davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
京都文化博物館

京都文化博物館（きょうとぶんかはくぶつかん、The Museum of Kyoto）は、京都府京都市中京区にある博物館。
京都の歴史と文化の紹介を目的とし、平安建都1200年記念事業として創立された。建物は京都府が建設し、運営は公益財団法人京都文化財団が行っている。1988年（昭和63年）10月1日開館。正式名称は京都府京都文化博物館であり、通称は「ぶんぱく」。
前身は財団法人古代学協会の施設として1968年（昭和43年）に作られた私立博物館の平安博物館である。平安博物館は旧日本銀行京都支店（重要文化財）の建物を用いていた。
1980年（昭和55年）7月、京都府文化懇談会から京都府の文化施策に関する提言がまとめられ、京都の歴史、美術工芸等、文化全体を総合的に紹介する施設の開館が提言された。1986年（昭和61年）8月5日には財団法人京都文化財団が発足。1986年（昭和61年）10月には京都文化博物館の本館の工事に着工し、1988年（昭和63年）9月に竣工、10月1日に京都文化博物館が開館した。なお、1986年（昭和61年）には財団法人古代学協会から京都府に対して旧日本銀行京都支店の建物が寄贈され、屋根の葺き替えや内部の部分修理が行われた上で、京都文化博物館の別館と位置付けられた。
2011年（平成23年）には第26回国民文化祭・京都2011が開催されることから、約7か月かけて改修工事を行い、7月9日にリニューアル開館した。
別館の北側に鉄筋コンクリート造地上7階地下1階の建物が新たに建てられ、これが京都文化博物館の本館として使用されている。
京都文化博物館が創設されるとともに、京都府立総合資料館（現・京都府立京都学・歴彩館）が所蔵する博物館資料の管理が、公益財団法人京都文化財団（京都文化博物館の運営団体）に委託された。これらの資料は「京都府蔵・京都文化博物館管理」として表示されることがある。
京都市内にある国公立の博物館・美術館4館、すなわち京都文化博物館、国立近代美術館、国立博物館、市美術館で構成する京都ミュージアムズ・フォーの1つである。
別館の建物は煉瓦造であり、明治中期の代表的洋風建築とされる。設計は辰野金吾とその弟子長野宇平治であり、いわゆる辰野式建築である。1906年（明治39年）に竣工し、1965年（昭和40年）まで日本銀行京都支店として使用された。1969年（昭和44年）、国の重要文化財に指定された。建築面積884.4m（別館本体）・181.0m（旧金庫棟）。
摂津峡

摂津峡（せっつきょう）は、大阪府高槻市を流れる芥川上流に広がる渓谷。府の名勝（1938年指定）。
北摂随一の景勝地とされ、約4kmにわたって夫婦岩、八畳岩などの奇岩、断崖、滝などが続いている。この風景を日本三大奇景の一つ耶馬渓に例えて「摂津耶馬渓」の別称があり、府指定名勝のほか関西自然に親しむ風景100選・大阪みどりの百選等に選定され保護されている。また、［大阪ミュージアム構想］登録物でもある。
渓谷および西岸は、高槻市が管理する風致公園「摂津峡公園」で、開設は1956年、面積は42.65ヘクタールである。
また摂津峡はサクラや紅葉の名所として広く知られる、3000本のソメイヨシノ・寒緋桜・しだれざくら・荘川桜が植えられている下の口の摂津峡桜公園では毎年4月上旬に「摂津峡さくらまつり」が開催される。その他、園内には47都道府県の樹木を集めた樹木教材園などがある。
自動車
高槻市営バス
小京都

小京都（しょうきょうと）とは、古い町並みや風情が京都に似ている、日本各地にある街の愛称・別称である。
明治以降の開発や災害、太平洋戦争下の空襲を免れて、江戸時代以前のたたずまいが残る街が日本各地にある。このうち、景観などが京都に似ている地区が小京都と呼ばれる。起源のひとつとして、各地の守護大名が室町幕府のある京都を模倣したまちづくり（都うつし）をしたことに遡ることができる。
小京都とも呼ばれる地域のある自治体が集まる団体として全国京都会議が存在する。
ただし、古い街並みでなく、京都との歴史的つながりで加入している自治体もある。一方で、全国京都会議に加盟していなくても、観光宣伝目的や自然発生的な自称・他称の小京都は多い。
全国京都会議は京都市を含む26市町により、1985年（昭和60年）に結成された。1988年（昭和63年）の第4回総会で加盟基準が次の3つの条件に1つ以上あてはまることと定められた。
総会での承認を経て加盟となり、事務局への届けにより退会となる。
2021年4月時点で加盟する自治体は40市町であり、事務局は京都市観光協会内にある。ピーク時の1999年度には56市町が加盟していたが、2018年度までに63市町が入会し、再入会を除いて19市町が退会した。過去に全国京都会議に加盟していた自治体は後述の通りである。退会理由としては財政難や観光客誘致へのメリットが乏しいことのほか、歴史的に城下町として発展した歴史などに鑑みて「小京都」としてではない独自性をアピールすることを挙げる自治体も複数ある。
全国京都会議でポスターを作製している。
松江、津和野、倉吉は「山陰の小京都」と称される。また松江、津和野、津山、尾道、山口、萩は「西の小京都」とも称される。
日野啓三

