davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
குளூட்டாமிக் காடி

குளூட்டாமிக் காடி அல்லது குளூட்டாமிக் அமிலம் (Glutamic acid, சுருக்கமாக Glu அல்லது E) என்பது மாந்தர்களின் உடலியக்கத்திற்கு அடிப்படையாக உள்ள ஏறத்தாழ 20 அமினோ காடிகளில் ஒன்று, ஆனால் மிகத்தேவையான அமினோகாடிகளில் ஒன்றல்ல. குளூட்டாமிக் காடியின் உப்பும், எதிர்மின்மம் கொண்ட கார்பாக்சைலேட்டும் (carboxylate anion) குளூட்டாமேட் என்று அழைக்கப்படுகின்றது.
பக்கக் கிளை இணைப்பு கொண்ட கார்பாக்சைலிக் காடியின் (carboxylic acid) வினைப்படும் பகுதி (functional group) காடி பிரிவுறும் எண் (acid dissociation constant) pKa = 4.1 கொண்டுள்ளது. உடலியக்க pH அளவில் இது எதிர்மின்மம் கொண்ட (நேர்மினமம் களையப்பட்ட) கார்பாக்சைலேட்டு (carboxylate) வடிவில் உள்ளது. இது ஒரு அத்தியாவசியமற்ற அமினோ அமிலமாகும். இதன் குறிமுறையன்கள்: GAA மற்றும் GAG. கார்பாக்சிலேட் எதிர் மின்மங்களும், குளுடாமிக் அமில உப்புகளும் "குளுடமேட்" என்றழைக்கப்படுகின்றன. தனி வடிவமாக உள்ளபோது நரம்பு பரப்பியாகவும் (neurotransmitter), கிரப் சுழற்சியில் வளர்சிதைமாற்ற இடைநிலையிலும் முக்கிய பங்கு வகிக்கின்றது.
இந்த குளூட்டாமிக் காடியை 1908 இல் நிப்பானைச் சேர்ந்த பேராசிரியர் கிக்குனே இக்கேடா (Kikunae Ikeda), டோக்கியோ அரசக பல்கலைக்கழகத்துல் கண்டுபிடித்தார். இவர் கடல்பாசி போன்ற கடல் களைச்செடி எனக் கருதப்படும் கொம்பு (Kombu) என்னும் செடியில் இருந்து குளூட்டாமிக் காடியை பிரித்தெடுத்தார். இதில் இருந்து பெறும் குளூட்டாமேட் என்னும் பொருள், சுவை மிக்கதாக நாவில் உணரும் உமாமி என்னும் சுவையைத் தருவதாகக் கண்டுபிடித்தார். அறிவியலில் இனிப்பு, கசப்பு, புளிப்பு, உவர்ப்பு (கரிப்பு) ஆகிய நான்கு சுவைகளைப் போல நாவில் உணரும் புதிய ஐந்தாவது சுவையாக இந்த உமாமி இருப்பதாகக் கணக்கிடுகிறார்கள்
. இதனால் இந்த குளூட்டாமேட் என்னும் பொருள் பல உணவுப்பொருள்களில் சுவைகூட்டியாக (சுவையூட்டியாக) சேர்க்கப்படுகின்றது. இந்த சுவையூட்டி பெரும்பாலும் மோனோ சோடியம் குளூட்டாமேட்டாக இருக்கின்றது.
Ролдугина, Людмила Николаевна

Людмила Николаевна Ролдугина (род. 15 июля 1968, Курган) — российский режиссёр театра и кино, актриса, продюсер, сценарист, член Союза театральных деятелей Российской Федерации. Создатель и художественный руководитель театра «Parabasis» (г. Москва) с 2015 года.
Людмила Николаевна Мунирова родилась 15 июля 1968 года в городе Кургане Курганской области.
Окончила Горьковское театральное училище (ныне Нижегородское театральное училище имени Е. А. Евстигнеева) по классу актёр драматического театра, мастерская Крипец В. М.
По окончании училища работала актрисой в Липецком государственном академическом театре драмы имени Л. Н. Толстого (г. Липецк)
Работала актрисой в Северо-Казахстанском государственном русском драматическом театре им Н. Ф. Погодина (г. Петропавловск. Казахстан)
Сыграла множество ролей классического и современного репертуара.
Член Союза театральных деятелей Российской Федерации.
В 1993 году создала экспериментальный театр-студию «Маленький театр» (г. Липецк) где являлась художественным руководителем, режиссёром, актрисой.
В 1998 году переехала в Санкт-Петербург.
С 1998 года автор и ведущая радиопрограммы для детей «Воспитание сердца для девочек» (г. Санкт-Петербург. 5 канал).
С 1999 года автор идеи, режиссёр и исполнительница экспериментального спектакля «Онегин?» Спектакль игрался на сценах Москвы и Санкт-Петербурга (показан в театрах «Ленсовета», «Приют комедианта, «Табакерка» и др.) .
С 2000 года автор и ведущая программы «Воспитание сердца». Радио Санкт-Петербургской митрополии «Град Петров».
В 2004 году окончила Санкт-Петербургскую государственную академию театрального искусства (ныне Российский государственный институт сценических искусств), мастерская Владимира Григорьева.
В 2005—2009 годах снимала цикл телефильмов «Рождественские истории» по заказу телеканала «ТБН» (Санкт-Петербург).
С 2007 по 2009 год работала режиссёром-постановщиком на киностудии «Леннаучфильм» (Санкт-Петербург)
В 2010—2016 годах создатель и режиссёр «Музейного театра» (Город-Музей) (с 2015 года переименован в экспериментальный театр «Pastila») (г. Коломна)
С 2015 года создатель и режиссёр театра «Parabasis» (г. Москва) . Занимается созданием театральных и кино- проектов в качестве режиссёра, сценариста и продюсера (г. Москва)
Meteņi

