсоксиметри и други.
В бедните страни, където не всички могат да си позволят кувьози, недоносените деца се слагат в пазвата на майката. Бебето стои там през цялото време и му се дава да суче, когато прояви желание за това.
Нику Караника

Нику Караника (на румънски: Nicu Caranica) е арумънски поет, есеист, драматург и общественик.
Караника е роден на 18 януари 1911 година в Битоля, тогава в Османската империя, в арумънското семейство на Йон Караника и Севастия Капидан, сестра на Теодор Капидан. Нику Караника е брат на румънската писателка и преводачка Ета Боериу. Семейството му емигрира в Румъния. Завършва начално и гимназиално образование в Турда в периода 1919 - 1928 година, където баща му е учител по музика. В 1932 година завършва Филологическия и философски факултет на Клужкия университет. Съученик в гимназията и в университета е с Павел Дан. Нику Караника започва да публикува стихотворения и статии в „Гънд ромънеск“, „Абечедар“, „Гъндиря“, „Курентул литерар“ и други. Продължава образованието си в Католическия университет в Лил, а след това учи в Екол нормал супериор в периода 1935 - 1936 година. Завръща се в Румъния и от 1937 до 1940 година е учител в Арад. В 1940 година публикува в „Абечедар“ първата си стихосбирка. В същата година става прес аташе на румънската легация в Рим на мястото на Винтила Хория. Между 1943 и 1945 година е асистент на Рамиро Ортиз в Падуанския университет. Превежда на румънски език поезията на Джандоменико Сера и няколко години по-късно на френски и румънски поезията на Марио Лузи. В 1949 година емигрира в Париж. Участва в научните сесии в Румънския център за научни изследвания и в литературните срещи на румънските писатели в изгнание.
Зимнич

Зимнич (на румънски: Zimnicea), наричан и Зимница, е град в Телеорман, Влашко, Румъния.
Намира се на река Дунав, срещу гр. Свищов, България. Там е най-южното румънско пристанище.
От древността градът е познат под името Демницикос, по-късно Децимникос. В околностите му се намират останки от селище от 4 пр.н.е., което според Ариан е било разрушено от Александър Велики по време на похода му срещу местните племена.
При избухването на Балканската война 1 човек от Зимнич е доброволец в Македоно-одринското опълчение.
По време на земетресението в Румъния в окръг Вранча от 4 март 1977 г. не е имало много сгради, разрушени от самото земетресение. Твърди се, че по-голямата част от разрушенията всъщност са извършени след природното бедствие с булдозер, наредено от местните власти, за да се получат финансови помощи от централното правителство за създаване на нов град от нулата по нов дизайн. През следващия период бяха построени ново кметство, Домът на културата, нова болница (с австрийско финансиране), нова гимназия (със средства, отпуснати от швейцарското правителство) и множество жилищни блокове, но много други проекти остават изоставени след падането на комунистическия режим, на фона на намаляващата местна индустрия и от последващия спад на населението.
Намира се на река Дунав, срещу Свищов, на 40 км от гр. Александрия. Центърът му е отдалечен на 2 км от брега на реката.
През втората половина на 20 век градът е силно индустриализиран. Има заводи за заварени тръби, мебели, бетонни конструкции, текстил, храни, както и зеленчукови оранжерии и животновъдни стопанства.
След революцията от 1989 г. повечето от производствата силно намаляват. За да насърчи предприемчивостта, румънското правителство въвежда политика на данъчно облекчаване за този район.
През 2009 г. започва изграждането на завод за биогориво.
Ферибот за камиони, автомобили и пътници осигурява денонощно постоянна връзка с българския град Свищов през ро-ро фериботния терминал на пристанище Свищов.
В града има университет, колеж, 4 други училища и 5 детски градини.
Президентски избори в Румъния (2024)

Президентските избори в Румъния през 2024 година се провеждат на 24 ноември. Балотажът между първите двама кандидати с най-висок резултат (Калин Джорджеску и Елена Ласкони) е насрочен за 8 декември, когато безпрецедентно Конституционният съд на страната анулира със свое решение от 6 декември резултатите от първия тур.
Двамата кандидати на балатожа изразяват възмущението си от анулирането на резултатите от първия тур и на практика и от отмяната на балотажа на 8 декември, като водачът от първия тур, и печеливш по прогнозен резултат за балотажа, нарича анулирането на резултатите от първия тур на изборите държавен преврат.
В изборите взимат участие 14 кандидати, от които четирима са независими. Един от кандидатите се отказва в хода на предизборната кампания.
Двама от кандидатите на първия тур изразяват подкрепата си за фаворита Калин Джорджеску, докато шестима са зад Елена Ласкони. Социологическо проучване, направено седмица преди балотажа, в което участват близо 24 000 души, сочи 58% подкрепа за Джорджеску и 42% – за Ласкони.
Благотворителност

Благотворителността или благодетелството е социална дейност, свързана с предоставяне на материална и парична помощ на нуждаещи се хора или на обществото като цяло, извършване на дарителство и други добри дела.
Благотворителната дейност може да е насочена към постигане на идеална или обществено значима цел или друго идеално достижение.
Лице, което се занимава с благотворителност се нарича благодетел – който върши или е направил на някого благодеяния. Благотворителността е наричана с остарялата езикова форма благодетелност.
Филантроп

