davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Columbia and Cowlitz Railway

The Columbia and Cowlitz Railway (reporting mark CLC) is a short-line railroad owned by Patriot Rail Corporation, and is headquartered in Longview, Washington. The railroad serves an 8.5 miles (13.7 km) route from the Weyerhaeuser Company mill in Longview to the junction just outside the city limits of Kelso. From there, traffic is either switched to the Patriot Woods Railroad, formally known as the Weyerhaeuser Woods Railroad, where it is transported to Weyerhaeuser's Green Mountain Sawmill at Toutle or it is switched to the BNSF/Union Pacific joint main line for movement to either Portland, Oregon, or Seattle, Washington.
The railroad employs thirteen people and hauls around 12,000 carloads a year.
CLC was incorporated on April 9, 1925, and the line was constructed between 1926 and 1928. The railway was a wholly owned subsidiary of Weyerhaeuser Company until its sale in 2010 to Patriot Rails. Patriot also purchased the Weyerhauser Woods Railroad, changing its name to Patriot Woods Railroad. The two railroads connect and work as one railroad with 37 miles (60 km) of track.
The railway owns a fleet of 500 freight cars including a mix of boxcars, centerbeam lumber cars, and flat cars. The Railroad utilizes seven locomotives.
All CLC freight cars are painted a navy blue color with white lettering, although some have worn a mineral red color, and the CLC's locomotives are painted navy blue with white lettering and white pinstripes across the top quarter of the bodies and across the frame sill. However, in times past, some of the locomotives also wore Weyerhaeuser's color scheme of yellow and black. The lone caboose is painted safety yellow with black lettering, Weyerhaeuser colors, and seems to be one of Weyerhaeuser's old cabooses, most likely either #1 or #2. A signature safety feature of CLC's locomotives is the blue strobe light on the roof of the locomotives. CLC chooses blue as their safety light color because of the large number of yellow and red flashing safety lights around the Weyerhaeuser mill in Longview.
The main commodities transported along the rails are newsprint, plywood chips, pulpboard, industrial waste and chemicals. Companies using the railroad services are Weyerhaeuser, Georgia-Pacific, NORPAC Foods Inc, Flexible Foam, Equa-Chlor, PPG Industries, Canexus and Solvay Chemicals.
Tōma, Hokkaido

Tōma (当麻町, Tōma-chō) is a town located in Kamikawa Subprefecture, Hokkaido, Japan. As of 1 January 2025, the town had an estimated population of 6,119 in 3033 households, and a population density of 30 people per km. The total area of the town is 204.90 km (79.11 sq mi).
Tōma is located on the eastern edge of the Kamikawa Basin, and the mountainous area to the east of the town continues into the Daisetsuzan mountain range. The Ishikari River flows along the border with Pippu Town, and its tributary, the Ushishube River, flows through the town.
Per Japanese census data, the population of Tōma is as shown below. The town is in a long period of sustained population loss.
The area of Tōma was part of Matsumae Domain in the Edo period. In 1893, 400 tondenhei soldier/settlers colonized the area. In 1906 the second-class village of Tōma was established. It became a first-class village in 1919 and was raised to town status in 1958.
Tōma has a mayor-council form of government with a directly elected mayor and a unicameral town council of ten members. Tōma, collectively with the other municipalities of Kawakami sub-prefecture, contributes three members to the Hokkaidō Prefectural Assembly. In terms of national politics, the town is part of the Hokkaidō 6th district of the lower house of the Diet of Japan.
The primary industry, centered on rice farming, is the main industry. In addition roses, chrysanthemums, cucumbers, and tomatoes are also cultivated. Local specialties include densuke watermelons (でんすけスイカ) known throughout Japan, and imazuri mai rice, voted "Most Delicious Rice In Hokkaido 7 Years In A Row". Watermelon-flavored soft-serve ice cream, ramen noodles, senbei and more are available year-round at the town's Roadside Station or Michi no Eki (道の駅), located on National Route 39.
The Tōma Town Forestry Association, which is responsible for managing private forests in the town, is responsible for management, operation, and lumbering, and is also working to promote local production and consumption by using timber produced in the town for public facilities and subsidizing the use of timber produced in the town for private homes.
Tōma has two public elementary schools and one public junior high school operated by the town government. The town does not have a high school.
JR Hokkaido - Sekihoku Main Line
In the late 1990s, the town government embarked on a campaign to make Tohma the number one "sports town" in Japan. While bubble-era funding eventually dried up, a number of first rate sports facilities and tourist attractions are still in operation today. Among these are a campground, large children's obstacle course, tennis courts, soccer, baseball and softball fields, park golf course, ski slope (beginner level with 1 rope lift only) and sports center. In addition, the town is also home to the Papillion Chateau insect museum, the Tōma Shōnyūdō Limestone Cave (one of the few in Hokkaido), and Healthy Chateau, a medium-sized hot spring.
Tōma's mascot is Ryuta-kun (おとっきー). He is a green dragon. Because he is based on a local legend, he resides at the Toma Limestone Cave.
HM Prison Isis