Meteņi (Latvian pronunciation: [met̪eɲi]) or Metenis is an ancient Latvian spring waiting holiday, that ends on Ash Wednesday, which is followed by Lent. Meteņi is celebrated in February or early March, seven weeks before Lieldienas.
The Meteņi celebration preserved the ancient traditions of New Year's Eve, because ancient Indo-European people celebrated New Year's Eve in mid-February. This came from the early Latvian word "meti", which meant turn of time, gauge. The original meaning is preserved in the word "laikmets" (era). Lithuanian word "metai" even now means "year".
In Livonian populated regions and Riga, this celebration is known as Fastelavn (possibly originating from German Fastnacht - hunger night). Elsewhere, it is also called Lastavāgs, Aizgavēnis, Miesmetis, Buduļi Eve, and Pie Day. Lithuanians call it užgavėnės, while Estonians call it vastlapäev. To Russians and other Orthodox Christian peoples this festival is known as Maslenitsa (Russian: Масленица, Belarusian: масьленіца, Ukrainian: масниця).
Elsewhere in Europe and America, this festival coincides with the carnival time and referred to as Shrove Tuesday (French: Mardi Gras, German: Fastnachtsdienstag, Italian: Martedì grasso, English: Shrove Tuesday ) or "Pancake Day". In Latin countries, it is called carnival, carnaval or "meat balls", and it is the holiday of overeating, after which comes Lent. It is also has a connection with Roman Empire's time to celebrate traditions of April Fools' Day on April 1. During it happens a mask parade (masquerade), all sorts of performances, and immoderate blowout and drinking. To bid a farewell to Winter, they burned a year-old allegorical serpent or dragon, straw dolls, and logs, whose ashes are spread across the land so that the New Year would be fruitful.
Meteņi is about people eating and drinking as much as they wanted. During this time pigs were slaughtered, so the traditional holiday dishes were pig's head and fritters. Parents threw gifts to their children from above the room, as if Laima threw her gifts from above the heaven. As with every winter holiday, ķekatas were traveling the country and paid visits to people. There is a belief that the longer Meteņi is celebrated, the better the harvest is expected following summer. The Solstice bonfire is burned while performing rituals of tying a witch's tongue and donations. The campfire is used to burn last summer's Jāņi festive wreaths. The straw is often burned and in some places, the straws are handmade into characters, which is primarily removed from hills and then burned to drive winter away.
Winter festival

A winter festival, winter carnival, snow festival, or frost fair is an outdoor cold weather celebration that occurs in wintertime.
Winter festivals are popular in D climates (see Köppen climate classification) where winter is particularly long or severe, such as Siberia, Scandinavia, Canada and the northern United States. Most winter carnivals involve traditional winter pursuits such as dog sledding, ice hockey, ice carving, skating, skiing, and snow carving.
Some notable winter carnivals include:
World
Argentina
Canada
Chile
China
England
Estonia
France
Japan
Latvia
New Zealand
Norway
Russia
Sweden
United States
Alfa Future People Festival

Alfa Future People Festival is an electronic music festival held in the Russian town Bolshoye Kozino near the city Nizhny Novgorod, every summer from 2014 to 2019.
The festival was started in 2014 by genre Electronic dance music including Hardstyle, Trance and Dubstep. In addition to the podiums there are multiple sports events that will be held at the festival territory like Volleyball, Yoga and Physical fitness, and other various outdoor activities. Since 2019, a “Snow Edition” of the festival is planned to be held during winter/early spring, in Rosa Khutor ski resort, in smaller scale (with limited line up) but similarly merging both dance music and outdoor activities.
Global Gathering

Global Gathering was an annual dance music festival by Angel Festivals Limited. Festivals are held in countries such as the UK, Poland, Russia, Belarus, Ukraine and feature leading electronic music artists from around the globe. The festival ran from 2001 to 2014; the concept came about following enormous interest in the opening Code club (now Air), the home of Godskitchen. The organisers recognised that there was room to expand dance music from clubs to outdoor music festival venues.
Held on the last weekend of July each year, GlobalGathering in the UK has established itself as a major UK dance festival since it began in 2001. It is held at Long Marston Airfield near Stratford-upon-Avon. It provides entertainment from a range of electronic genres, and includes live acts, drum and bass, house, trance and dubstep. The festival has grown to play host to over one hundred acts on sixteen stages, and has twice won the award for Best UK Festival in the DJ Magazine awards, including 2010.
On 18 March 2006, Global Gathering travelled to Miami, Florida. The festival included acts such as Nine Inch Nails, Coheed and Cambria, Avenged Sevenfold, Deep Dish, Adam Freeland, Sasha, John Digweed and others. In 2008, GlobalGathering shows included Poland, Belarus, Ukraine, Russia, Turkey, Australia, and Malaysia. In 2009, Poland, Belarus, Turkey, Ukraine, Russia, South Korea and Australia played host.
On 28 July 2012, during the Global Gathering 2012 event, paramedics were called to Long Marston Airfield near Stratford-upon-Avon after a 24-year-old man had been found unconscious in his tent. Despite efforts to resuscitate him, he died. It is the first death in the 12-year history of the annual festival.
Global Gathering 2014 recorded the second death during the event's 14-year history.
On 26 October 2014 the promoters of Global Gathering, Angel Festivals Limited, announced the festival will not take place in 2015. A statement on their website read:
Engelsina Markizova

Engelsina "Gelya" Sergeyevna Markizova (Russian: Энгельси́на Серге́евна Маркизова, later Cheshkova, Russian: Чешкова; 16 November 1928 – 11 May 2004) was a Soviet Russian historian who achieved fame as a child after being depicted in a photo embracing the Soviet leader Joseph Stalin, an image which became one of the most enduring propaganda symbols of the Stalin era, when it was widespread in schools, pioneer's camps and children's institutions.
Daughter of the People's Commissar for Agriculture of the Buryat-Mongol Autonomous Province Ardan Markizov [ru], in January 1936 she was pictured in a photo with Joseph Stalin which was later used for propaganda purposes after she found Stalin at a Kremlin state ceremony and presented him with a bouquet of flowers reportedly saying "These flowers are for Comrade Stalin from the children of the Buryat-Mongol Republic". Stalin then picked her up in a hug as cameras all around snapped up the now iconic image The photo was published on the front page of Izvestia on 1 May and then on 26 June in Pravda, the newspaper of the Communist Party. The image spread after its publication, finding its way into kindergartens, hospitals and schools across the Soviet Union, and it was later turned into a marble sculpture by Georgi Lavrov, a renowned sculptor of the time propelling Markizova to instant fame, and leading her to receive preferential treatment in school and Communist Party meetings.
In 1937 her father, who was a provincial official for the Buryatia region, was taken from their home by secret police agents, standing accused of being a Japanese spy and a Trotskyite. Despite appeals to Stalin from her mother through Engelsina Markizova for his clemency, he was executed in July 1938 on the false charge that he was a Japanese spy, a Trotskyite, a terrorist and subversive plotting against Stalin. Now the daughter of an enemy of the people, Markizova found herself shunned by her classmates whilst her mother was imprisoned for a year and ultimately deported to southern Kazakhstan, dying there at the age of 32 in what has been described as either a "mysterious accident", "a murder that authorities never investigated", or suicide. Now an orphan, Markizova lived with relatives in Moscow. At this point, rather than removing or altering her photos, Soviet propagandists decided that it was easier to deliberately misattribute the identity of the girl depicted in them than remove all the photos, sculptures and mosaics. Therefore, the girl in the picture would be thereon officially identified as Mamlakat Nakhangova, a Tajik girl who had earned the Order of Lenin by working as a cotton picker. The images began to slowly disappear post-1953, with the rise of de-Stalinization.
Later in life, Markizova became an Orientalist scholar, specializing in China and India, married twice and had three children. She learned, like the rest of Russia, the extent of Stalin's bloody rule after his death.
Georgi Lavrov, who immortalised the image in marble, was later imprisoned for 17 years in Stalin's labor camps.
Markizova died of a heart attack in May 2004 while on holiday in Antalya, Turkey. She was 75 years old.
Kantor