Филантроп (от гръцки: φίλος, phílos – приятел, и άνθρωπος, ánthropos – човек) е благотворител (обикновено разбирано като финансов дарител) на обществото.
Като филантроп се определя човек, посвещаващ свои пари, а също време, усилия и репутация, за благотворителни цели, преди всичко като алтруистично действие.
В САЩ, където частната благотворителност традиционно играе по-голяма роля, отколкото в Европа, понятието филантроп (philanthrop) в много случаи се прилага за богати личности, които влагат голяма част от своето богатство за благотворителни цели.
През 2010 г. общо 40 милиардери в САЩ обещават да дарят поне 50% от богатството си за благотворителност като част от кампанията „Щедрото обещание“ (на английски: The Giving Pledge), чиито инициатори са Бъфет и Гейтс. През 2012 г. към тях се присъединяват още 11 милиардери, с което общият брой става 92 души.
В България с филантропската си дейност са известни братята Евлоги и Христо Георгиеви, дарили голяма част от състоянието си за създаване на първото висше училище в страната. Ненчо Палавеев – „Благодетеля“ от Копривщица.
Къмюнити Шийлд

Къмюнити Шийлд (на английски: FA Community Shield – Обществен щит на футболната асоциация) е годишен английски футболен трофей, за който се играе един мач между шампиона на Висшата Лига и носителя на Купата на ФА. Той е еквивалент на суперкупата в много страни от Европа и по света. Продължение е на наградата Благотворителен щит на шерифа на Лондон (англ. Sheriff of London Charity Shield), присъждана от 1898 до 1907 г. От сезон 1908–1909 година мачът се провежда за наградата Благотворителен щит (англ. Чарити Шийлд). За пръв път трофеят се печели от Манчестър Юнайтед. От 1937 до 1947 г. наградата не се присъжда.
Мачът е организиран от Футболната асоциация (ФА), а приходите от играта се разпределят на обществени инициативи и благотворителни организации в цялата страна. Приходите от касовите продажби за мача се разпределят между 124-те клуба, които се състезават за Купата на ФА от първия кръг нататък, за по-нататъшно разпределение на благотворителни организации и проекти по техен избор, докато остатъкът се разпределя на националните благотворителни партньори на ФА.
През 2002 г. Комисията по благотворителност установява, че Футболната асоциация не е изпълнила законовите си задължения съгласно закона за благотворителност, като не е посочила какви пари от продажбата на билети отиват за благотворителност и е забавила плащанията към номинираните благотворителни организации. В резултат на това състезанието е преименувано на „Къмюнити Шийлд“. Арсенал е първият носител на наградата с новото име след победа с 1:0 над Ливърпул.
Футболната среща за „Обществения щит на ФА“ се провежда непосредствено преди началото на следващия сезон, като след 1974 година се играе на стадион „Уембли“. Между 2001 и 2006 година се играе на Милениъм Стейдиъм в Кардиф, Уелс, поради реконструкцията на Уембли. Ако някой тим спечели дубъл през сезона, в срещата за „Къмюнити Шийлд“ срещу него се изправя вторият в класирането на Висшата Лига.
Последният носител на трофея „Къмюнити Шийлд“ е Лестър Сити, който побеждава с 1:0 Манчестър Сити във финала на 7 август 2021 г. на „Уембли“.
Задужбина

Задужбина (на сръбски: задужбина) е сграда в Средновековна Сърбия (обикновено църква или манастир), построена от владетел за спасение на душата.
В миналото означава „завещано за помен на душата“ (на латински: Legatum in animae salutem). В съвремието е форма на благотворителност и по-точно имот или имущество, предавано за благотворителни или просветителски цели.
Етимологично задужбина означава „за душата“, „завещано за помен на душата“, „да се направи нещо за душата“. В извори от Османския период се среща изписано и като „задушбина“, но тази форма не се утвърждава в съвременния сръбски. В Средновековна Сърбия с термина задужбина се означава сграда (обикновено храм или манастир), построена от владетел за „спасение на душата“. Предназначена е и за упокоение на тленните останки на своя основател. Дейността по създаване и устройство на задужбината се нарича задужбинарство. Тази практика води началото си от времето на великия жупан Стефан Неман (1168-1196), който през 1183 г. построява манастира „Студеница“ – като своя задужбина. Особеното при тази дейност е, че дарителят, в желанието си да спаси душата си, не просто построява сградите и дарява имоти и средства, а изрично определя изразходването на приходите от тях за благотворителност. Това ясно личи от текста на владетелските дарствени грамоти. На практика това са средновековни фондации, наподобяващи ислямските – особеност, която придава специфичния характер на задужбинарството и го отличава от „ктиторството“ и от останалите видове дарителство. В съвременния сръбски език терминът задужбина означава форма на благотворителност и по-точно имот или имущество, което се предава за благотворителни или просветителски цели, без това да е непременно обвързано с Православната църква.
През 1186 година по инициатива на Стефан Неманя се провежда църковно-народен събор на Петрова църква, който отдава на анатема богомилството, явно пуснало още по онова време здрави корени в сръбските земи. След Стефан Неманя всеки член на владетелската династия вдига поне своя задужбина (манастир или църква). По традиция сръбската архиепископия канонизира всички крале Неманичи за светци.
Рециклиране

Рециклирането (още сметопреработване) е процес, при който отпадъците се преработват така, че да се произведе суровина, която да бъде използвана за производство на нови продукти. Процесът на рециклиране допринася за спестяване на необработените суровини и намаляване на количествата отпадъци и замърсяване на околната среда, поради което технологиите за рециклиране са важни както във финансов, така и в екологичен аспект.
Рециклиране на хартия