日野 啓三（ひの けいぞう、1929年6月14日 - 2002年10月14日）は、日本の小説家、文芸評論家。東大社会学科卒。新聞社特派員としての韓国・ベトナム駐在経験が創作の基調。ベトナム戦争を題材にした作品や、現代都市における幻想を描く都市小説といわれる作品などで知られる。『あの夕陽』(1975年)で芥川賞受賞。日本芸術院会員。
東京府豊多摩郡生まれ。5歳の時に父親の仕事のため朝鮮に移り、小中学校時代を慶尚南道密陽で暮らした。1942年にソウルに移って、龍山中学に通う。敗戦後は父親の故郷広島県福山市に引き揚げ、広島県立府中中学校（現広島県立府中高等学校）を経て、1946年に旧制一高入学、この頃野間宏、椎名麟三などの戦後文学に関心を持ち、大岡信、丸山一郎（佐野洋）らと同人誌『二十代』、次いで同じメンバーで『現代文学』を作り、文芸評論を執筆した。東京大学文学部社会学科に進み、ドストエフスキー、カフカや、埴谷雄高『死霊』を熱心に読む。
1952年卒業し、読売新聞外報部に勤務。この年に『文学界』の新人批評家特集で「荒正人論-虚点という地点について」寄稿、同誌の会合で安岡章太郎、吉行淳之介、奥野健男ら同世代の作家や批評家と交流する。1954年に奥野健男、佐野洋らと同人誌『現代評論』を刊行する
1960年に軍政下のソウルに特派員として赴任。翌年帰国して直後に離婚、ソウルで知り合った妻と再婚する。1964年にベトナム戦争中のサイゴンに赴任し、開高健らと知り合う。ベトナムでの体験の感触を、評論よりも「小説というより自由な形」で書いてみたいと考えながら帰国、梅崎春生『幻花』やハンス・エーリヒ・ノサック『影の法廷』に共感する。1966年に知人の森川達也の依頼で季刊誌『審美』に、ベトナム戦争取材記者を題材にした初めての小説「向う側」を、一度だけ使った野火啓のペンネームで執筆し作家デビュー。続いて同じくベトナムを舞台にした実験小説「広場」「炎」などを発表。これらの作品への反響はなかったが、『文藝』誌の同人雑誌評で中田耕治に少しほめられたと本人は記憶している。仕事では新聞社のベトナム担当デスクとして激務が続いていた。1967年に新聞の長期連載のために再度ベトナム取材。
その後は「敗戦前後の自分の体験をもとにして虚構化した」作品である「帰れぬ旅」などを執筆、1973年から家庭的日常を題材にして、写実的私小説として読まれたという作品を書き、『此岸の家』で平林たい子文学賞、1975年『あの夕陽』で芥川賞受賞。1980年代からは、外国の秘境や都市における幻視する作品を書き、また同世代のJ・G・バラードやフィリップ・K・ディックなどのSFを集中的に読んで共感した。1982年幻想的作風の『抱擁』で泉鏡花文学賞、中学生の息子からヒントを得た現代都市を生き抜く少年を描く表題作を含む短編集『天窓のあるガレージ』を刊行、「自覚的に都市を書く現代作家」と言われるようになる。1986年『夢の島』で芸術選奨文部大臣賞、同年『砂丘が動くように』で谷崎潤一郎賞受賞。1987年芥川賞の選考委員に加わり、またこの年から『琉球新報』短編小説賞の選考委員を務め、以後沖縄を訪れることが多くなる。
1990年に肝臓癌が発見されて摘出手術。1992年、『断崖の年』で伊藤整文学賞。1993年、癌治療中の体験を描いた『台風の眼』で野間文芸賞、1996年近未来小説『光』で読売文学賞。1997年に膀胱がんで手術。1998年と99年に鼻腔がんの手術を受ける。2000年、芸術院賞、日本芸術院会員。
2000年にくも膜下出血で倒れ、歩行が困難となる。2002年10月14日に大腸癌で死去するまで読売新聞社編集委員の地位にあった。葬儀委員長は詩人の大岡信がつとめた。
アニメや漫画に対しても関心を抱き、『伝説巨神イデオン』『装甲騎兵ボトムズ』などに対して相応の評価をした。
長男の日野鋭之介はプロモデラー、原型師。
ベトナムからの帰国後に書いたデビュー作「向こう側」をはじめ、ベトナム戦争を題材にした小説やルポルタージュ風エッセイ『ベトナム報道』を発表した。1975年のサイゴン陥落後には、南ベトナム民族解放戦線が北ベトナムの傀儡であることが分かったことによる、理想の崩壊を受けての短編「サイゴンの老人」「林の中の林」などを執筆。また異国から日本に来た妻との生活も題材にし、高層マンションに住む核家族を描いた『此岸の家』や『あの夕陽』を発表した。『台風の眼』では、自らの癌治療中の体験を描いた。
音楽家ブライアン・イーノのアンビエント・ミュージック作品を好むことを公言していた。1986年に文芸誌「すばる」6月号で発表したエッセイ「世界という音 - ブライアン・イーノ」では、本当に音楽を聴きたいときに聴く作品としてイーノの『鏡面界』（1980年）と『ザ・パール』（1984年）をあげている。イーノの音楽性と日野の作品との関連も指摘されており、特に「孤独なネコは黒い雪の夢を見る」（1984年）と『砂丘が動くように』（1986年）は、イーノの内的環境という概念を日野が解釈した内容となっている 。
Yasaka Kōshin-dō

Yasaka Kōshin-dō (八坂庚申堂), or in its full name Daikoku-san Kongō-ji Kōshin-dō (大黒山金剛寺庚申堂) is a small temple located in Higashiyama, Kyoto, Japan. The temple is located near Kiyomizu-dera.
The temple is dedicated to Kōshin-san (庚申さん) a nickname of its main worship object Shōmen Kongō (青面金剛), a blue, guardian warrior and to the "three wise monkeys". They represent the Kōshin faith.
34°59′53.8″N 135°46′43.4″E﻿ / ﻿34.998278°N 135.778722°E﻿ / 34.998278; 135.778722
Keifuku Electric Railroad

Keifuku Electric Railroad Co., Ltd. (京福電気鉄道株式会社, Keifuku Denki Tetsudō Kabushiki-gaisha) is a railroad company based in Kyoto Prefecture, Japan (but with offices in Fukui Prefecture) in operation since March 2, 1942. It is a parent company of Keifuku Bus and Kyoto Bus, and an affiliated company of Keihan Electric Railway, which owns 42.89% of the company stock. The company's stock is traded on the second section of the Tokyo Stock Exchange.
This railway started service in 1910, operated at that time by Arashiyama Electric Tram Railway (嵐山電車軌道, Arashiyama Densha Kidō). It was transferred to the Kyoto-based electric power generation company Kyoto Dento (京都電燈, Kyōto Dentō). Later it built the Kitano Line.
Formerly the company operated several railway lines in Fukui Prefecture. Some of them are now operated by Echizen Railway.
The Eizan Electric Railway also belonged to Keifuku until 1985.
The Randen (嵐電, Randen) is a small network of light rail lines classified legally as tramways in Kyoto.
The Arashiyama Line (嵐山本線, Arashiyama Honsen) connects Kyoto's city center (Shijo-Omiya terminal) and scenic Arashiyama area in the western suburb.
The Kitano Line (北野線, Kitano Sen) is from Kitano Hakubaicho Station near Kitano Tenmangū to Katabiranotsuji Station in the midst of Arashiyama (Main) Line.
The Eizan Cable (叡山ケーブル, Eizan Kēburu), officially the Cable Line (鋼索線, Kōsaku-sen), is a funicular line in Sakyo-ku, Kyoto.
The Eizan Ropeway (叡山ロープウェイ, Eizan Rōpuwei) (Ja) is an aerial tramway in Sakyo-ku, Kyoto. The line length is 0.5 km (0.31 mi).
The cable and ropeway lines are for visitors to Mount Hiei on the northeastern edge of the city, together with Eizan Electric Railway's Eizan Main Line.
The Arashiyama Tram opened the line in 1910, with 1,435 mm (4 ft 8+1⁄2 in) gauge and electrified at 600 V DC. The Kyoto Electric Light Company acquired the line in 1918, and double-tracked the track between 1925 and 1928. Keifuku acquired the line in 1942.
The Kyoto Electric Light Company opened the line between 1925 and 1926, and double-tracked the Tokiwa to Narutaki section in 1930. Plans to double-track the rest of the line were abandoned as a result of the economic depression. Keifuku acquired the line in 1942.
"Keifuku" is composed of two characters "京" and "福", the former denoting Kyoto and the latter Fukui. As the Kyoto Dento lines used to be in Fukui, the hydraulic source, and in Kyoto, the company took the name "Keifuku".
This article incorporates material from the corresponding article in the Japanese Wikipedia
Ukyō-ku, Kyoto