Kantor (tina basa Walanda kantoor, manéhna tina basa Prancis comptoir) nyaéta sesebutan pikeun tempat anu dippaké pikeun niaga ataw pausahaan anu dijalankeun sacara rutin. Kantor bisa ngan mangrupa sakamar atawa sarohangan leutik atawa wangunan tingkat anu jangkung. Kantor sok dibagi jadi dua jinis; kantor anu panggedéna jeung pangpentingna biasana dijadikeun kantor pusat, sedengkeun kantor-kantor lianna dingaranan kantor cabang.
Kantor bisa diwangun ampir di mana baé sarta dina wangunan naon baé, tapi babaraha sarat modéren diperelukeun. Sarat-sarat ieu bisa miboga dasar hukum (misalna, tingkat penerangan kudu layak) atawa téhnis (misalna, syarat pikeun jaringan komputer). Salian ti éta, sarat lianna saperti kaamanan jeung fléksibilitas tataruang (layout), ngakibatkeun wangunan-wangunan dijieun husus pikeun pakantoran. Hiji "gedong perkantoran" (office building, ogé disebut office block atawa "business center" mangrupa hiji wangunan komérsial kalawan rohangan-rohangan anu husus didésain pikeun pakantoran.
Loba gedong kantor anu boga fasilitas dapur jeung kamar staf, anu mana para pagawé bisa dahar atawa reureuh sakeudeung. Loba rohangan kantor kiwari anu manrupa rohangan serviced office anu hartina pageusina bisa babagi rohangan jeung fasilitas.
Pacilingan

Pacilingan nyaéta jamban tempat miceun atawa kakus nu wanguna basajan Tempatna dijieun luhureun balong atawa kamalir, bahanna tina awi boh tihang kitu deui pipindingna. Luhurna bolongor kitu baé henteu ieuh maké hateup atawa panutup. Pacilingan mah dipaké ku balaréa atawa bisa saha waé anu kaparengan perlu, henteu kudu nu bogana atawa pangeusi imah-imah anu aya disabudeureuna.
Utamana di daérah Jawa Barat, pacilingan ngahaja dijieun luhureun balong maksudna, sakalian pikeun maraban lauk-lauk anu aya di éta balong tina kokotor anu dipiceun di pacilingan. Sanajan ayana di luhureun balong, pacilingan mah henteu ieuh matak baseuh. ku lantaran wangunna kawas panggung luhureun balong, kokotorna ogé langsung murag ka balong, henteu matak bau, mangsa beberesih tinggal maké cai pancuran anu ngahaja di golontorkeun ka paciligan.
List of Greek inventions and discoveries

Greek inventions and discoveries are objects, processes or techniques invented, innovated or discovered, partially or entirely, by Greeks.
Greek people have made major innovations to mathematics, astronomy, chemistry, engineering, architecture, and medicine. Other major Greek contributions include being the birth of Western civilization, democracy, Western literature, history, Western logic, political science, physics, theatre, comedy, drama, tragedy, lyric poetry, biology, Western sculpture, Olympic Games, Western philosophy, ancient Greek law, Greek mythology, Greek food and the Greek Alphabet.
The following is a list of inventions, innovations or discoveries known or generally recognized to be Greek.
.............................
Crusader 101

The Crusader 101 was an electrically-operated toy car introduced in 1964 by Deluxe Reading of Elizabeth, New Jersey and produced through 1966. Intended for sale in discount and grocery stores, the Crusader 101 was easily among the largest and most detailed toy cars on the market.
The toy did not represent any specific car. The front featured stacked, forward-sweeping headlights and slightly pointed hood reminiscent of Pontiacs of the period while the inwardly dished grille and crossbar resembled those used on early 1960s Mercurys. The taillights strongly resembled those on 1948-1956 Cadillacs while the rear end and overall styling suggested the 1961 Lincoln Continental convertible rendered in molded red plastic. The highly detailed interior featured white bucket seats with black inserts both front and rear, matching door panels, black "carpeting" and a chrome-plated dashboard and console with legible gauges and radio dial resembling those in the Mercury Monterey. The chrome-plated windshield frame surrounded a green-tinted windshield and was topped by working sun visors.
The Crusader 101 had the additional benefit of size. It measured about three feet in length - or just under one meter - which allowed for some elaborate detail hitherto unseen in a toy car. The trunk had storage space for a spare tire, jack and lug wrench which could be used to actually change a wheel. Twin radio aerials on either rear fender could be raised or lowered by hand. Not only were the sun visors adjustable, the turn signal lever, steering wheel and gear selector could be moved as well. A male driver figure was included with the car - in a relaxed pose at the wheel and was just as detailed as the car itself. He was unpainted beige plastic. A remote control and battery holder shaped like an automatic transmission selector allowed the car to be "driven" per the promise on the box of "YOU DRIVE IT - YOU PARK IT."
Despite its size and level of detail unusual for a toy car, the Crusader 101 was, first and foremost, a toy. The front steering knuckles were prone to breaking, especially if one got a bit too eager with the lug wrench. Electrical problems were common usually manifesting themselves in failed steering control. The windshield frame often warped with age as did the body - though to a much lesser degree - while the vacuum-plated chrome plastic parts tended to turn black. Regardless of its problems, the Crusader 101 is one of the most collectible toy cars of the postwar era. Originally priced at around US$13, prime, mint-with-box examples can easily fetch upwards of $300. The Crusader 101's size has always made it particularly desirable to Barbie collectors since it is well-proportioned to the fashion doll and will easily seat four of them. Deluxe Reading manufactured a "Dream Kitchen" playset during that period that was scaled to Barbie and similar dolls. As such, the Crusader 101 was the subject of the cover story of the December, 2002 edition of Barbie Bazaar magazine.
Garderobe