Рециклирането на хартия е процес, при който стара или използвана хартия се раздробява във вода, за да се образува течна паста, която се разстила в тънък слой върху мрежа за сушене. След изсушаване хартията може да се отлепи от решетката – това е рециклирана хартия.
Всеки път, когато хартията преминава през процеса на рециклиране, хартиените влакна се разпадат и качеството на хартията намалява. Други фактори, които намаляват качеството на рециклираната хартия, са: мастилото, с което пишете или отпечатвате на хартия, и гланцирано покритие от всякакъв вид. Нискокачествената рециклирана хартия се използва за продукти, които изискват по-ниско качество на хартията или се смесват с нова хартия, за да се повиши качеството ѝ.
Един от етапите на процеса на рециклиране на хартия е избелване, което има за цел да възстанови на хартията „белия“ цвят и да позволи да послужи като ефективна повърхност за писане и печат. Процесът на избелване се извършва от различни химикали (хлор в повечето случаи), които замърсяват въздуха и почвата и могат да причинят рак.
Кодове за рециклиране

Кодовете за рециклиране са стандартизирани обозначения на материала, от който е направен маркираният с тях продукт, и чрез които се улеснява сортирането, предхождащо самото рециклиране. Такива обозначения са дефинирани за най-често рециклираните материали като батерии, стъкло, метал, хартия и пластмаси. Буквено-цифреният код обикновено е комбиниран с международния символ за рециклиране.
Няма единен международен стандарт, но много от съществуващи регионални стандарти и препоръки са сходни и наподобяват и разширяват препоръките на американското Сдружение на пластмасовата индустрия (Society of the Plastics Industry, Inc, SPI).
Препоръките на Сдружението на пластмасовата индустрия за маркиране на пластмасови изделия са може би първите навлезли в широка употреба. Системата от кодове е въведена през 1988 г. и днес повечето щати имат законодателство, свързано с употребата на тези кодове. SPI дефинира кодове единствено за пластмасови продукти.
Чрез решение 97/129/ЕО „за установяване на идентификационна система за опаковъчните материали съгласно Директива 94/62/ЕО“, допълващо директивата 94/62/ЕО „относно опаковките и отпадъците от опаковки“, Еврокомисията установява система от буквено-цифрени кодове за идентифициране на материалите, от които са изработени опаковките на продуктите. Употребата на тези обозначения е доброволна. В Решението се говори единствено за буквено-цифрени кодове, но на практика тези кодове обикновено се комбинират със знака за рециклиране.
Европейският комитет за стандартизация (CEN) създава стандарт за обозначаване на използваните материали (CR 14311:2002 Packaging – Marking and material identification system), който е в синхрон с директивата на ЕС и включва идеографични символи.
Япония има собствена система за обозначаване на материалите, използваща японската писменост и разнообразни стрелки.
В Уникод има дефинирани кодови позиции за символите на SPI, както и някои друго широко разпространени символи за рециклиране.
Бележки:
Българомакедонско благотворително дружество (София)

Българомакедонското благотворително дружество е българска организация, основана с цел подпомагане българското население в Македония, останала под османска власт след 1878 година.
Първоначално благотворителна организация е създадена под името Славянско благотворително дружество през септември 1880 година, но тъй като не получава подкрепа от местната общественост, прекратява скоро дейността си. През юни 1881 година се появява наследникът на дружеството – Българомакедонското благотворително дружество, което си поставя за цел да поддържа ученици в педагогическите училища в Княжество България и извън него. Създава се специален правилник за възпитаниците на организацията. Целта на дружеството е записана в член 1:
На 19 юли 1881 година в настоятелстото на дружеството са избрани: Григор Алексиев - председател, Мане Карамфилович - подпредседател, Юрдан Урумов - касиер, Юрдан Иванов - подсекретар и Илия Тошев - подсекретар.
През втората половина на следващата 1882 година дружеството се преустройва и разширява целите си. Комисия в състав Константин Поменов, Димитър Македонски, Димитър К. Оклев и Георги Разлогов изработва нов устав, в който освен поддръжка на ученици в педагогически училища, то си поставя за задача „ако средствата му позволяват, да отвори и поддържа едно педагогическо училище в Македония“. Дружеството ще има свои клонове, състоящи се от по най-малко 25 членове. За председател на организацията е избран Васил Диамандиев. В началото на следващата 1883 година Диамандиев се отцепва от дружеството и създава ново Македонско дружество, което обаче още през май 1883 година поради разногласия по повод изпращането на делегация за коронацията на цар Александър III, се разтурва. Диамандиев успява да оглави македонска делегация, но тя не е допусната до коронацията и се връща от средата на пътя. В началото на 1884 година Диамандиев отново е на стария си пост председател на Българомакедонското благотворително дружество.
През февруари 1884 година Българомакедонско благотворително дружество се обединява със съществуващото дружество за подпомагане на бедни ученици и се нарича Македонско благотворително дружество. На 11 март 1884 година е приет уставът му, в който е записано, че то има за цел „да спомага за нравственото и умственото развитие на българите в Македония“. На 25 март то избира Централно настоятелство от 15 членове, а на 1 април измежду тях е избран петчленен управителен комитет в състав Петко Каравелов — председател, Иван Евстратиев Гешов — подпредседател, Юрдан Урумов - касиер, и секретари Христо Попконстантинов и Илия Георгов.
Неправителствена организация