Ukyō-ku (右京区) is one of the eleven wards in the city of Kyoto, in Kyoto Prefecture, Japan.
The meaning of ukyō (右京) is "on the Emperor's right." When residing in the Kyoto Imperial Palace the emperor would sit facing south, thus the western direction would be to his right. Similarly, there is a ward to the east called Sakyō-ku (左京区), meaning "the ward on the Emperor's left." In old times, ukyō was referring to the western part of the capital. The area of ancient Ukyō slightly overlaps the area of present Ukyō-ku.
The ward was established in 1931 when nine villages merged to form it.
On April 1, 2005, the ward expanded its territory to the area of former town of Keihoku when the town merged into the city of Kyoto. This increased the ward's territory from 74.27 square kilometres (28.68 sq mi) to 291.95 square kilometres (112.72 sq mi), and made it the largest ward in the city by area.
As of October 1, 2020, the ward has an estimated population of 202,047, with 97,849 households and a density of 692 inhabitants per square kilometre (1,790/sq mi).
Ukyo-ku is home to many renowned sites, including:
Rohm, an electronic parts manufacturer, and Nissin Electric, a global electrical equipment company, are headquartered in the ward.
There are 12 middle schools, of which nine are public and three are private.
There are 21 elementary schools, of which 20 are public and one is private.
Tosa, Kōchi

Tosa (土佐市, Tosa-shi) is a city located in Kōchi Prefecture, Japan. As of 1 August 2022, the city had an estimated population of 26,427 in 12,671 households and a population density of 290 persons per km. The total area of the city is 91.50 square kilometres (35.33 sq mi). The city of Tosa should not be confused with the historical Tosa Province, which covered all of modern-day Kōchi Prefecture.
Tosa is located in central Kōchi Prefecture on the southern coast of the island of Shikoku, and faces the Shikoku Mountains to the north and Pacific Ocean to the south. The Niyodo River flows through the Takaoka Plain in the town, where rice is grown.
Kōchi Prefecture
Tosa has a humid subtropical climate (Köppen Cfa) characterized by warm summers and cool winters with light snowfall. The average annual temperature in Tosa is 15.9 °C. The average annual rainfall is 2631 mm with September as the wettest month. The temperatures are highest on average in January, at around 25.9 °C, and lowest in January, at around 5.8 °C.
Per Japanese census data, the population of Tosa has remained relatively stable for the past century.
As with all of Kōchi Prefecture, the area of Tosa was part of ancient Tosa Province. Remains from the Jōmon period dated to 4000 years ago have been found within the city limits. During the Edo period, the area was part of the holdings of Tosa Domain ruled by the Yamauchi clan from their seat at Kōchi Castle. Following the Meiji restoration, the village of Takaoka (高岡村) was established within Takaoka District, Kōchi with the creation of the modern municipalities system on October 1, 1889. Takaoka was elevated to town status on March 1, 1899. Takaoka was elevated to city status on January 1, 1959, and renamed Tosa.
Tosa has a mayor-council form of government with a directly elected mayor and a unicameral city council of 15 members. Tosa contributes one member to the Kōchi Prefectural Assembly. In terms of national politics, the city is part of Kōchi 1st district of the lower house of the Diet of Japan.
Benefiting from the warm climate and abundant water, the area has long been a prosperous region for agriculture, with greenhouse horticulture in the plains and fruit tree cultivation in the surrounding mountains. In addition, the rich subsoil water of the Niyodo River has nurtured the paper industry, and in the Usa neighborhood, which faces the Pacific Ocean, coastal fishing and seafood processing have developed as key industries.
Tosa has nine public elementary schools and three public middle schools operated by the city government and two public high schools operated by the Kōchi Prefectural Department of Education. There is also one private high school. The Kochi Professional University of Rehabilitation is located in Tosa.
Tosa does not have any passenger railway service. The nearest train station is Ino Station on the JR Shikoku Dosan Line.
Arashiyama Station (Keifuku)

Arashiyama Station (嵐山駅, Arashiyama-eki) is a tram stop in Ukyo-ku, Kyoto, Japan, and the western terminus of the Randen Arashiyama Line that begins at Shijō-Ōmiya. The station includes a small shopping arcade, outdoor eating areas, a foot bath, a garden featuring cherry and maple trees, as well as the "Kimono Forest," a collection of 600 kimono gowns wrapped around poles with LED lighting inside developed by the interior designer Yasumichi Morita.
Arashiyama station opened on March 25, 1910, as the terminal station for the Arashiyama Railway connecting Arashiyama with Shijō-Ōmiya. The station was reconstructed in 1929 to accommodate the now-defunct Atagosan Railway. This line started at Arashiyama and headed westward towards Kiyotaki via the Kiyotaki Tunnel, where passengers would transfer to a narrow-gauge funicular to proceed their journey to the top of Mt. Atago. In 1944 the Atagosan Railway was abandoned, just two years after the Keifuku Electric Railroad seized operation of the Arashiyama Line.
In 2002 the "Arashiyama Hannari Hokkori Square" plaza was built, with the addition of the iconic foot bath in 2004. The station was completely renovated in 2007 and 2013.
The station consists of three platforms at ground level, with a wheelchair-accessible concourse and ticket barriers. All platforms service trams bound for Shijō-Ōmiya. Tracks 1 and 2 are primarily used.
Nijō Station (Kyoto)

Nijō Station (二条駅, Nijō-eki) is a train station in Nakagyō-ku, Kyoto, Japan.
The station has one elevated island platform between two tracks. The station building was designed by Urabesekkei, an architectural firm based in Osaka. Prior to the platform elevation, the station was only accessible from the east (Sembon Street side), but the station renovation made it accessible from both the east and west sides.
The design elements of the former station building were evocative of nearby Nijō Castle. The building was dismantled and rebuilt at the Kyoto Railway Museum (then called the Umekoji Steam Locomotive Museum) in 1996.
Subway station has one underground island platform with two tracks, separated by platform screen doors.
Nijō Station opened on 15 February 1897 and was the terminus of the Kyoto Railway (present-day San'in Main Line) until 27 April of the same year. The original station building was moved to its current location at the Kyoto Railway Museum on 1 April 1996. The Tōzai Line subway opened on 12 October 1997. The Tōzai line was extended to the Uzumasa Tenjingawa Station on 16 January 2008.
Station numbering was introduced to the JR West platforms in March 2018 with Nijō being assigned station number JR-E04.
The Shinsenen and the Nijō Castle are within walking distance, however in case of traveling via subway, the adjacent station of Nijōjō-mae is closer.
Blue Train (Japan)