Garderobe is a historic term for a room in a medieval castle. The Oxford English Dictionary gives as its first meaning a store-room for valuables, but also acknowledges "by extension, a private room, a bed-chamber; also a privy".
The word derives from the French garde de robes, meaning "robes (or clothing) protector". Its most common use now is as a term for a castle toilet.
Garderobe is the French word for "wardrobe", a lockable place where clothes and other items are stored. According to medieval architecture scholar Frank Bottomley, garderobes were "Properly, not a latrine or privy but a small room or large cupboard, usually adjoining the chamber [bedroom] or solar [living room] and providing safe-keeping for valuable clothes and other possessions of price: cloth, jewels, spices, plate and money."
The term garderobe is also used to refer to a medieval or Renaissance toilet or a close stool. In a medieval castle, a garderobe was usually a simple hole discharging to the outside into a cesspit (akin to a pit latrine) or the moat (like a fish pond toilet), depending on the structure of the building. Such toilets were often placed inside a small chamber, leading by association to the use of the term garderobe to describe the rooms. Many can still be seen in Norman and medieval castles and fortifications, for example at Bürresheim Castle in Germany, where three garderobes are still visible. They became obsolete with the introduction of indoor plumbing.
A description of the garderobe at Donegal Castle indicates that while it was in use, it was believed that ammonia—a byproduct of excretion—would protect visitors' coats and cloaks from moths or fleas.
In European public places, a garderobe denotes a cloakroom, wardrobe, alcove, or armoire used to temporarily store the coats and other possessions of visitors. In Danish, Dutch, Estonian, German, Norwegian, Polish, Russian, Spanish, Swedish and Ukrainian, the word can mean a cloakroom. In Latvian, it means "checkroom".
Closet

A closet (especially in North American English usage) is an enclosed space, with a door, used for storage, particularly that of clothes. Fitted closets are built into the walls of the house so that they take up no apparent space in the room. Closets are often built under stairs, thereby using awkward space that would otherwise go unused.
A piece of furniture such as a cabinet or chest of drawers serves the same purpose of storage, but is not a closet, which is an architectural feature rather than a piece of furniture. A closet always has space for hanging, where a cupboard may consist only of shelves for folded garments. Wardrobe can refer to a free-standing piece of furniture (also known as an armoire), but according to the Oxford English Dictionary, a wardrobe can also be a "large cupboard or cabinet for storing clothes or other linen", including "built-in wardrobe, fitted wardrobe, walk-in wardrobe, etc."
In Elizabethan and Middle English, closet referred to a small private room, an inner sanctum within a far larger house, used for prayer, reading, or study.
The use of "closet" for "toilet" dates back to 1662. In Indian English, this use continues. Related forms include earth closet and water closet (flush toilet). "Privy" meaning an outhouse derives from "private", making the connection with the Middle English use of "closet", above.
Though some sources claim that colonial American houses often lacked closets because of a "closet tax" imposed by the British crown, others argue that closets were absent in most houses simply because their residents had few possessions.
Closet organizers are integrated shelving systems. Different materials have advantages and disadvantages:
Chifforobe

A chifforobe (/ˈʃɪfəˌroʊb/), also chiffarobe or chifferobe, is a closet-like piece of furniture that combines a long space for hanging clothes (that is, a wardrobe or armoire) with a chest of drawers. Typically the wardrobe section runs down one side of the piece, while the drawers occupy the other side. It may have two enclosing doors or have the drawer fronts exposed and a separate door for the hanging space.
Chifforobes were first advertised in the 1908 Sears, Roebuck Catalogue, which described them as "a modern invention, having been in use only a short time." The term itself is a portmanteau of the words chiffonier and wardrobe.
The word is used in the United States, primarily in the southern portion of the country, in Puerto Rico, and in Cuba. Its use has been attested as far apart as Georgia and Vermont. In those references, it was used as a water closet or potty (or more accurately a commode). The word has been used in Texas, but is not as common as its synonyms such as bureau or dresser.
Jernbanetorget (Oslo)

Jernbanetorget (1-5, 2-6) er et torg i Oslo sentrum. Torget har i mange år vært et transportknutepunkt i Oslo. Torget har fått sitt navn fra jernbanestasjonen Oslo Ø som nå er erstattet av Oslo sentralstasjon.
Under torget ligger Jernbanetorget stasjon som i sin tid var endestasjon for T-banen i Oslo.
Torget gjenåpnet 26. april 2009 etter to års ombygging.
Da Christiania ble grunnlagt i 1624, lå området hvor Jernbanetorget nå ligger, under vann. Det ble først fylt opp og utbygd etter 1739. Plassen har også gjennomgått store endringer, både ved anleggingen av jernbanen og Østbanestasjonen som sto ferdig i 1854, og da T-banen ble anlagt på 1960-tallet.
Kvartalet mellom Fred. Olsens gate og Strandgata på torgets sydside var fram til 1914 bebygd lenger inn på det som i dag er torget. Bygningene ble kjøpt av kommunen i 1914 og revet. 1/3 av tomten ble tillagt Jernbanetorget, og resten solgt til Den norske Amerikalinje, som reiste sitt monumentalbygg i 1918.
På adressen Jernbanetorget nr.1 ligger Oslo S, Østbanehallen og Trafikanten. Der Østbanehallen ligger lå Byens Civile Sygehus som ble innviet i 1808, det ble revet i 1851 til fordel for Østbanestasjonen.
Jernbanetorget stasjon

Jernbanetorget stasjon er en t-banestasjon ved Oslo sentralstasjon i Oslo sentrum. Den ligger mellom Stortinget stasjon i vest og Grønland stasjon i øst. Stasjonen ble opprettet som endestasjon for de østre t-banelinjer da t-banenettet ble opprettet på 1960-tallet og fram til Stortinget stasjon ble bygget.
Alle fem t-banelinjer stopper på Jernbanetorget, noe som gir 32 avganger i timen mesteparten av dagen. Stasjonen ligger 0,5 km fra Stortinget og 5,2 meter under havet.
Utsmykningen er utført av Odd Tandberg. Stasjonen ble påbegynt flere tiår før Oslo S ble påbegynt, designet er ikke koordinert. T-banen har fire hovedutganger:
Alle byens trikkelinjer stopper på Jernbanetorget holdeplass i Fred. Olsens gate (linje 12, 13 og 19) og i Biskop Gunnerus' gate (linje 11, 17 og 18).
Jernbanetorget holdeplass