Неправителствената организация (съкр. НПО) е фондация или сдружение, независимо от управлението на държавата. По света има над 40 000 международни НПО.
Терминът е преведен дословно (но неточно) от английски: Non-governmental organization, NGO, като тук governmental означава не „правителствен“ (с по-тесен обхват), а по-широкото „управленски“ (т.е. свързан с управлението на държавата на което и да е равнище – от държавен глава до местна власт). Макар преводният да е разпространен, в България се използва по-точно изразеният термин организация с нестопанска цел или (по закона) юридическо лице с нестопанска цел (с подвидове: сдружение и фондация), измествайки предишния израз нестопанска организация. Особена форма на НПО е фондацията, която в България се учредява приживе или по случай на смърт с едностранен учредителен акт на дарителя.
Организацията развива обществена дейност без стопанска цел (тоест няма за цел извличане на печалба), като се финансира от източници, несвързани с политическата власт (на държавно, регионално, местно равнище). Такива източници могат да бъдат: членски внос, членски и външни дарения, евентуално (при особен режим) приходи от стопанска дейност. По изключение (и с отделна юридическа и данъчна регистрация) НПО могат да извършват допълнителна стопанска дейност, свързана с предмета на основната им дейност, като използват прихода за постигане на определените в устава (учредителния акт) цели. Допустимо е и финансиране от държавата при условия и по ред, определени в съответно специално законодателство.
Обхватът на дейностите на неправителствените организации е обширен: опазване на околната среда, защита на общностни (например браншови) интереси, взаимопомощ, помощ за уязвими групи, лобизъм и много други.
Освен стопанските има и други организации (политически, синдикални, религиозни и пр.), чиято дейност обикновено се регулира с отделно законодателство.
От 1949 до 1989 г. такива организации в България не съществуват, защото всичко е подчинено пряко или косвено на установилата се власт на БКП и БЗНС. Своето развитие НПО започват след демократичните промени между 1989 и 1991 г., когато е приета Конституцията на Република България
Дейността на НПО в България понастоящем се регламентира от специалния Закон за юридическите лица с нестопанска цел, публикуван в „Държавен вестник“, бр. 81 от 06.10.2000 г., в сила от 1 януари 2001 г., с последно изменение от 05.06.2009 г.
Славянско благотворително дружество (София)

Славянско благотворително дружество е българска организация, основана в 1880 година в София и имаща за цел подпомагане на българската просвета в Македония.
Дружеството е основано на 13 септември 1880 година, почти едновременно с пловдивската Македонска дружина, но за разлика от нея има по-широко име Славянско. Още при самото му основаване обаче се появяват конфликти за името и целта, като някои от основателите искат името да е Българско или Македонско благотворително дружество. Димитър Ризов публикува статия, в която иска името да е Македонска дружина подобно на пловдивската. Настоятелството на дружеството отговаря, че то „ни най-малко не е забравило нашите страдущи братя македонци и в неговите си благотворителни цели тях ги има на пръв план“. Дружеството не среща широка обществена подкрепа и скоро е заменено от Българомакедонското благотворително дружество.
В 1899 година дружеството е основано наново, като основен двигател на новата организация е Борис Мандушев.
Социални дейности

Социални дейности е са група дейности, част от икономическия отрасъл на хуманното здравеопазване и социална работа, насочени към разрешаването на проблеми на човешките взаимоотношения и развитието на способностите на хората с цел подпомагане на благоденствието. Това включва предоставянето на социални услуги, социална закрила, социално подпомагане и социално включване на членовете на обществото.
Социалните дейности се развиват през XIX век, макар отговарянето на социални нужди да съществува дълго преди това, осъществявано основно от религиозни и благотворителни организации. Днес социалните дейности могат да се извършват от държавата, неправителствените организации (НПО), благотворителни, международни и религиозни организации, меценати и алтруисти.
Българомакедонско благотворително дружество (Русе)

Българомакедонското благотворително дружество е българска организация, основана в Русе с цел подпомагане българското население в Македония, останала под османска власт след 1878 година.
Дружеството е основано в Русе на 26 декември 1884 година с председател Христо Иванов. Дружеството има за цел да подпомага българите в Македония, останала под османска власт след 1878 година. Основано е по инициатива на Българомакедонското благотворително дружество в София. Дружеството приема с малки изменения устава на софийското. В него могат да участват „македонци и тукашни българи“.
В началото на февруари 1885 година обаче революционното течение в дружеството около Никола Живков, Драган Стоянов и Коста Паница довежда до отмяна на някои членове на устава и възприемане на дейности, които ще се вършат „в тайна“. Дружеството започва да подпомага и Никола Живков в издаването на вестник „Македонец“ - първият български вестник, занимаващ се специално с Македонския въпрос. Самото дружество се задължава да поддържа „таен комитет“, който да работи за въстание в Македония.
На 16 март 1885 г. обаче умерените дейци на дружеството отново надделяват и от него са изключени Никола Живков, Драган Стоянов, Коста Паница, подпредседателят Михаил Палашев и секретарят Коста Шавкулов. Уставът е отново променен и дружеството си поставя за задача:
Председател става отново Христо Иванов. Изключените дейци създават Българомакедонския централен революционен комитет „Искра“.
В дейността на дружеството участват и Драган Валтер, Христо Донев, д-р Димитър Вачов. То се запазва като благотворително, но от началото на юли 1885 г. при засилените съединистки действия в цялата страна, уставът му е променен и е създадена Тайна комисия, която да действа в посока общобългарското единство. Членове на комисията са д-р Вачов, който вече е председател на дружеството, Драган Валтер, капитан Симеон Ванков и Панайот Хитов, който е деен член на ръководството на дружеството.
След Съединението дружеството заедно с опълченското дружество в града започва активно да събира помощи и да организира създаването на опълченски чети за защита на отечеството. На 14 септември 1886 година дружеството престава да съществува.
Българско централно благотворително общество