Blue Trains (ブルートレイン, burū torein) in Japan were long-distance sleeper trains, nicknamed as such for the color of the train cars. They consisted of 20-, 12-,583-, 14- or 24-series sleeper cars, and connected major destinations within Japan across long distances. For a time, other routes were served by a fleet of newer limited-express overnight trains, which were not blue.
Services slowly began to be eliminated as the Shinkansen (bullet train) network spread and as regional airports opened in the 1980s and 1990s; afterwards, five Blue Train services were eliminated in 2008 and 2009, six more between 2010 and 2015, and the final services in 2016. Aside from luxury "land cruise" excursion trains such as Seven Stars in Kyushu, this has left just two overnight express trains (the combined Sunrise Izumo and Sunrise Seto) as the only trains in Japan with sleeping accommodation.
The first Blue Train was known as the Asakaze. It ran between Hakata and Tokyo beginning in 1956; air-conditioned cars were added two years later. As was the case with sleeper train services in other parts of the world, the Blue Trains acquired a romantic aspect and, at the peak of their popularity in the late 1970s, appeared in many novels. They were sometimes described as "moving hotels".
However, as buses, airplanes, and the Shinkansen became faster, more popular, and sometimes cheaper, the Blue Trains saw a severe decline in ridership and therefore revenues. 2005 ridership on sleeper trains traveling west from Tokyo was calculated as one fifth of that in 1987. For this and other reasons, such as aging equipment and a shortage of overnight staff, JR made plans to eliminate the majority of the overnight services.
The Asakaze service connecting Hakata and Tokyo was eliminated in 2005, its average occupancy below 30 percent. The Hayabusa and Fuji were eliminated in March 2009. The daily Hokuriku train from Tokyo to Kanazawa was discontinued on 13 March 2010 along with its former Blue Train counterpart, the Noto.
Services like the Cassiopeia (a Blue Train in all but color) retained some popularity among tourists until the completion of the Shinkansen line to Hokkaido.
Euprepiophis conspicillata

Euprepiophis conspicillata, commonly known as the Japanese forest rat snake, is a species of nonvenomous colubrid snake endemic to Japan. Its Japanese common name, jimuguri, roughly translates to "the burrower". It is closely related to Euprepiophis mandarinus, the Mandarin rat snake.
Euprepiophis conspicillata is native to all four main islands of Japan, including some smaller outlying islands, as well as Kunashir Island (territory disputed between Japan and Russia).
Adults are usually 70 to 100 cm (2.3 to 3.3 ft) in total length (body + tail).
In recent years there has been some taxonomic controversy over the genera of rat snakes. Based on mitochondrial DNA, Utiger et al. (2002) argued for a splintering of the genus Elaphe and suggested a reworking of the genera.
However, all published taxonomy remains a taxonomic suggestion until ruled on by the International Commission on Zoological Nomenclature (ICZN - http://www.iczn.org/), but that body has so far not supported the change and has not addressed the taxonomic suggestion. Thus the official taxonomy remains Elaphe.
The Japanese forest rat snake can be found surface active at any hour, but they most often show crepuscular activity patterns. It may completely cease surface activity from mid-late summer when conditions become too hot and/or dry. Principal prey items are small rodents, and the snakes often use the rodent burrows for shelter.
As the Japanese common name suggests, this species is fossorial, and is normally associated with forested areas. Occurs from sea level to at least 3,000 m (9,800 ft).
Japan Tourism Agency

The Japan Tourism Agency (観光庁, Kankō-chō), JTA, is an organization which was set up on October 1, 2008 as an agency of the Ministry of Land, Infrastructure, Transport and Tourism.
Japan Tourism Agency seated itself with intentions to stimulate local economies and to further international mutual understanding, following legislation of Basic Act on Promotion of Tourism Nation (in December 2006, to wholly revise Tourism Basic Act), committee resolutions in both Houses of the Diet in the legislation process, and decision at a Cabinet meeting of Basic Plan (in June 2007) which was drawn as provided by the Basic Act. One legal basis of the Agency is the Act for Establishment of the Ministry of Land, Infrastructure, Transport, and Tourism.
The two committee resolutions (of almost the same contents) are made by the Committee on Land and Transport of each House of the Diet, to point out eight issues on which the government should take appropriate measures when it enforces the Basic Act. In issue No. 8, it was stated that the government should make efforts to set up a tourism agency or so.
In the Basic Plan, five fundamental targets are set, whose substances are, respectively, to increase the number of:
All five targets each have a numerical value. Among the total of 25 various targets, each have some numerical value.
East Japan Railway Company

The East Japan Railway Company is a major passenger railway company in Japan and the largest of the seven Japan Railways Group companies. The company name is officially abbreviated as JR-EAST or JR East in English, and as JR Higashi-Nihon (JR東日本, Jeiāru Higashi-Nihon, lit. 'JR East Japan') in Japanese. The company's headquarters are in Yoyogi, Shibuya, Tokyo, next to Shinjuku Station. It is listed in the Tokyo Stock Exchange (it formerly had secondary listings in the Nagoya and Osaka stock exchanges), is a constituent of the TOPIX Large70 index, and is one of three Japan Railways Group constituents of the Nikkei 225 index, the others being JR Central and JR West.
JR East was incorporated on 1 April 1987 after being spun off from the government-run Japanese National Railways (JNR). The spin-off was nominally "privatization", as the company was actually a wholly owned subsidiary of the government-owned JNR Settlement Corporation for several years, and was not completely sold to the public until 2002.
Following the breakup, JR East ran the operations on former JNR lines in the Greater Tokyo Area, the Tōhoku region, and surrounding areas.
Railway lines of JR East primarily serve the Kanto and Tohoku regions, along with adjacent areas in Kōshin'etsu region (Niigata, Nagano, Yamanashi) and Shizuoka prefectures.
These lines have sections inside the Tokyo suburban area (Japanese: 東京近郊区間) designated by JR East. This does not necessarily mean that the lines are fully inside the Greater Tokyo Area.
Below is the full list of limited express and express train services operated on JR East lines as of 2022.
During fiscal 2017, the busiest stations in the JR East network by average daily passenger count were:
JR East co-sponsors the JEF United Chiba J-League football club , which was formed by a merger between the JR East and Furukawa Electric company teams.
JR East aims to reduce its carbon emissions by half, as measured over the period 1990–2030. This would be achieved by increasing the efficiency of trains and company-owned thermal power stations and by developing hybrid trains.
The Tokyo Metropolitan Police Department has stated that JR East's official union is a front for a revolutionary political organization called the Japan Revolutionary Communist League (Revolutionary Marxist Faction). An investigation of this is ongoing.
The East Japan Railway Culture Foundation is a non-profit organization established by JR East for the purpose of developing a "richer railway culture". The Railway Museum in Saitama is operated by the foundation.
JR East held a 15% shareholding in West Midlands Trains with Abellio and Mitsui that commenced operating the West Midlands franchise in England in December 2017. JR East sold their stake to Abellio in September 2021. The same consortium were also listed to be bidding for the South Eastern franchise.
Варненско езеро