Jernbanetorget er en trikk- og bussholdeplass på Jernbanetorget i Oslo sentrum. Den er plassert foran hovedinngangen til Oslo sentralstasjon med plattformer i Fred. Olsens gate og i Biskop Gunnerus' gate.
Holdeplassen var endeholdeplass på Briskebylinjen da denne ble åpnet i 1894. Den har siden blitt endret et par ganger, senest i perioden 2007–2009. Litt lenger nord, i krysset mot Biskop Gunnerus' gate treffer Briskebylinjen på Gamlebylinjen (øst og vest) og Grünerløkka-Torshov-linjen (nordover).
Perrongene i Biskop Gunnerus' gate ble en tid dokumentert som en egen holdeplass, og hadde betegnelsen Jernbanetorget T holdeplass da den lå nærmere inngangene til Jernbanetorget T-banestasjon på Europarådets plass og i Byporten.
Under ombygningen av Jernbanetorget var plattformene i Fred. Olsens gate ubetjent fra november 2007 til 25. april 2009, i denne perioden ble alle trikkelinjene betjent av plattformene i Biskop Gunnerus' gate (Jernbanetorget T).
Briskebylinjen

Briskebylinjen (Blåtrikken) var Skandinavias første elektriske trikkelinje. Den ble åpnet i 1894 og går mellom Jernbanetorget og Majorstuen via Briskeby (opprinnelig sluttpunkt i vest) og Uranienborg i Oslo. Mesteparten av denne strekningen omtales nå av Oslotrikken som Søndre streng, siden den er den sydlige av de to øst-vest-strekningene som går gjennom Oslo sentrum. Den delen som fremdeles blir omtalt som Briskebylinjen (hvor alle holdeplassene ligger i Bydel Frogner) trafikkeres av linje 11 som går mellom Majorstuen og Kjelsås. mellom Majorstuen og Hegdehaugen også av linje 19.
Traséen går fra Majorstuen, der den har en vendesløyfe gjennom Valkyriegate og Kirkeveien, følger Bogstadveien til Hegdehaugen, videre gjennom Holtegata, Briskebyveien, Riddervolds gate og Inkognitogata til Henrik Ibsens gate der den møter Skøyenlinjen, Henrik Ibsens gate langs Slottsparken til Nationaltheatret og Stortingsgata til Wessels plass. Herfra er traséen ensporet – Nedre Vollgate, Tollbugata og Strandgata til Jernbanetorget, Fred. Olsens gate og Prinsens gate tilbake til Wessels plass.
Ved Majorstuen er det overgang til T-bane, ved Nationaltheatret og Jernbanetorget til T-bane og til jernbane.
Linjen ble åpnet i 1894 av A/S Kristiania Elektriske Sporvei. Samme år fikk en trikkefører på Briskebylinjen Norges første fartsbot for å ha overskredet fartsgrensen, som den gang var 18 km/t. I 1910 ble trikkelinjene i Oslo nummerert, Briskebylinjen fikk da betegnelsen «linje 1».
Den strekningen linjen har alene i Bydel Frogner (fire holdeplasser betjent av linje11) har det laveste passasjertall av alle trikkelinjene, i 2004 var det daglige gjennomsnittet rundt 1500 passasjerer. Ifølge Ruter vurderes denne linjestrekningen nedlagt fra det tidspunktet fortsatt drift krever ytterligere investering i infrastruktur eller vogner. Denne potensielle overgangen til bussdrift har også andre argumenter: Ruter m.fl mener det vil medføre mindre støy og vibrasjoner for naboene. De siste årene har det også dukket opp en annen «trussel» mot driften her på lang sikt. I sine langtidsplaner mot 2030 er det blitt vurdert av Ruter å bygge nye T-banestasjoner på Bislett, St. Olavs plass og Homansbyen, noe som vil kunne gjøre driften på linje 19 f.o.m Inkognitogata holdeplass og vestover, samt linje 11 f.o.m Welhavens gate holdeplass og vestover, (til sammen 7 holdeplasser) overflødige.
Resten av strekningen retning Jernbanetorget omtales av Oslotrikken som Søndre streng, da den er den sydlige av de to øst-vest-strekningene som går gjennom Oslo sentrum. Her er det største prosjektet fremover at "trikkesporene i Tollbugata legges over i Prinsens gate, slik at søndre streng for trikken samles i Prinsens gate."
Vettakollen

Vettakollen er en kolle, en ås og et område i bydelen Vestre Aker i Oslo. Åsen ligger vest for Sognsvann, og sørøst for Holmenkollen. Vettakollen var kollen til Grimelund gård, og navnet kommer av ordet vete som betyr varde. Selve toppen ligger i Nordmarka, med en høyde på 419 moh. Innbyggertallet i Vettakollenområdet er 2 756 mennesker.
Vettakollen var tidligere en del av Grimelund gård (gårdsnummer 35). Vettakollen og Holmenkollen skilles av Skådalsbekken og Skådalen. Toppen ligger 419 moh. Rundt Vettakollen er det også et boligstrøk, og det finnes også en egen T-bane-stasjon med navn Vettakollen. Også Gulleråsen stasjon, Gråkammen stasjon og Skådalen stasjon ligger nær Vettakollen og blir i noen tilfeller regnet som deler av Vettakollen. Innbyggertallet i Vettakollenområdet er 2 756 mennesker.
Mellom Vettakollen og Sognsvann ligger en rekke tidligere gruver og skjerp, både Vettakollen skjerp (kobber og jern), Gaustad gruve (jern) og Riis skjerp (jernmalm). Sistnevnte ved Båntjern fremstår bare som små groper i terrenget, mens Vettakollen og Gaustad gruve hadde betydelige dimensjoner, sistnevnte med en 60 meter lang stoll. Dette er grenseområdet mellom knollekalk og akeritt, og i kontaktsonen skjedde metamorfoser dypt nede i jordas indre hvor det ble avfelt sink, kobber og jern. Gruvene ble drevet fra 1540 og skiftevis til 1620 og videre en tid på 1700-tallet. Her går Ankerveien forbi og betjente gruvene. Øst for Sognsvann ligger også et mindre geologisk grensefelt med Sogn gruve.
Navnet «Vettakollen» kommer av det gamle ordet «vete» (norrønt viti, 'tegn, merke, varde'), som er betegnelse på de vedstabler som tidligere ble reist på visse fjelltopper, oftest nær kysten, og som ble tent når fiender nærmet seg eller var kommet til landet. Bålet var et signal om at det skulle tennes lignende bål på andre topper, og om at alle våpenføre menn skulle samles for å verge landet.
Musikkfestivalen Kollenfestivalen tar navnet sitt fra Vettakollen.
Liste over Nordens største byer