Българското централно благотворително общество (БЦБО) е организация на български емигранти в Румъния.
Създадена е в Букурещ на 10 юли 1876 г. и е продължение на Българското човеколюбиво настоятелство. Голяма роля за създаването му изиграва Владимир Йонин, който е бил пратеник на Славянските благотворителни комитети. Ръководството на обществото включва Киряк Цанков, Олимпи Панов, Иван Вазов, Петър Енчев и други. След общото събрание от 18-22 ноември 1876 обществото се обявява за създаване на независима българска държава с монархическа форма на управление. Обществото подпомага дейно пострадалите българи при Априлското въстание, както и набира доброволци за Сръбско-турската война от 1876 г. Използва вестника на Христо Ботев „Нова България“ с цел привличане на европейското внимание към проблемите на българите.
В „Политическа програма“ на БЦБО, изработена на Български народен събор в края на 1876 г. и изпратена на Цариградската посланическа конференция, се подчертава, че трябва да се възобнови българската държава. Изрично се споменава: „Българската държава ще се управлява самостоятелно и независимо по една Конституция, изработена от едно законодателно тяло, избрано от народа.“ В следващите два члена се доуточнява, че „всичките клонове на управлението ще се съставят особени закони по духа на устава и съобразно с нуждите на народа“, „всичките иностранни народности, размесени между българския народ, ще се радват с него на същите политически и граждански правдини“.
След обявяването на Руско-турската война от 1877 – 1878, то обявява прекратяването на своята дейност.
Българската Коледа

„Българската Коледа“ е благотворителна инициатива под патронажа на президента на Република България. Основната ѝ цел е набирането на средства за болни български деца.
За първи път инициативата „Българската Коледа“ се провежда през 2003 г. Организаторите на проявата приемат присърце идеята на създателя и председателя на фондация „Оранжевия Телефон“ и имат за цел набирането на парични постъпления, главно чрез SMS-си и телефонни обаждания, както чрез персонални дарения по банков път, продажба на стикери за автомобили с логото на кампанията, дарения по интернет и чрез кредитни карти.
Инициативата е напълно благотворителна, като средствата събрани чрез нея се разпределят за закупуване на медицинско оборудване, линейки и медикаменти. Сред закупената техника са инкубатори, ехографи, монитори и последно поколение апарати за неинвазивна вентилация.
Всяка година стартът на „Българската Коледа“ е на 1 декември, като кулминацията е навръх Рождество Христово (25 декември) с организиране на благотворителен спектакъл. В него вземат участие известни български личности от шоубизнеса, актьори, музиканти и спортисти. Набирането на средства чрез SMS-си и телефонни обаждания продължава до последните часове на изтичащата година, а даренията по банков път продължават и през януари.
„Българската Коледа“ подпомага главно деца с различни по степен увреждания и заболявания. Те се определят от Българската педиатрична асоциация, Асоциацията по неонатология, Министерството на здравеопазването и организаторите на благотворителната инициатива.
Критици на инициативата изтъкват факта, че тя е инициирана от държавник въпреки събираните здравноосигурителни данъци и очевидната неспособност на държавата да изпълнява ангажимента си в тази насока.
Има също свидетелства, че средства, набрани от кампанията, са харчени не съобразно официално обявените приоритети и по съмнителни процедури
Български женски съюз

Българският женски съюз, съкратено БЖС, е организация на жените в България, създадена на 10 юли 1901 година.
Развитието на женското движение в България започва още преди Освобождението на България, от средата на ХІХ век. Първото женско дружество е основано през 1857 г. в град Лом от учителя Кръстьо Пишурка. Следва изграждане на дружества и в други градове в страната.
В края на 1899 година започва издаването на вестник [„Женски глас“].
На своята национална конференция на 10 – 14 юли 1901 година регионалните женски клубове се обединяват в национална организация – Български женски съюз. Първи председател на БЖС е Екатерина Каравелова – съпруга на Петко Каравелов. Целите, които си поставя съюзът, са „умствено и нравствено повдигане на жената и подобряване на нейното положение във всяко отношение“.
Дейността на Българския женски съюз е възстановена през 1993 г.
Към 2001 г. съюзът има 104 регионални дружества в страната и повече от 4000 члена.
Дейността на БЖС е в няколко основни направления:
Организира изложби, концерти и конкурси с благотворителна цел.
Финансовите средства на БЖС се набират чрез: членски внос, дарения, спонсорство и субсидии по проекти.
Славянско благотворително дружество