Варненското езеро (от 14 март 1950 г. до 19 януари 1962 г. Сталинско езеро) е крайбрежен лиман, който се намира във Варненска област, западно от град Варна. Свързано с Варненския залив и Белославското езеро чрез изкуствено прокопани канали. Подхранва се главно от Девненските извори, през Белославското езеро.
Бреговете му са изградени от терциерни варовици, мергели и пясъчници, като южните са стръмни, а северните полегати. След прокопаването на навигационния канал през 1909 г., който го свързва с морето, нивото спада с 1,4 m и се изравнява с морското равнище, а солеността се увеличава до 8‰. С разширяването и удълбаването на плавателния канал до пристанище „Варна-Запад“ в Белославското езеро през 1976 г. солеността му нараства до 15‰ на повърхността и до 17‰ в придънните водни слоеве. През лятото в по-дълбоките хоризонти се появява сероводород, който изчезва с настъпването на зимата, и който е предпоставка за наличието на дебел слой сероводородна тиня, използвана за калолечение. Заблатените му крайбрежни участъци се пресушават. На североизточното му крайбрежие, източно от село Казашко, е образувана защитената местност „Казашко“, а цялото езеро, заедно с Белославското, попада в защитената зона „Варненско-Белославско езеро“, обявена за такава на 10 февруари 2012 г.
Батиметрични характеристики: Дължина 15 km, ширина 1,3 – 3,8 km, площ 19 km, макс. максимална дълбочина 19 m, обем 166 млн. m. В езерото се вливат няколко малки реки – Игнатиевска от север, Константиновска река и Пейнерджикски дол от юг.
В миналото е било богато на риба. Има голямо транспортно значение – използва се като плавателен канал до пристанище „Варна-Запад“. В най-източната му част се извисява едно от най-големите транспортни съоръжения в България – Аспаруховият мост, по който преминава 2,7-километров участък от Републикански път I-9. По северното и южното му крайбрежие преминават участъци от още два пътя от Републиканската пътна мрежа: по край северния му бряг участък от 11 km от Републикански път III-2008, а покрай южния – участък от 9,4 km от Републикански път III-9004. По източния и североизточния му бряг е разположен част от град Варна, а на северния му са селата Езерово и Казашко.
На северния му бряг се намира известният Варненски некропол, където е открито най-старото златно съкровище в света. Понастоящем експозицията се съхранява във Варненския археологически музей.
Рабишко езеро

Рабишкото езеро е най-голямото по площ вътрешно езеро в България и 7мо измежду всички езера в страната.
Разположено е в Област Видин между селата Толовица, община Макреш и Рабиша, община Белоградчик, в западния край на Предбалкана, в североизточното подножие на Рабишката могила. Площта му е 3,25 км², дължината – до 1,4 км, а дълбочината му достига 10 – 15 метра. Пълен обем – 43,2 млн. куб. м.
При разместването на земните пластове се оформя локална котловина, дъното на която впоследствие се запълва със значително количество вода. Изключително рядко срещана природна аномалия. Има тектонски произход, до неотдавна е считано за карстово езеро. Езерото почти няма водосборен басейн и е безотточно.
В представите и вярванията на средновековния българин водата би трябвало винаги да е в движение. Народът мислел, че в планините има огромни кухини (подземни пещери), пълни с вода. Тази вода по подземни пътища се показва и изтича на някое място, наречено врело. Във водите живеят самодивите, халите и дяволите. Много от природните явления, които не са могли да си обяснят, хората са ги свързвали с легендарни хора, животни и свръхсили.
При геоложки сондажи е установено, че езерното дъно е постлано с водонепропускливи редуващи се от долу нагоре мергели, пясъчници и глини, покрити най-отгоре със съвременна тиня. Официално е доказано, че езерото е безотточно и събраните в него води не се оттичат по естествен път към околните равнини и долини.
В миналото обаче населението е смятало езерото за бездънно и че то, както извира, така и изтича. Извирането му е доказвано от вкуса и цвета на водата: вкусът е сладък, без никакъв дъх, а цветът – бистър. Колкото за изтичането, хората са били уверени, че врелата (изворите) над селата Рабиша и Бела водят своето начало от езерото. Рабишкото врело е само на 0,5 километър от езерото, на по-ниско надморско ниво от езерото и е съвсем логично да се свърже буйният карстов извор с езерото.
Включено е в Рабишката напоителна система като водохранилище, което събира водите на реките Видбол и Арчар. От западния му край е издигната язовирна стена (висока 12,85 м), което превръща естественото езеро в язовир. Стопанисва се от „Напоителни системи“ ЕАД, клон „Мизия“, Враца.
Езерото предлага идеални условия за плуване. Привлекателни обекти: за лов – водни птици, за риболов – шаран, толстолоб, бял амур, щука, сом.
Дойранско езеро

Дойранското езеро, наричано също Гьола (на македонска литературна норма: Дојранско Езеро; на гръцки: Λίμνη Δοϊράνη, Лимни Дойрани, на старогръцки и катаревуса: Πρασιάς, Празиас), е езеро, разположено в Югоизточна Македония, разделено между Северна Македония и Република Гърция.
Площта му е 43,1 km, от която на територията на Северна Македония са 27,3 km, а на Гърция 15,8 km. Това е относително ниско езеро с надморска височина от 148 m. Езерото има заоблена форма, с дължина север–юг от 8,9 km и с най-голяма ширина от 7,1 km. Езерото не е много дълбоко, като най-голямата дълбочина е 10 m.
В езерото се вливат голям брой притоци, като Сурловската река, река Ханджа, която събира водите от Беласица, а също и суплакустриските извори, които се намират на югоизточната страна на езерото. Водите на езерото изтичат в река Гьолая или Арджан (на гръцки: Αρτζάν), която се влива във Вардар.
Около езерото от страната на Северна Македония са разположени селата Николич, Нов Дойран, Стар Дойран и Сретеново, а от гръцка страна - село Дойран.
В 2009 година езерото възстановява 3 метра от загубеното си равнище, след като 20 години е застрашено от екологична катастрофа заради спад на водите.
В 2013 година нивото на Дойранското езеро е на най-високото си ниво за последните 10 години, което създава условия за добър плаж и съответно привлича много туристи. Дойранското езеро привлича голям поток от туристи и заради лековитата си кал и цъфтежа на богатите на йод водорасли алги, които превръщат водата в лечебна за редица заболявания.
Синанишко езеро