His Majesty’s Prison Isis is a Category C male Young Offenders Institution, located in the Thamesmead area of the Royal Borough of Greenwich, in south-east London, England. Isis Prison is operated by His Majesty's Prison Service, and is situated next to Belmarsh Prison and Thameside Prison.
In May 2009, the Ministry of Justice awarded Interserve a £110 million contract to design and construct a new prison called Isis (named for an alternative name for the River Thames) on underused land within the perimeter wall of Belmarsh Prison. The new prison was built to Category B security standards. In August 2009, the construction site of the new prison was evacuated after contractors discovered a suspected World War II bomb. Isis Prison is located on the site of the former Royal Arsenal, and the suspected bomb was found to be an empty shell casing. Interserve handed over the completed Isis Prison in April 2010, with the prison becoming operational soon after.
In January 2012, an inspection report by the Chief Inspector of Prisons criticised faulty technology which was being used at the prison. The report also found that the combination of new and transferred staff was causing problems in forming good staff-prisoner relations at the jail. However the report praised the prison's resettlement services, low drug use and support of prisoners at risk of self-harm. A month later, inmates at Isis claimed that there was a significant gang culture developing in the prison. Isis prison governor, Grahame Hawkins, admitted that gangs were a problem in the prison.
As a Young Offenders Institution and C-cat prison Isis holds male offenders aged from 18 (there is no maximum age). Accommodation comprises a mixture of single and double cells in two house blocks. The prison also has an entry building and a central activities centre (which houses a learning academy, segregation unit and PE academy). However, the prison does not have in-patient healthcare facilities.
Education and vocational training at the prison is delivered in partnership with Kensington and Chelsea College. Courses include mechanics (motorbike repair), construction, waste management, bicycle repair, barbering, catering, reprographics, broadcasting and media studies, ESOL and job related studies.
There is a visitor's centre at Isis Prison which is run by the Spurgeons charity. The visits complex consists of a main room, a supervised children's play area, a refreshment counter and vending machines.
51°29′39″N 0°05′21″E﻿ / ﻿51.49412°N 0.08915°E﻿ / 51.49412; 0.08915
Lauren (Brazilian footballer)

Lauren Eduarda Leal Costa (born 13 September 2002), simply known as Lauren, is a Brazilian professional footballer who plays as a centre-back for Atlético Madrid in Liga F and the Brazil women's national team.
In Brazil, Lauren played for AD Centro Olímpico and debuted as a professional for São Paulo.
She also played for Spanish club Madrid CFF in Liga F, making 40 total appearances and reaching the quarterfinals of the 2021–22 Copa de la Reina de Fútbol.
On 24 July 2023, NWSL club Kansas City Current signed Lauren to a contract through 2024 with an option for an additional year. The Current had previously traded $100,000 in NWSL allocation money and a 2024 international slot to fellow NWSL club North Carolina Courage in exchange for the right to sign Lauren.
On 21 August 2024, Kansas City Current announced that Lauren had been transferred to Atlético Madrid.
Lauren represented Brazil at the 2018 South American U-17 Women's Championship and the 2020 South American Under-20 Women's Football Championship. She made her senior debut on 20 September 2021.
On 27 June 2023, Brazil named Lauren to its final 2023 FIFA Women's World Cup squad. On 24 July, she made her World Cup debut in Brazil's opening group-stage match against Panama, which Brazil won 4–0.
On 1 February 2024, Lauren was called up to the Brazil squad for the 2024 CONCACAF W Gold Cup.
On 2 July 2024, Lauren was called up to the Brazil squad for the 2024 Summer Olympics. She started the gold medal match against the United States, a 1–0 defeat that gave Brazil the tournament's silver medal. Lauren described the Olympics as a "unique" experience, with heightened emotional significance due to her family's presence at the final.
Lauren scored her first international goal on 1 December 2024, contributing to a 2–1 victory over Australia.
Brazil U20
Brazil
江陵端午祭