Славянското благотворително дружество в Търново е основано за подпомагане руските войски и оказване на грижи за бежанците.
През Възраждането в България се заражда инициативата за създаване на дружества, общества и комитети, които поемат инициативата за събиране на средства за пострадалите от войната и общо подпомагане на опълченците и руските войски. По правило те работят на доброволни начала, залагат на демократични принципи на ръководство, опират се на широки слоеве от населението.
Инициативата за основаване на такова дружество в Търново е на Любен Каравелов. Предполага се, че идеята се заражда в хана на Бела Бона, където се отбиват Георги Живков /кмет на Търново към 1877/, княз Наришкин, д-р Стат Антонов, Стефан Стамболов, Цани Гинчев, Жоржо Момчев, Добри Ганчев.
Славянско благотворително дружество е основано на 17 август 1877 г. в Търново. В Протокол №1 е записано: „Ний, долуподписаните, като взехме предвид злощастното положение на пострадалите наши братякакто отвъд Балкана, така и отсам, решихме да съставим едно Благотворително дружество, целта на което ще бъде да се подпомага колкото е възможно на тези пострадали. За да се събере необходимата за това помощ, всеки член от това благотворително Дружество ще внесе...“
Подписите, които следват са много и това показва огромния интерес и желание да се оказва подпомагане на изпадналите в беда. Сред повечето от 60 подписа фигурират тези на Любен Каравелов, Стефан Стамболов, Цани Гинчев, Жоржо Момчев, Добри Ганчев, Георги Живков, д-р Стат Антонов, Иван Гюзелев, д-р Хаканов, Илия Шиваров, д-р Васил Берон, Георги Смилов, Марко Балабанов, арх. Стефан х. Радков и др.
На 21 август 1877 г. е проведено второ събрание. Под председателството на Марко Балабанов с „тайно гласоподаване“ е избран Управителен съвет:
1. Арх. Стефан
2. Стат Антонов
3. Г. Хаканов
4. Л. Каравелов
5. Ж. Момчев
6. П. Бояджиев
7. Ц. Гичев
8. Хаджи Тодор
9. Ив. Гюзелев
Съставен и одобрен е Уставът на дружеството. Приуритетите, заложени в него са:
По това време улиците на Търново, Лясковец и Горна Оряховица са били задръстени от бежанци, затова членовете на дружеството се събират за трети път на 23 август 1877 г. Вземат решение заседанията да се провеждат всеки четвъртък.
Дейността им е чисто практическа, но наред с нея те събират средства за закупуване на 1000 пушки за въоръжаване на българското опълчение.
В Петропавловски манастир е устроено сиропиталище, материално оборудвано със средства от дружеството. За негов директор е назаначен Добри Войников.
Последният запазен документ на Дружеството е „Протокол 18“ от 25 март 1878 г. с подписа на Любен Каравелов.
Дружеството е възникнало от спонтанната нужда по време на войната, съсредоточило част от гражданската активност на търновското общество през 1877 – 1878 г. След приключване на Руско-турската война дейността на Дружеството е прекратена, а бежанците се прибират по родните си места.
Юлия Малинова

Юлия Малинова е изявена общественичка и активистка за правата на жените в България от началото на XX век.
Юлия Малинова (15 септември 1869 г. – 5 октомври 1955 г.) е от руски произход. Учи във Франция и Швейцария. Завършва висшето си образование в Париж.
Приема православното християнство, за да се омъжи за Александър Малинов – лидер на Демократическата партия, начело на правителството на Демократическата партия в периода 1908 – 1911 г. Живеят в София, на ул. „Граф Игнатиев“ 9.
Основател и дългогодишна председателка на Българския женски съюз. Редактор на вестник „Женски глас“. Член е на управителния съвет на Българския червен кръст.
Юлия Малинова инициира и участва в множество благотворителни инициативи. Тя развива активна обществена и благотворителна дейност, членува в различни столични дружества, сред които „Майка“ и „Милосърдие“. След 1934 г. влиза в Управителния съвет на Съюз „Обществена подкрепа“ и завежда отдела за старческите домове.
За приноса към делото на общественото подпомагане Юлия Малинова е провъзгласена за почетен гражданин на София.
Инициативата за създаване на фонд „Юлия Малинова“ датира от юли 1926 година по време на XX редовен конгрес на Българския женски съюз.
През 1934 година Фонд „Юлия Малинова“ създава първия по рода си в България приют „Подслон за жени“.
Solidarity Fund PL

Solidarity Fund PL (Polish: Fundacja Solidarności Międzynarodowej) is a Polish non-profit organisation established in 2001 as the Polish Foundation for International Development Cooperation "Know-How."
The Fund has been operating under its present name Solidarity Fund PL since 2013. Fund supports democratic transformations, building of civil society, good governance, free media, human rights organisation, development of local democracy, and sharing experience on economic and systemic transitions beyond the Polish borders. The role of the Solidarity Fund PL in the Polish development cooperation system is defined in the Development Cooperation Act of 16 September 2011, under which the Minister of foreign Affairs may request the Fund to carry out tasks in countries which are in a special political situation.
The activities of the Fund are supported mainly with the Polish Development Cooperation funding. Other donors include USAID, GIZ, EuropeAid, and the governments of Canada and Switzerland. Solidarity Fund PL both implements its own cross-border projects and give grants to Polish NGOs. The Foundation conducts Information Centre for Local Authorities in Moldova and two branches in Georgia and Ukraine.
The Fund uses the logo of the first Polish presidency of the EU (in 2011), designed by Jerzy Janiszewski, the author of the graphic symbol of the "Solidarity" Trade Union.
Sharp HealthCare