Dette er en liste over de største byområdene i Norden. Innbyggertallene er basert på offentlig statistikk over innbyggere i tettsteder. I Danmark, Finland, Island og Norge offentliggjøres slik statistikk årlig. Tallene for Norge er fra 1. januar 2023, for Danmark fra 1. januar 2023, og for Finland 31. desember 2021. I Sverige publiseres tallene bare hvert femte år, og tallene for Sverige er fra 31.12.2020. For Island og Reykjaviks del er tallene fra 1. januar 2023.
Kveld

Kveld eller aften er den tiden av døgnet som avløser ettermiddagen og strekker seg fra skumring til bortimot midnatt. Tidsrommet begynner teoretisk klokka 18.00 og varer frem til klokka 24.00. Kveld avløses av natt, som går videre over i morgen.
Tidspunktet for solnedgang og tiden for mørkets frembrudd endrer seg gjennom året. I Norge varierer dagens lengde og årstidene stort, med midnattsol og mørketid nord for polarsirkelen. Dermed blir også vår-, sommer-, høst- og vinterkvelder svært forskjellige.
Flere helligdager og større kirkefester i vestlig kristendom begynner kvelden før og feires da eller markeres som en egen, atskilt dag. Det gjelder julaften, påskeaften, pinseaften, sankthansaften og allehelgensaften (halloween). Navnet «fastelavn» viser til samme tradisjon. Betegnelsen kommer av det nedertyske fastelavend, det vil si «kvelden før faste». Det skyldes delvis at den kristne liturgiske dagen begynner ved solnedgang. Det er en arv fra jødisk tradisjon som bygger på skapelsesberetningen i Første Mosebok: «Og det ble kveld, og det ble morgen, første dag.» Kvelden markerer også at arbeidsdagen er over.
I Norge er det lovbestemt helligdagsfred på helligdager fra klokka 00 til klokka 24 samt påske-, pinse- og julaften etter klokka 16. Den må ingen noe sted forstyrre med «utilbørlig larm».
Når arbeidsuka slutter og det blir kveld, kan kirkeklokker «ringe inn» høytider og helger. Tidligere var det skikk å la klokkene kime ved soloppgang og solnedgang for å markere arbeidsdagens begynnelse og slutt. I Sverige markerer mange kirker hver helg med «helgmålsringning», «helgmålsbön» eller «helgsmål» klokka 18 på lørdager.
Også sabbaten begynner om kvelden. Den ukentlige religiøse hviledagen varer fra fredag ettermiddag til lørdag kveld.
Aftenmesse er en katolsk gudstjeneste om kvelden. Nattverd, det rituelle måltidet under en kristen gudstjeneste, betyr opprinnelig «kveldsmat».
Også ikke-religiøse arrangementer blir avholdt på kveldstid etter at arbeid og andre gjøremål er avsluttet for dagen og folk får fritid til sammenkomster, rekreasjon og hvile. Et eksempel er festingen på nyttårsaften for å feire overgangen til et nytt kalenderår ved midnatt før nyttårsdagen. Andre tilstelninger og aktiviteter er kveldskonserter, aftenforestillinger og møtekvelder. En soaré, etter soir, det franske ordet for «kveld», er et større, finere kveldsselskap med underholdning og dans.
Tradisjonell TV har flest seere på kvelden. Prime time, «beste sendetid», regnes i Norge fra klokka 19 til 23. Navnet på Aftenposten viser til Oslo-avisens opprinnelige ettermiddagsutgivelser som kom med ferskere nyheter enn konkurrentenes morgenutgaver.
Kveldsmat er et lettere måltid på kvelden og det siste før natta.
Hver dag avsluttes gjerne med rutinemessig kveldsstell, eventuelt også med kveldssang for å roe barn som har lagt seg og skal sove, og aftenbønn før leggetid.
(en) Evening – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Trollvinter

Trollvinter (svensk Trollvinter) er ei barnebok fra 1957 av den finlandssvenske forfatteren Tove Jansson. Det er den sjette av bøkene om Mummitrollet. Boka utkom på norsk i 1958, oversatt av Gunnel Malmstrøm.
Boka har blitt beskrevet som Janssons «virkelig litterære gjennombrudd», og som en «fast tømret helhet», i motsetning til de tidligere, episodiske bøkene. Jansson mottok den svenske bildebokprisen Elsa Beskow-plaketten for boka.
Jansson hadde hatt suksess med de første bøkene fra Mummidalen, og innledet i 1953 et samarbeid med London's Evening News om en daglig tegneseriestripe. Stripa begynte i 1954, og gikk etterhvert i 120 aviser. Arbeidspresset med tegneserien førte til at Jansson mistet arbeidslysten i forhold til nye bøker fra Mummidalen.
Hun fikk fornyet arbeidslysten gjennom et vendepunkt i sin egen forståelse av Mummidalen: «Med den boken fikk Mummitrollet et eget ansikt. Han var ikke lenger bare et snilt og morsbundet lite troll som opplevde eventyr. Etter den fortellingen ble bøkene mindre barnslige.» Mens de tidligere bøkene konsentrerer seg om somrene i Mummidalen, byr Trollvinter på en ødslig vinterlandskap, som Mummitrollet må mestre alene. Fortellingen har derfor også mer preg av utviklingsroman.
Jansson hadde i 1955 møtt og blitt samboer med kunstneren Tuulikki Pietilä, et forhold som varte livet ut. Pietilä blir portrettert i figuren Too-tikki, som introduseres i Mummidalen i denne boka.
Vanligvis ligger Mummifamilien i dvale fra november til april. Når Mummitrollet våkner i januar føler han seg forvirret, ensom og mismodig, for alt er så rart og fremmed. Han er den første mummi som opplever vinteren.
I løpet av bokas seks kapitler orienterer Mummitrollet seg først i huset. Etterhvert møter han Too-tikki, og er hennes gjest i badehuset, sammen med Lille My. De møter Isfruen, som kommer inn fra havet med en intens, ødeleggende kulde. Mummitrollet møter en liten, bustete stamfar som bor bak kakkelovnen. I kapitlet «De ensomme gjestene» må Mummitrollet skaffe mat til flere sultne, uventede gjester: hunden Ynk, en flott smånurk, en forvirret Filifjonke og en uforskammet gafse. Den friskfyraktige Hemulen introduserer slalom, isbading og overnatting i snøhule. Boka avsluttes med at våren kommer, og Mummitrollet deler sine nye erfaringer med Mummimamma, som rydder opp.
Nordic Tenors