江陵端午祭（韓語：강릉단오제）是南韓江原道江陵市市民慶祝端午節時的傳統習俗，於2005年11月25日向聯合國教科文組織成功申報為非物質文化遺產。江陵端午祭是現在韓國保存比較完整的傳統節日習俗之一。原來在韓國許多地區都有端午習俗，後來隨著社會的發展漸漸消失了，唯獨江陵地區完整地保存著。
端午为农历五月初五，又称端阳。江陵端午祭與中国的端午节名字相近，易混淆，故引發了爭議。然而，根據歷史，該節日起源与中国人的端午节大不同。朝鲜人主要在江陵市形成了今天在这一地區性节日，所以，其内容也与端午节以及朝鮮半島其他地區的端午習俗大異其趣。 最为重要的是，教科文的非物质文化遗产不是版权，而且允许多国共同申报。以训鹰术为例，韩国与多国共同申报。
傳說太祖王建建立高麗時，為討伐神劍而處於危機，此時出現了兩名僧人加以解救，從此就有祭祝大關嶺城隍的端午祭。當年江陵地區會舉行盛大的端午祭以祭祝「大關嶺城隍」（대관령 성황），聲勢浩大到足以聚集數萬名群眾。後來大關嶺城隍的端午祭成為了一種祈求村民平安的洞祭。
根據許筠《惺所覆瓿藁》中的記載，江陵端午祭的祭拜對象是統一三國功臣的金庾信將軍，金庾信小的時候曾在溟州（現江陵）求學，學習武術，死後變成大關嶺山神，因為有求必應，所以每年五月都會舉行山神祭。大關嶺城隍則傳說是一位叫泛日（一名梵日）國師，泛日國師在壬辰倭亂時爬上大關嶺施展法術，江山和草木都變成兵卒，讓倭寇不敢靠近，成為保護鄉土的功臣，傳說死後變成大關嶺城隍神。另外，还有一个“大關嶺國師女城隍”，与大關嶺國師城隍供奉在不同的城隍庙堂。
江陵是漢代東暆縣（屬臨屯郡），根據文獻記錄，當地濊族在十月時會舉行一個稱為「舞天」的秋收感恩慶典，五月時則會相對的舉行祈禱穀物豐收的播種期的慶典，在朝鮮朝前稱文人南孝溫的《秋江集》中記載，「三、四、五月中擇日迎巫以祭山神 富者馬太載 貧者負載 陳於鬼席 吹笙鼓瑟連三日 酒飽然後下家 始缶人買賣 不祭則尺席不得與人」。
在江陵地區，端午祭有著繁瑣的祭祀儀式。如果從迎神的“前夜祭”算起，一般要舉行五個晝夜;如果從“山神祭”算起到送神止，時間長達 20多天;如果從“謹釀神酒”算起，則長達一個月的時間。這種慶祝方式，通行於以江陵市為中心的嶺東地域，直到平昌郡的大關嶺。江陵地区的端午祭，包含了祭祀、演戲、遊戲等内容。其中的祭祀儀式所祭祀的神靈是“大關嶺山神”或大關嶺城隍，保存了完整的形式和内容，是江陵端午祭的核心。这也是韓國 江陵端午祭1967年被指定為韓國第13號無形文化財產的主要原因。南韓2005年向联合国教科文组织就江陵端午祭正式提出申请。2005年11月24日被联合国教科文组织正式确定。
江陵端午祭與其他地方的端午節活動最大的不同，在於他們是從陰曆四月已經開始活動，直到五月初為止。這種慶祝方式，通行於以江陵市為中心的嶺東地域，直到平昌郡的大關嶺。江陵地区的端午祭，包含了祭祀、演戏、游艺等内容。其中的祭祀仪式所祭祀的神灵是“大关岭山神”、洞（村落）城隍等，保存了完整的形式和内容，是江陵端午祭的核心。这也是南韓江陵端午祭1967年被指定为南韓第13号无形文化财产的主要原因。
根據學者表示，韓國人在1940至1950年代時嚮往現代化，到1960年代，韓國經濟開始起飛時更加重視西方文化。當時一些有識之士憂心民族文化將逐漸枯萎失傳，呼籲政府和民間為此共同努力，於是開始重視民俗文化的蒐集及研究，並且將民族文化的遺產加以維護。
1960年南韓中央大學的任東權教授發現江陵市舉辦的端午祭活動規模最大，且很有特色，於是寫了調查報告，向韓國文化觀光部申請確認其為韓國無形文化遺產。由於評委們對民俗文化缺乏瞭解，花了很多時間研究討論，直到1967年這項提案才正式通過，成為南韓第13號韓國無形文化遺產，其中包含了官奴假面舞、盪鞦韆、角力、農樂比賽大會、農謠高唱大會等許多民俗活動。
「江陵端午城隍祭」在1967年被訂為重要文化財第十三號，聯合國教科文組織在2001年開始，每兩年開一次會，宣佈無形文化遺產名單，2005年聯合國宣佈第三批名單，一共四十三項，其中包括韓國申請的「江陵端午祭」，主神是大關嶺城隍爺，所以又稱為「江陵端午城隍祭」，並於十一月二十四日正式確定韓國申報的江陵端午祭為「人類口傳和無形文化遺產」。
World Erotic Art Museum