Синанишкото езеро (Голямо Синивръшко езеро) е езеро в западния склон на Северен Пирин, разположено в дълбок циркус на 650 m на север-североизток от връх Синаница (Сини връх), на 2181 m н.в. Със своите 11,5 m дълбочина то е сред 10-те най-дълбоки езера в Пирин.
Има продълговата форма (140 на 90 m) и площ от 1,01 ha. Оттича се подземно, но водите му излизат на повърхността след 120 m и дават началото на Синанишката река, ляв приток на река Влахинска река, ляв приток на Струма. На северния бряг на езерото е изградена хижа Синаница.
На Синанишкото езеро е наречена улица в квартал „Манастирски ливади“ в София (Карта).
Провадийска река

Провадийска река е река в Североизточна България, област Шумен – общини Хитрино, Шумен и Каспичан и област Варна – общини Ветрино, Провадия, Аврен и Белослав, вливаща се в Белославското езеро. Дължината ѝ е 119 km, която ѝ отрежда 22-ро място в България.
Провадийска река води началото си под името Каменица от карстов извор в Самуиловските височини на 441 m н.в., на 70 m северозападно от шуменското село Боян, община Венец. Горното ѝ течение преминава през географската област Овче поле в югоизточна посока в широка долина. От град Каспичан до град Провадия долината ѝ придобива проломен характер и отделя Провадийското плато на югозапад, платото Стана на север и Добринското плато на изток. След Провадия реката прави голяма дъга изпъкнала на юг, завива на север, а в най-долното течение на североизток и на 2,6 km североизточно от село Разделна, община Белослав се влива в югозападния ъгъл на Белославското езеро, което от своя страна се оттича в Черно море .
Площта на водосборния басейн на Провадийска река е 2131,8 km, като на север граничи с водосборните басейни на реките Канагьол и Суха река и Батова река, вливаща се в Черно море, а на юг – с водосборния басейн на река Камчия.
Основни притоци – → ляв приток, ← десен приток:
Провадийска река е с дъждовно-снежно подхранване, с максимален отток през февруари-март, а минимален – август-септември. Среден отток при село Синдел 2,4 m/s.
По течението на реката са разположени 2 града и 11 села:
Водите на реката основно се използват за напояване и промишлени нужди. Голяма част от горното и цялото долно течение на реката е коригирано с водозащитни диги против наводнения.
По долината на реката преминават и части от два пътя от Държавната пътна мрежа:
По цялото протежение на долината на Провадийска река преминава част от трасето на жп линията Русе – Варна.
В реката се срещат следните риби, рядко срещани в България:
Андриан Душев

Андриан Павлов Душев е български състезател (неколкократен републикански шампион) и треньор по кану-каяк.
Започва да тренира в „ЦСКА“ през 1983 г. и още същата година става републикански шампион. От 1989 е включен в националния отбор.
На европейското и световно първенство през 1989 г. е трети.
Печели второ място на Световната купа през 1993 г., с най-добро време на K1-200 m в ранглистата на ICF.
На Летните олимпийски игри в Атланта (САЩ) през 1996 г. става бронзов медалист на двойка каяк 1000 метра заедно с Милко Казанов.
Номиниран е за един от десетте най-добри спортисти на България през изминалото столетие в дисциплината каяк-мъже.
От 2009 г. е треньор на националния отбор на България, звено „Каяк“.
От брака си с Огняна Душева, също каякарка, има две деца – Кристиян и Олимпия, национални състезатели по каяк.
Ваня Гешева

Ваня Атанасова Гешева е българска състезателка по кану-каяк в дисциплината каяк.
Родена е на 6 април 1960 г. в с. Брестовица, Пловдивско. Учи в Спортно училище „Васил Левски“ в град Пловдив. Тренира кану-каяк при треньора Надежда Василева. Печели първия си бронзов медал на Световно първенство още през 1977 година в двойка каяк, когато е само на 17 години. Година по-късно има сребърен медал от четворка каяк.
В националния отбор треньор последователно е Недялко Петров и Дамян Дамянов. Вицешампион от летните олимпийски игри в Москва през 1980 г. в дисциплината едноместен каяк. Печели сребърен медал от Световното първенство в Тампере (1983). Световен шампион от Монреал през 1986 г.
Олимпийска шампионка на едноместен каяк от игрите в летните олимпийски игри в Сеул през 1988 г.. От същата олимпиада тя печели и сребърен медал на каяк К-2, както и бронзов на каяк К-4. Ваня Гешева е единственият спортист в историята на България, който печели златен, сребърен и бронзов медал за една Олимпиада.
След приключване на спортната си кариера работи в системата на МВР. Инспектор в Детска педагогическа стая. Служител Центъра по бойна подготовка и спорт на МВР.
Председател е на Спортен клуб по кану-каяк „Левски“. Член на Управителния съвет на Българската федерация по кану-каяк и на Спортен клуб по кану-каяк „Левски“. Председател на Българската асоциация на спортистите олимпийци и член на Изпълнителното бюро на БОК.
Диана Палийска

Диана Бонева Палийска е българска състезателка по кану-каяк, която участва в олимпиада за България в края на 80-те години.
Родена е на 20 август 1966 г. в Пловдив, България. Завършва Спортното училище „Васил Левски“ в родния си град.
През 1985 г. на Световното първенство по кану-каяк в Мехелен (Белгия) е четвърта в категорията двуместен каяк на 500 метра.
На световното първенство през 1986 г. в Монреал (Канада) печели сребърен медал заедно с Ваня Гешева на 500 м двуместен каяк, а на четириместен каяк заедно с Огняна Петрова и Цветанка Маринова са на четвърто място.
На летните олимпийски игри в Сеул през 1988 г. печели два медала от – сребърен на 500 м двуместен каяк заедно с Ваня Гешева и бронзов на 500 м четириместен каяк заедно с Ваня Гешева, Борислава Иванова и Огняна Душева.
Диана Палийска е спортист №1 на Армейското физкултурно дружество „Тракия“ и спортист №10 на България за 1988 г. Спира състезателната си дейност през 1990 г.
Огняна Душева