Nordic Tenors er en norsk vokalgruppe bestående av tenorene Jan-Tore Saltnes, Nils Georg Nilsen og Espen Solsbak.
Ensemblet fikk sammen med pianisten Sjur Hjeltnes Komiprisen 2006 i klassen beste nykommer. I løpet av 2007 hadde de forestillingen Bella Notte på Christiania Theater. De var også syngende toastmastere ved kong Haralds 70-årsdag, og var med på å åpne Operahuset i Oslo våren 2008.
I 2009 hadde de première på showet Nytt Show/Live at Logen i Logen Teater i Bergen. I 2010 ble de igjen nominert til Komiprisen, denne gangen i klassen «Årets nummer» for sangen «Jodlermelodi».
I 2011 satte Nordic Tenors opp juleforestillingen Christmas with Nordic Tenors and the Neumann Strings.
Deres første studioalbum, med samme navn, ble gitt ut november samme år. I 2012 fortsatte de sitt samarbeid med Neumann Strings, og 22. september hadde de première på showet An Evening with Nordic Tenors and The Neumann Strings.
2013 inngikk Nordic Tenors et samarbeid med Blå Kors og Barnas Stasjon og gav ut en singel med video kalt «Vi kan male himlen blå».
Gruppens ti-årsjubileum ble markert med forestillingen Ten years with Nordic Tenors som ble arrangert for brassband og janitsjar i 2013.
Fra 2014 fortsatte trioen å turnere med pianist Øystein Lund Olafsen i Skandinavia og USA. Julekonsertturnéen endret navn til Christmas with Nordic Tenors, og de fortsatte også sitt samarbeid med Blå Kors. I 2016 hadde de premiere på forestillingen Con Amore.
Fra 2018 dro Nordic Tenors sammen med Olafsen på norgesturné med sin nye konsert Viva la Musica.
Nordic Tenors skulle delta i delfinale 4 i Melodi Grand Prix 2020 med sangen «In This Special Place».
I 2021 hadde gruppen première på forestillingen «Classics» og i 2023 feiret trioen sitt 20-års-jubileum med première og turné med forestillingen «Jubileum».
Jacob Young

Jacob Albert Young (født 14. juli 1970 på Lillehammer) er en norsk jazzmusiker (gitar), utdannet ved Universitetet i Oslo og i New York under bl.a. Jim Hall. Young har en rekke utgivelser og er en mye brukt musiker i Oslos jazzmiljø.
Etter studiene returnerte han til Oslo i 1995, og ga ut This is you (NorCD, 1995), med musikerne Larry Goldings, Nils Petter Molvær, Bendik Hofseth, Terje Gewelt og Per Oddvar Johansen. Debutplaten ble etterfulgt av Pieces of time (Curling Legs, 1997), med samme musikere. På Youngs tredje soloplate Glow (Curling Legs, 2001) bidro Arve Henriksen, Jarle Vespestad, Trygve Seim, Mats Eilertsen, Vigleik Storaas, Christian Wallumrød, Bendik Hofseth, Håkon Kornstad, Øyvind Brække, Knut Reiersrud, Audun Erlien og Reidar Skår. Duo med Karin Krog resulterte i Where flamingos fly (Grappa, 2002), assistert av bassist Arild Andersen.
Hans egen J.Y. Group består av Mathias Eick trompet, Vidar Johansen klarinett og saksofon, Mats Eilertsen bass, og Jon Christensen trommer, og ga ut en, av kritikerne høyt priset, Evening falls (ECM, 2004) samt turnerte Europa. En avledning, J.Y. Trio består av Eilertsen og Christensen, og har bl.a. turnert i Nord-Makedonia.
Young har for øvrig medvirket på innspillinger med Knut Riisnæs, Bendik Hofseth, Jan Erik Vold/Egil Kapstad, og en rekke andre jazzmusikere i Oslo-miljøet. Han virker også som filmkomponist og er produsent for rapperen Sander. I 2003 mottok han Gammleng-prisen (jazz).
Spellemannprisen 2009

Spellemannprisen 2009 var den trettiåttende utgaven av Spellemannprisen og ble delt ut i Oslo Spektrum i Oslo lørdag 6. mars 2010. Donkeyboy ble kveldens store vinnere med tre priser, mens Alexander Rybak ble kåret til Årets spellemann og Jahn Teigen mottok sin andre hederspris.
Ved siste påmeldingsfrist for Spellemannprisen 30. november 2009, var det registrert 761 påmeldinger, noe som er ny rekord for utdelingen. Blant disse ble de nominerte til 21 av klassene plukket ut og offentliggjort 25. januar 2010. De nominerte til årets musikkvideo ble offentliggjort 9. februar mens årets hit ble offentliggjort 23. februar. I begge disse klassene er det mulig for publikum å stemme via internett. For spesialpriser som Årets spellemann, bransjeprisen og hedersprisen blir det ikke offentliggjort noen navn på forhånd.
Prisutdelingen ble overført direkte på TV 2 med Solveig Kloppen og Ivar «Ravi» Johansen som programledere.
Kvinnelig artist:
Mannlig artist:
Popgruppe:
Elektronika:
Samtidsmusikk:
Rock:
Blues:
Country:
Metal:
Hip-hop:
Folkemusikk/Gammaldans:
Danseorkester:
Jazz:
Klassisk musikk:
Viser:
Åpen klasse:
Barneplater:
Tekstforfatter:
Populærkomponist:
Samtidskomponist:
Årets nykommer:
Årets musikkvideo:
Årets hit
Nydalen station

Nydalen station (Norwegian: Nydalen holdeplass) is a railway station on the Gjøvik Line in Oslo, Norway. The station was built opened in 1946, and is located between Grefsen and Kjelsås. Like most of the local Oslo stations on the Gjøvik Line, Nydalen is a small station. It is unmanned, has only a single wooden platform, and is served only by commuter trains. Close by, but not in connection, is a subway station with the same name, Nydalen.
The station is located in Nordre Aker borough. The area around the stations is largely industrial, though the area (Nydalen) is gradually being changed into a more residential-industrial mix. Close by is BI Norwegian Business School campus.
On December 23, 2009, the station was reopened following upgrades to the station infrastructure.
Majorstuen station