Sharp HealthCare is a not-for-profit regional health care group based in San Diego, California. Sharp includes four acute care hospitals, three specialty hospitals, and three affiliated medical groups. It has approximately 2,700 affiliated physicians and 19,000 employees.
The first Sharp hospital opened in 1955, as Donald N. Sharp Memorial Community Hospital, a nonprofit facility in San Diego. Funding for the facility began in 1950, with a donation of $500,000 from a local rancher and radio communications pioneer, Thomas E. Sharp. This donation was made in memory of his son, US Army Air Corps Lt. Donald N. Sharp, who had been killed during World War II. By 1952, more than $2.5 million had been donated by 11,300 individuals, families, and businesses. The groundbreaking for Donald N. Sharp Memorial Community Hospital took place in 1953.
Sharp HealthCare includes four acute care hospitals, three specialty hospitals and three medical groups.
Junta de hermandades y cofradías de Semana Santa de la Diócesis de Valencia

La Junta de hermandades y cofradías de Semana Santa de la Diócesis de Valencia,​ fundada el 28 de noviembre de 1976, con el fin de organizar actividades conjuntas e intercambiar experiencias por parte de las Cofradías de Semana Santa de la Diócesis de Valencia, organiza anualmente una asamblea, una exposición y una procesión entre los municipios miembros.
Los municipios miembros de la Junta son: Alberique, Alboraya, Gandía, Oliva, Cuart de Poblet, Torrente, La Alcudia, Benetúser, Alcira, Sueca, Cullera, Bellreguart, Requena, Cheste, Onteniente, Corbera, Benifayó, Tous, Rafelbuñol, Valencia, Silla, Manises, Tabernes de la Valldigna, Játiva, Paterna, Sagunto, Guadasuar, Ayelo de Malferit, Alginet, Denia, Utiel, Benifairó de la Valldigna y Liria, también ha organizado y participado en algún acto Algemesí, aunque este no es miembro de la Junta.
La 1ª Reunión de la junta se llevó a cabo en la “Horchatería Ricardo” de Alboraya, y desde ese momento la Junta ha realizado de forma anual una asamblea (desde 1976), una exposición donde se muestra la riqueza de la Semana Santa de los municipios de la diócesis (desde 1982), y una procesión diocesana donde participan todas las cofradías y hermandades miembro de la Junta (desde 1987). Estos actos se han realizado en los siguientes municipios:​
Además de esto, los municipios en los que se celebra la Semana Santa de la Diócesis Valencia participan en el encuentro Interdiocesano de Cofradías y Hermandades de Semana Santa, en el cual participan también los municipios con fiestas de Semana Santa del resto de diócesis de la Comunidad Valenciana. Estos encuentros se han realizado en:
Agrupación de Cofradías y Hermandades de la Ciudad de Jaén

La Agrupación de Cofradías y Hermandades de la Ciudad de Jaén, más comúnmente Agrupación de Cofradías de Jaén o simplemente Agrupación de Cofradías, es un organismo fundado en 1946 por las cofradías y hermandades de pasión existentes en la ciudad en tal año.
Su principal fin es «Organizar y coordinar las actividades de las hermandades o cofradías y fomentar una colaboración y buena relación entre ellas.» En 1998, se sumaron a la agrupación las cofradías de gloría.
Actualmente, engloba a las cofradías fundadoras, además de las que con el tiempo se han ido integrando en su seno, conservando su función original.
Además de las hermandades de Pasión que procesionan en la Semana Santa jiennense, existen otras tantas hermandades sacramentales que realizan multitud de actos a lo largo de todo el año. Estas son:
Cofradía de la Vera Cruz

El término Cofradía (o Hermandad) de la Vera Cruz hace referencia a las cofradías de carácter penitencial, que se caracterizaban porque los hermanos pertenecientes a las mismas se disciplinaban públicamente durante las procesiones, por eso se las conocía también con el nombre de "cofradías de los disciplinantes".​
Los Hermanos Cofrades, al acompañar a Jesús el Nazareno, se podían dividir en "Hermanos de la Luz", que portaban cirios u otros elementos propios de la Semana Santa, y los disciplinantes o "Hermanos de Sangre", que eran los que se disciplinaban.
Tienen sus orígenes en las órdenes mendicantes, franciscanos y dominicos, remontándose las fundaciones al siglo XVI.​ El papel de las órdenes franciscanas según el historiador G. Rubio:
A partir de ese momento, por toda España surgieron cofradías en torno a reliquias supuestamente verdaderas de la cruz de Jesús. Estas reliquias pudieron haber sido traídas de Tierra Santa por los franciscanos. Este culto a la verdadera cruz (la Vera Cruz) hizo que se creasen cofradías con este título. La primera documentación de una cofradía de la Vera Cruz data de 1494 en la iglesia de San Juan de Puerta Nueva de Zamora.​ En 1506 el franciscano fray Diego de Bobadilla creó la Cofradía de la Vera Cruz de Salamanca.​​ En 1515 se crea otra en un convento franciscano de Alcañices.​ En Sevilla también se creará una cofradía de la Vera Cruz en fecha indeterminada de la mano de una cofradía de la Sangre creada en torno a 1448 en una capilla de la Casa Grande de San Francisco.​
En 1420 el beato Álvaro de Córdoba regresa de Tierra Santa y haya en Sierra Morena un lugar soleado y escarpado topográficamente parecido a Jerusalén. Posteriormente, construyó capillas en sitios de ese paraje y las bautizó como cada uno de los Santos Lugares. Este fue el primer vía crucis de Europa.​ Un siglo después, el noble sevillano Fadrique Enríquez de Ribera realizó un viaje a Jerusalén de 1518 a 1520 y, a su regreso a Sevilla, organizó un vía crucis desde su palacio hasta un templete o humilladero con una cruz. Desde el palacio hasta la cruz había la misma distancia que desde la casa de Poncio Pilatos al Gólgota de Jerusalén, por lo que el palacio hispalense pasó a ser conocido como Casa de Pilatos.​
En España, los ritos de disciplina fueron decayendo, produciéndose varias iniciativas tendentes a su prohibición, destacando las promovidos por Enrique IV en 1473, Carlos V en 1552​ y Carlos III en 1777 que, entre las reformas del absolutismo ilustrado, prohibió la flagelación pública.​
Existen varias cofradías y hermandades penitenciales con este nombre o advocación, entre las que se encuentran las siguientes:
Museo de la Semana Santa (Villaviciosa)