Огняна Георгиева Петрова-Душева е българска състезателка по кану-каяк.
Родена в на 20 декември 1964 г. в Свиленград. Започва да тренира каяк през 1976 г. в Армейското физкултурно дружество „Тракия“. Завършва Националната спортна академия със степен бакалавър по физическо възпитание и спорт с професионална квалификация „треньор по кану-каяк“ и „учител по физическо възпитание“.
Душева е дългогодишна и многократна републиканска шампионка. От 1981 г. е включена в националния отбор по кану-каяк на България. В периода 1981 – 1989 г. е в неизменната шестица на европейски и световни първенства.
През 1987 година Огняна Петрова печели бронзов медал на двуместен каяк – 500 метра с Иванка Бадалска-Муерова на световното първенство в Дуисбург, както и пето място на четворка каяк.
През 1988 година на Олимпийските игри в Сеул Огняна Петкова печели бронзов медал на четириместен каяк – 500 метра, заедно с Ваня Гешева, Диана Палийска и Борислава Иванова.
През 1992 г. прекратява активната си състезателна дейност.
Огняна Душева е старши треньор на турския национален отбор – мъже, жени, юноши и девойки от 2007 г.
Тя е международен съдия към ICF. PR на БФКК.
От брака си с Андриан Душев, също каякар, има две деца – Кристиян и Олимпия, национални състезатели по каяк.
Номинирана е сред десетте най-добри спортистки на България през изминалото столетие в дисциплината каяк-жени.
Носителка е на „Медал за олимпийски заслуги“ (Български олимпийски комитет). Наградена с почетния знак на кмета на Пловдив.
Милко Казанов

Милко Георгиев Казанов е български каякар и треньор по кану-каяк.
Роден е на 11 февруари 1970 година в Русе. Започва да се занимава с кану-каяк и от началото на 1990-те години се състезава. Печели бронзов медал на 1000 метра двойка каяк на Олимпиадата в Атланта през 1996 г., както и на 1000 метра четворка каяк на световното първенство в Севиля през 2002 година.
Той е баща на гимнастичката Любомира Казанова (р. 1996), също бронзова олимпийска медалистка с ансамбъла на България по художествена гимнастика.
Панчаревски пролом

Панчаревският пролом (наричан още Урвички пролом и Урвичко дефиле) е дълбок и тесен пролом в горното течение на река Искър, на територията на Столична община. Отделя планините Плана и Витоша на югозапад и запад от Лозенската планина (част от Ихтиманска Средна гора) на североизток.
Обхваща поречието на река Искър от стената на яз. Искър в северния край на Самоковската котловина, където надморската височина е около 786 m и завършва западно от село Герман в южния край на Софийската котловина на около 587 m н.в. Има дължина около 22 km и средна надморска височина около 700 m. Дълбочината му варира от 200-250 до 350 m. В началото и края на пролома в долинни разширения на реката са разположени селата Долни Пасарел, Кокаляне и Панчарево. В най-тясната част на пролома реката прави красив меандър, обявен за природна забележителност, където на десния ѝ бряг е разположена средновековната крепост Урвич, а на левия Кокалянският манастир. В пролома се намират Панчаревското езеро и язовир Пасарел, които са част от второто ниво на каскада Искър. Районът предлага чудесни условия за рекреация и развитие на алтернативен туризъм: балнеоложки, екологичен, културно-познавателен, спортен и развлекателен.
По-голямата част от пролома (участък от поречието на р. Искър с дължина 19 km.) попада в Националната екологична мрежа „Натура 2000“ и е включена в Защитена зона „Плана“ по директива за опазване на природните местообитания и на дивата флора и фауна.
По цялото протежение на пролома от юг на север преминава участък 23,2 km от второкласния Републикански път II-82 Костенец – Самоков – София (от km 59,9 до km 83,1).
Лозенска планина (защитена зона)

„Лозенска планина“ е защитена зона от екологичната мрежа на Европейския съюз Натура 2000 по Директивата за опазване на природните местообитания и на дивата флора и фауна. Обявена е с решение на Министерски съвет през 2007 г. Управлението на защитената зона се осъществява от Регионална инспекция по околната среда и водите – София.
Защитената зона обхваща площ от 1294,42 хектара в Лозенска планина, в част от землищата на София, Герман и Лозен.
В защитена зона „Лозенска планина“ предмет на опазване са природни местообитания на отворени калцифилни или базифилни тревни съобщества, полуестествени сухи тревни и храстови съобщества върху варовик, важни местообитания на орхидеи, богати на видове картълови съобщества върху силикатен терен в планините, хидрофилни съобщества от високи треви в равнините и в планинския до алпийския пояс, низинни сенокосни ливади, планински сенокосни ливади, хазмофитна растителност по варовикови скални склонове, термофилни букови гори, субконтинентални пери-панонски храстови съобщества, източно субсредиземноморски сухи тревни съобщества, балкано-панонски церово-горунови гори.
Растителността е съставена от средноевропейски и субсредиземноморски широколистни дървесни и тревисти видове. Срещат се цер, космат дъб, горун, благун, обикновен габър, келяв габър. В буковия пояс има обикновен бук и мизийски бук, полски бряст, явор, шестил, хиркански явор, клен, мъждрян, офика и брекина.
От безгръбначните животински видове с голямо значение са буков сечко (Morimus funereus), ценагрион (Coenagrion ornatum), лицена (Lycaena dispar), полиоматус (Polyommatus eroides), осмодерма (Osmoderma eremita).
Важни за опазване са жълтокоремна бумка (Bombina variegata), обикновена блатна костенурка (Emys orbicularis), голям гребенест тритон (Triturus karelinii), късокрак гущер (Ablepharus kitaibelii), зелена крастава жаба (Bufo viridis), медянка (Coronella austriaca), смок мишкар (Elaphe longissima), дървесница (Hyla arborea), ливаден гущер (Lacerta agilis), зелен гущер (Lacerta viridis), сива водна змия (Natrix tessellata), степен гущер (Podarcis muralis), горска дългокрака жаба (Rana dalmatina), пепелянка (Vipera ammodytes).
От бозайниците с важен природозначим статут са чакал (Canis aureus), горски сънливец (Dryomys nitedula), обикновен (голям) сънливец (Glis glis), Голяма водна земеровка (Neomys fodiens).
На територията на защитената зона се срещат 8 вида прилепи – малък подковонос (Rhinolophus hipposideros), полунощен прилеп (Eptesicus serotinus), полунощен прилеп (Eptesicus serotinus), прилепче на Сави (Hypsugo savii), мустакат нощник (Myotis mystacinus), Ръждив (обикновен) вечерник (Nyctalus noctula), прилепче на Натузий (Pipistrellus nathusii), кафяво прилепче (Pipistrellus pipistrellus).
Министерство на туризма на България

Министерство на туризма на България е създадено с решение на Народното събрание през ноември 2014 г.
Преди това ресор „Туризъм“ не е имал свое отделно министерство, а е бил част от Министерството на икономиката, енергетиката и туризма (от 2009 до 2013 г.).
Министерство на икономиката и енергетиката на България