Majorstuen is a subway station on the Oslo Metro and a tram stop on the Briskeby Line of the Oslo Tramway. It is located in the Majorstuen neighborhood in the Frogner borough.
Majorstuen is shared by all the subway lines, and, being located just after the tunnel entrance, it is the only such station not located underground. Majorstuen was originally the end station for Holmenkollbanen, and remained so until the tunnel to Nationaltheatret Station was completed.
After Majorstuen the subway lines split up in three directions. Sognsvannsbanen runs northwards, Holmenkollbanen runs to the northwest while Røabanen and Kolsåsbanen are on a shared track to the west.
The station has three platforms. There are two main platforms facing each other. Behind the platform for outbound trains is a bay platform, used for the trains on the west side of Oslo which terminate at Majorstuen. Such trains are not common, they are usually early-morning trains or trains which are retiring for the evening. Between 2002 and 2004 however, Holmenkollbanen terminated at Majorstuen and all these trains used this platform. Also located on the outbound platform is a Narvesen kiosk, the only such kiosk on the Oslo Metro behind the ticket barriers.
Majorstuen itself is largely a residential area, although there is a great deal of commercial business as well. It is close to the Oslo Tramway Museum, and also serves the MF Norwegian School of Theology, the Norwegian Academy of Music, the Norwegian Police University College and a Police Station, Chateau Neuf and the movie theatre Colosseum. It is a node for public transportation, outside the subway station are bus stops for several bus lines and a tram stop serving the Frogner and Briskeby Lines on Oslo Tramway.
Holmen (station)

Holmen is a station on the Røa Line (line 2) of the Oslo T-bane system. It is located between Makrellbekken and Hovseter and serves the neighbourhood of Holmen. The station is 6.1 km from Stortinget. Holmen was opened on 24 January 1935 when the line was completed to Røa. The station is at an altitude of 119.4 metres above sea level. The station is located in a mainly residential area.
The Oslo subway system has fought a battle against graffiti, and one of the incidents turned violent on 2 February 2007, when a subway driver was beaten by a vandal.
Media related to Holmen stasjon at Wikimedia Commons
Oslo Bus Terminal

Oslo Bus Terminal (Norwegian: Oslo bussterminal) is the main bus station serving Oslo, Norway. It is connected to Grønland station. Also known as Oslo Bussterminal. Owned by Vaterland AS, it is located beside Oslo Central Station and serves local buses to Akershus as well as domestic and international coaches.
The station was built by the Akershus transit authority Stor-Oslo Lokaltrafikk as a bus station for their routes to Downtown Oslo. The station is five minutes walk from Oslo Central Station, as well as the rapid transit station Jernbanetorget and the tram and city bus services at ground on Jernbanetorget. On the east side of the station, a tram station named Bussterminalen Grønland allowed the quickest transfers to the Ekeberg Line. It was closed in late 2020.
Marh al lorh

Marh al lorh zo ul levr brezhonek gant Per-Jakez Heliaz embannet e 1986. Diouzh an titl e komprener eo skrivet e falc'huneg, met ar film tennet dioutañ ha bet advouezhiet gant Dizale en deus Marc'h al Lorc'h da ditl.
Troidigezh Le Cheval d'orgueil Per-Jakez Heliaz eo, graet gant an oberour e-unan.
E 1975 e oa bet embannet ar skrid gallek gant an dastumad Terre Humaine e ti an embanner gall Plon e Pariz.
E 1986, 11 vloaz war-lerc'h an embannadur gallek, e oa deuet er-maez ar skrid brezhonek, a oa ar skrid orin hervez an oberour. Embannet e oa ivez en dastumad Terre Humaine e ti an embanner gall Plon, e Pariz. Heñvel-vi e oa golo al levr brezhonek ouzh an hini gallek, war-bouez anv al levrioù : paper heñvel, golo kalet, keinet heñvel, un embannadur kaer evel n'eus ket kalz e brezhoneg. E falc'huneg e oa skrivet evel pennadoù Ouest-France.
Ne reas ket berzh tamm ebet avat, ha distrujet e voe ar miliadoù a levrioù na oant ket bet gwerzhet.
Un toullad bloavezhioù goude e oa bet Emgleo Breiz oc'h adembann levr Heliaz gant ur golo tanav ha war baper marc'had-mat.
Le Cheval d'orgueil (film)

Le Cheval d'orgueil (Marc'h al Lorc'h hervez an doare advouezhiet e brezhoneg) a zo ur film gall sevenet gant Claude Chabrol, deuet er-maez e 1980, ha savet diwar al levr eñvorennoù gant Per-Jakez Heliaz.
Ar vuhez war ar maez er Vro-Vigoudenn, e mervent Breizh, e penn kentañ an XX kantved betek fin ar Brezel-bed kentañ. Paour-razh eo ar gouerien ha n'o deus ken pal nemet en em geitañ ganti kement ha ma c'hellont. Pêr-Alan a gej gant Anna-Vari, mevel eo e-barzh un ti-feurm hag ober a ra war-dro ar c'hezeg dreist-holl. O dimeziñ a zo un troc'h devezh a-raok distreiñ d'ar baourentez. Genel a raio ur mab: Pêr-Jakez lesanvet « Pêrig », hag a vo desavet gant e dad-kozh Alan. Deskiñ a raio ez eo war al lorc'h e saver pa ne vezer ket perc'henn d’ur marc'h.
Er penn-kentañ en doa raktreset Claude Chabrol ober ur film diwar-benn peizanted ar Creuse e deroù an XX kantved. Pa lennas best-seller Per-Jakez Heliaz e tibabas cheñch lec'h hag istor. Al levr a dres Breizh war ar maezioù e penn-kentañ an XX kantved, un nebeud bloavezhioù a-raok ar Brezel-bed kentañ. An azasadur, bet fiziet e Daniel Boulanger, a zo tuet war-zu al lodenn eñvorennoù ha kont a ra buhez Pêr. N'eo ket bet degemer mat ar film gant ar filmvarnourien pa 'zo deuet ar-maez, ne weler ket anezhañ alies war ar skinwel. Kerse bras en deus bet Chabrol da na vezañ sevenet ar film e brezhoneg, dre m'en deus filmet an traoù e galleg ez eus bet un nebeud diaesterioù (da skouer pa n'en deus ket c'hoant Pêr deskiñ ar galleg er skol). Ar film-mañ a zo un azasadur feal d'an oberenn orin gant Per-Jakez Heliaz hag un tres eus ur rannvro gant un identelezh kreñv.
« Ce film est dédié au pays Bigouden » a zo an dediadenn a c'heller lenn e-pennkentañ ar film Le Cheval d'Orgueil.
Advouezhiet e oa bet ar film e brezhoneg e 2008 gant Dizale.