25°47′00″N 80°07′56″W﻿ / ﻿25.783295°N 80.132102°W﻿ / 25.783295; -80.132102
The World Erotic Art Museum, located in the heart of the Miami Beach, Florida Art Deco District, is a museum, library, and education think tank that uses its collection to illustrate the history of erotic art. It contains the collection of Naomi Wilzig.
The collection includes sculptures, drawings, paintings, and photographs. The collection ranges from folk art to the work of famous artists. The Museum shows artwork from artists like Rembrandt, Picasso, Salvador Dalí, Fernando Botero as well as Robert Mapplethorpe, Paul Kagan, Helmut Newton and Bunny Yeager to name just a few out of more than 4000.
In 2011 WEAM premiered the first US exhibition of rare erotic Rembrandt etchings belonging to the Barony of Fulwood Trust, the exhibition was curated by the Baron of Fulwood and Dirleton. In 2012 the curator Helmut Schuster arranged the first solo show of Helmut Newton in Florida in cooperation with the MDM in Salzburg.
Tecktonik

Tecktonik (abreviado TCK) es una marca comercial francesa registrada en el año 2002 cuyo logo es una águila heráldica. La marca Tecktonik comercia desde ropa hasta bebidas energéticas. Sus diseños, con colores neón, pantalones ajustados y zapatos tenis llamativos, han sido adoptados por la cultura Electro Dance como parte de su indumentaria. Incluso, se ha dado la apertura de peluquerías Tecktonik en asociación con una célebre marca de geles y champús para el cabello, que ha visto en este movimiento un fenómeno con "gran potencial" para el negocio. En dichas peluquerías los adeptos pueden conseguir peinados en forma de crestas, mechas fluorescentes y maquillaje en forma de estrella en el rostro.
Esta moda dio lugar a numerosos errores. En efecto, Tecktonik no designa un estilo de música electrónica, sino ciertas batallas de baile en el club Metrópolis (donde el estilo practicado es el electro dance), comercializando compilaciones producidas teniendo como base estas batallas, una marca de ropa y una bebida, así como promover el fenómeno de popularización de todo lo que precede al movimiento por el rodeo de alianzas en la calle y de vídeos disponibles para internet.​
Torre Hıdırlık

La Torre Hıdırlık (en turco: Hidirlik Kulesi) es una torre situada en la ciudad de Antalya, en el sur de Turquía, junto al Parque Karaalioglu y Kaleiçi, el centro histórico, en el sitio donde los antiguos muros de la ciudad encuentran las murallas de la costa.​
Se supone que fue construida en el siglo II d. C., cuando Antalía formaba parte del Imperio Romano. En un principio con planta cuadrada, se transformó luego en una torre circular en el mismo siglo en que fue construida. Hasta hace poco se pensaba que sería un monumento público, pero estudios recientes sugieren que habría sido construida como un mausoleo en honor de un senador romano y de su familia.​ Desde entonces sirvió como fortificación o faro.
La estructura, con 14 metros de altura, consiste en una torre circular erguida sobre un pedestal cuadrado. La puerta, situada en el lado oriental, da acceso a una pequeña sala donde se encuentra una escalera estrecha. En la parte superior hay señales de restauración llevadas a cabo durante los períodos seljúcida y otomano. El monumento es a veces usado como teatro.​
Torre de Isla Canela