Министерството на икономиката и енергетиката (МИЕ) е министерство в България, съществувало в периода 2005 – 2009, 2009 – 2013 и 2013 – 2014 година.
То е приемник на бившето Министерство на енергетиката и енергийните ресурси, съществувало от 2001 до 2005 година и Министерството на икономиката, от 1999 до 2005 година. Слято е през август 2005 г. от XL народно събрание под името Министерството на икономиката и енергетиката. От юли 2009 г. XLI народно събрание прибавя към Министерството на икономиката и енергетиката ресора „Туризъм“ и така новото ведомство получава името Министерство на икономиката, енергетиката и туризма.
През май 2013 г. ресорът „Туризъм“ отново е изведен от министерството – в Държавна агенция по туризъм. От 7 ноември 2014 г. Народното събрание, на основание чл. 87 т. 7 и чл. 108 от конституцията на Република България, гласува разделянето Министерството на икономиката и енергетиката на Министерство на икономиката и Министерство на енергетиката, и създава Министерство на туризма.
Колеж по туризъм (Благоевград)

Колежът по туризъм в Благоевград, България е частно висше училище. Основан е през 2003 г.
В колежа са обучавани студенти за образователно-квалификационна степен „професионален бакалавър“ по следните специалности:
Колежът издава научно списание за туристика „Пирински книжовни листи“, ISSN 1312 – 6911.
С решение от 6 март 2008 г. Акредитационният съвет на Националната агенция за оценяване и акредитация отказва акредитация на колежа и определя срок от 18 месеца (06.09.2009), в който училището да отстрани слабостите и подобри качеството на обучение.
Schule Schloss Salem

Schule Schloss Salem (Anglicisation: School of Salem Castle) is a boarding school with campuses in Salem and Überlingen in Baden-Württemberg, Southern Germany.
It offers the German Abitur and the International Baccalaureate (IB). With service-oriented programs like a fire brigade and a THW (Technical Support Organisation), the school seeks to offer education on a social as well as an academic level.
The school was established in 1920 by educator Kurt Hahn with the support of Prince Maximilian of Baden, and was co-educational from the start. In the period of the Third Reich, Hahn, who was Jewish, was forced to emigrate to Scotland, where he founded the British Salem School of Gordonstoun and subsequently the Outward Bound organisation and the United World Colleges.
Instruction in the first years takes place in German. From Year 8 onward, Salem is fully bilingual and offers a dual curriculum. Students may either continue in the German system (Abitur) or enter the international classes and the IB Diploma Programme, in which the primary language of instruction is English. Most students are of German background, but there are a significant number of international students, with students attending from countries such as Switzerland, Spain, US, China, Russia, Korea, India, Canada, Australia and Italy.
All students in the upper years must engage in community service at least one afternoon per week. All students must also participate in a regular program of sports and/or outdoor pursuits. Participation in the arts is strongly encouraged.
Far more than in boarding schools from the Anglo-American tradition, everyday responsibilities are placed in the hands of students under the guidance of staff. Many activities are led by students elected by their peers.
In 2013 the one-year interdisciplinary Salem Kolleg was opened in Überlingen; it is a studium generale programme seeking to prepare high school graduates for their academic and professional future through an orientation year of classes, career counseling, personal assessment, and outdoor leadership courses. The programme shares many of the Salem facilities.
Approximately one-third of pupils receive financial aid through various scholarship programmes.
Salem is spread among three separate campuses: the Lower School (grades 5 to 7) and the Middle School in Salem Castle (grades 8 to 11, and Pre-IB). The Upper (secondary) School is in Spetzgart Castle – along the shores of Lake Constance – and the new campus of Härlen (Grades 11 and 12, IB years 1 and 2). Salem Castle is located in a former Cistercian monastery, which prior to secularisation in 1802–1803 was known as Salem Abbey, in the town of Salem.
47°46′34″N 9°16′38″E﻿ / ﻿47.77611°N 9.27722°E﻿ / 47.77611; 9.27722
Simitli

Simitli (Bulgarian: Симитли [simitˈli]) also known as Simitliya (Bulgarian: Симитлия), is a town in Blagoevgrad Province in southwestern Bulgaria. It has a population of 7,454 and is located 17 km south of Blagoevgrad. It is the seat of Simitli Municipality.
The town is located in the Simitli Valley at the foothills of the Rila, Pirin, and Vlahina mountain ranges. Simitli is on both banks of the river Struma, at the confluence with its tributary the Gradevska reka. Geographical locations of note are the Komatinski Cliffs between Brestovo and Sushitsa, the Kresna Gorge along the Struma, and the foothills of the Pirin Mountains at Senokos.
Simitli lies along the parallel Struma motorway and first class I-1 road along the Struma valley, part of European route E79, that link the capital Sofia and the provincial centre Blagoevgrad with Greece at Kulata. At Simitli the second class II-19 road branches off I-1 heading to the town and winter resort of Bansko in the Razlog Valley. Simitli is also part of the Bulgarian State Railways network from Sofia to Greece.
Some of the best whitewater rapids in the Balkans can be found on the Struma river in the Kresna Gorge. The rafting and kayaking season is from April to July and there is guided rafting every weekend. Simitli is also part of the EuroCup circuit for the European Rafting Federation every year. Every second weekend of January, there is a Kukeri or Surva festival held in the local stadium by E-79 which rivals Razlog and Pernik's own Kukeri Festivals.
BC Levski Sofia

Basketball Club Levski Sofia (Bulgarian: Баскетболен клуб Левски София), simply known as Levski (Bulgarian: Левски), is a Bulgarian professional basketball club based in the capital Sofia. It is the basketball section of Levski Sofia sports club.
Founded in 1923, Levski has won a record 62 honours: 16 NBL titles, 16 Bulgarian Cups and 3 Bulgarian Supercups/Men/ & 8 Bulgarian championships and 13 Bulgarian Cups/Women/. International titles won by the club are: 1 EuroLeague in 1984, 2 EuroCups in 1978 & 1979 and 3 Balkan Leagues (regional European title) in 2010, 2014 & 2018. They play their home matches at the Universiade Hall in Sofia.
In 2018, Lukoil announced its sponsorship deal with Levski. Consequently, the new club name would be Levski Lukoil.
Sofia Konukh

Sofia Evgenevna Konukh (Russian: Софья Евгеньевна Конух, born 9 March 1980) is a Russian water polo player, who won the bronze medal at the 2000 Summer Olympics, the first Olympic women's tournament in history. She is one of four female players who competed in water polo at four Olympics. She is also a leading goalscorer in Olympic water polo history, with 31 goals.
She finished first with the Russia team at the 2006 European Championships in Belgrade, Serbia.
She participated at the 2003 World Aquatics Championships, 2007 World Aquatics Championships, 2009 World Aquatics Championships, and 2011 World Aquatics Championships,