El Museo de la Semana Santa de Villaviciosa se encuentra en la localidad asturiana de Villaviciosa.
El museo fue creado por la cofradía de Nuestro Padre Jesús Nazareno fundada en 1668, y abarca una sala de exposición. En esta sala de exposición se muestra una colección del patrimonio cofrade con piezas de imaginería y pasos procesionales. Completando la colección podemos ver fotografías sobre la historia de la cofradía, documentos y demás cosas relacionadas con la cofradía.
Paso (float)

A paso (Spanish for 'Episode of the Passion of Christ') is an elaborate float made for religious processions. They are carried by porters on staves, like a litter or sedan chair, and are usually followed or escorted by a band. Some have long skirts that cover the bearers entirely, giving the impression that the statue is floating on its own power.
The porters are called costaleros, cargadores or portadores and their leader is called a capataz ('Foreman' or 'Head Man'). The capataz sets the chicotá, the period of time between a paso being lifted and set down again; the costaleros cannot pick up or set down the paso except by his leave. This is signalled by the llamador ('crier'), a knocker on the front of the float. During Semana Santa ('Holy Week', the week preceding Easter) the custom is to make pasos adorned with large wooden statues of Jesus Christ, the Virgin Mary, saints and biblical personalities from the Passion.
In Italy smaller carried floats are known as macchine a spalla. In the Philippines, the term for shoulder-borne floats and palanquins is andas. Carriages for larger, life-sized icons have wheels and are instead called carrozas. Both types may carry small icons and are borne or pulled by at least two people; they may have lighting fixtures for nighttime or dawn processions, with some having canopies above the image or scene.
Media related to Pasos at Wikimedia Commons
Ансамбъл за народни песни на Българското радио

Ансамбълът за народни песни на Българското радио български фолклорен ансамбъл, основан в София през 1952 година. Той е сред първите подобни големи професионални ансамбли за българска народна музика, като основа на репертоара му са композиторски обработки на фолклорна музика и авторски произведения в нейния дух.
Създаден е по инициатива на редактора в Радио „София“ Георги Бояджиев на основата на Угърчинската група с ръководител Цвятко Благоев, и включва хор и инструментален оркестър с традиционни фолклорни инструменти, често модифицирани за постигане на хармонично звучене, които са групирани в оркестрови групи по образеца на симфоничните оркестри.
През 1990 година хорът към ансамбъла се разделя на две. Едната част от солистите преминава към Българската национална телевизия, а от 1997 продължава дейността си под името „Мистерията на българските гласове“. Другата част от певиците продължават работа към радиоансамбъла, но по-късно хорът е съкратен. Инструменталното звено продължава да съществува самостоятелно като Оркестър за народна музика на БНР.През 1997 година и хорът на БНТ е съкратен и пордължава да работи като частна формация. През 2011 година Дора Христова регистрира еднолично търговската марка и сега само тя се разпорежда с името "Мистерията на българските гласове".
[[1]] [[2]] [[3]]
Мистерията на българските гласове

„Мистерията на българските гласове“ (на френски: Le Mystère des Voix Bulgares) е поредица от четири албума с компилации на обработена и авторска българска народна музика, издадени от швейцарския продуцент Марсел Селие.
В тях са включени изпълнения на няколко професионални български хорове: Женски хор при Ансамбъла за народни песни на Българското радио, Хор при Ансамбъл „Филип Кутев“, Хор „Тракия“, Хор при ансамбъл „Пирин“, Хор при Ансамбъл „Толбухин“ и Хор при ансамбъл „Родопа“.
Макар още при издаването си първият албум да получава френската награда „Гран При дю Диск“, той получава по-широка известност след преиздаването му в Съединените щати през 1987 година. Този успех е последван от втория албум, издаден през 1988 година, който влиза в класацията за уърлд мюзик на списание „Билборд“, а през 1989 година получава награда „Грами“ за традиционна фолклорна музика.
„Мистерията на българските гласове“ постига значителен търговски успех, възползвайки се от вълната на уърлд мюзик в края на 80-те години. Поредицата прилага успешна насочена към западната публика маркетингова стратегия, приписваща на хоровите обработки на българска народна музика архаичност и ориентализираща екзотичност. В България, където този музикален стил е активно лансиран от режима още от 50-те години, албумите не получават особена популярност.
След търговския успех на албумите в края на 80-те години Женският хор при Ансамбъла за народни песни на Българското радио започва да прави турнета в чужбина, използвайки името на албумите, а по-късно се преименува на „Мистерията на българските гласове“.