La torre de Isla Canela es una antigua fortificación situada en el municipio español de Ayamonte, en la provincia de Huelva. Se encuentra ubicada en la Isla Canela, junto a la carretera que une el casco urbano de Ayamonte con la barriada de Punta del Moral. Pese a su buen estado de conservación, en 2009 se realizó una intervención en el monumento para consolidar su estructura y rehabilitar el edificio. Es Bien de Interés Cultural, con categoría de Monumento.​​
Se trata de una torre circular erigida en la Edad Moderna para la defensa del territorio. Es una típica construcción con una única entrada y escalera de madera hasta la parte superior, donde se emplaza una pequeña construcción defensiva desde donde se oteaba el horizonte y se avisaba de posibles incursiones piratas en la costa, o invasiones.
Siguiendo el tipo de sistema constructivo, está catalogada como una torre artillada de gran tamaño, que cuenta con una doble cámara en su interior. El acceso se realiza mediante una puerta elevada sobre el plinto, a través de un pasillo que lo conecta con la cámara interior, separada de la otra cámara por una cúpula. Además, encontramos grabados sobre la fauna marina en su interior.
El proceso natural de colmatación de la desembocadura del Guadiana, alejaría a la torre de la línea de costa, perdiendo totalmente su funcionalidad.
Se trata de una torre, conocida como las de almenara, construidas entre los siglos XVI y XVII para la defensa del territorio costero, frente a los ataques de los corsarios y de otros estados europeos que se encontraban en guerra contra la Monarquía Hispánica, como Inglaterra. Asimismo, la Torre de Isla Canela se articula como parte de la defensa de Ayamonte, siendo uno de los múltiples elementos fortificados de la villa, junto con el Castillo de Ayamonte, el Baluarte de las Angustias o el Baluarte de Buscarruidos, entre otros.
La costa atlántica sur de la Corona de Castilla, desde Gibraltar hasta la frontera con el Reino de Portugal, era una zona pobre y poco poblada, que a diferencia de la costa del Levante, ésta no contaba con fortificaciones medievales, sino con castillos urbanos, como el de Huelva o el de Ayamonte, y los habitantes de la zona, estaban expuestos constantemente a saqueos e invasiones.
Esta torre formaba parte del sistema defensivo de torres proyectado desde Gibraltar hasta Ayamonte, cuyo plan fue ordenado por mandato del rey Felipe II, y encomendado primero a Francés de Álava, y posteriormente a Luis Bravo de Lagunas. Dichas torres se construyeron entre 1585 y 1608.
Está declarada como "Monumento", en la Base de Datos de Patrimonio Inmueble de Andalucía (BDI) con el código 210100003,​ descrita como torre vigía.
Ingeniería energética

La ingeniería energética, ingeniería de la energía o ingeniería de sistemas energéticos es la rama de la ingeniería que se ocupa del estudio de las fuentes de energía, tanto energías no renovables, convencionales —nuclear, petróleo, gas natural, carbón, etc.— como renovables —solar, hidráulica, eólica, geotérmica, etc.—, su impacto sobre el medio ambiente y la eficiencia energética. Combina conocimientos de matemáticas, física, química, economía y medio ambiente para desarrollar fuentes de energía más eficientes y sostenibles, mejorar la operación de los edificios y los procesos de producción.
Uno de los tantos retos tecnológicos probablemente más importantes que tiene la sociedad actual es el desarrollo de un sistema energético en crecimiento constante que sea económicamente viable, con fuentes de energía que garanticen el suministro y preservando a la vez el medio ambiente. La educación e investigación en la ciencia e ingeniería energética, y particularmente en las tecnologías, son hoy exigencias imperiosas para hacer frente al problema de un uso sostenible de los recursos energéticos.​
El objetivo de la ingeniería energética es reducir el consumo de energía primaria, reducir la facturación mensual de costos tanto en el sector industrial como en el residencial, reducción de gases de efecto invernadero sin afectar el nivel de producción o calidad de servicio mediante técnicas de eficiencia energética elaboradas por el profesional.
La ingeniería energética tiene un campo de acción muy amplio.​ El ingeniero energético es un profesional formado para investigar, planificar, administrar, diseñar, desarrollar, ejecutar, supervisar, evaluar, seleccionar, operar tecnologías y sistemas energéticos de generación, conversión, transmisión o transporte, distribución, consumo eficiente y planificación tanto térmica como eléctrica. Para esto sus actividades las desarrolla como actividades amigables al medio ambiente. Sus áreas de aplicación son:
TECNOLOGÍAS DE GENERACIÓN Y CONVERSIÓN:
SISTEMAS DE TRANSMISIÓN, DISTRIBUCIÓN Y COMERCIALIZACIÓN DE ENERGÍA ELÉCTRICA:
UTILIZACIÓN EFICIENTE DE LA ENERGÍA ELÉCTRICA, TÉRMICA Y MECÁNICA (CENTROS DE CONSUMO DE ENERGÍA):
AUTOGENERACION DE ENERGÍA:
CONSULTORÍA:
FISCALIZACIÓN Y GESTIÓN:
INVESTIGACIÓN DE NUEVAS FUENTES ALTERNAS DE ENERGÍA:
DOCENCIA
Los egresados de la titulación de Ingeniería Energética o de la Energía en España poseen su propia agrupación profesional nacional. La Asociación de Ingenieros de la Energía, denominada «AINEnergía», fomenta el intercambio de conocimientos y experiencias para mejorar el desempeño de los estudiantes y profesionales de esta titulación. En la actualidad, su agrupación profesional fundada en 2014 en España, se ha extendido por más países de habla hispana, creando una agrupación internacional con miembros de más de 17 países.
Despilfarro energético

El despilfarro energético es el derroche injustificado de energía, especialmente combustibles y electricidad, y la utilización injustificada de dispositivos de baja eficiencia energética.
El despilfarro energético representa una parte importante de la huella ecológica . Tiene consecuencias colaterales, entre ellas la emisión de residuos (a veces tóxicos), contaminación lumínica, numerosos contaminantes y gases de efecto invernadero, lo que se traduce en una contribución al calentamiento mundial o a la contaminación térmica local.
El despilfarro energético tiene muchas causas y fuentes:
La historia demuestra que el acceso fácil y barato a los bienes energéticos comunes (gas, petróleo, carbón, madera y, más recientemente, la energía nuclear, ha favorecido el despilfarro energético. Este fenómeno es un ejemplo de la tragedia de los comunes y es una de las fuentes de la sobreexplotación del hábitat.
La situación de partida es una habitación iluminada con una bombilla incandescente de 60 vatios que una persona enciende cuando se levanta, a las 8ː00, y y apaga cuando se acuesta, a las 23ː00. Entoncesː
Este despilfarro supone retos ambientales, sociales, culturales, sanitarios y morales.
La compra pública ética, la responsabilidad social y ambiental de las empresas y todos los enfoques y gobernanza basados en el desarrollo sostenible buscan reducir el desperdicio de energía. Organizaciones como la Agencia Francesa de Medio Ambiente y Gestión de la Energía contribuyen a ello.
The Energy and Resources Institute

The Energy and Resources Institute (TERI) is a research institute in New Delhi that specializes in the fields of energy, environment and sustainable development. Established in 1974, it was formerly known as the Tata Energy Research Institute. As the scope of its activities widened, it was renamed The Energy and Resources Institute in 2003.
The origins of TERI lie in Mithapur, a remote town in Gujarat, where a TATA engineer, Darbari Seth, was concerned about the enormous quantities of energy his factory spent on desalination. He proposed the idea of a research institute to tackle the depletion of natural resources and energy scarcity. J. R. D. Tata, chairman of the TATA Group, liked the idea and accepted the proposal. TERI was set up with a modest corpus of 35 million rupees. On the invitation of the then Prime Minister Indira Gandhi, TERI was registered in Delhi in 1974 as the Tata Energy Research Institute.
TERI initially began its operations in the Bombay House, Mumbai, headquarters of Tata. In 1984, it moved to Delhi where it continued to operate out on the rented premises (which included the India International Centre) for almost a decade. In 1993, the organization set up its permanent base in Darbari Seth Block, named after its founder, in the India Habitat Centre complex located at Lodi Road, New Delhi. Today TERI has a global presence with many centres in India and abroad.
In October 2011, Princess Máxima of the Netherlands opened the European headquarters of TERI in Utrecht.
TERI established a research base in Africa to provide technical assistance as well as to facilitate exchange of knowledge amongst the communities in various African states.
In 2016–17, TERI set up the world's biggest facility for Mycorrhiza production in Gual Pahari, Gurugram, Haryana.
TERI has over 1250 employees, with research professionals from disciplines pertaining to issues of environment and energy. The institute's present director general is Dr Vibha Dhawan.
The scope of the organisation's activities includes climate change, energy efficiency, renewable energy, biotechnology, and social transformation.
TERI Press, TERI's publishing arm releases publications out of which some vaguely noteworthy publications are :
Green Rating for Integrated Habitat Assessment (GRIHA) was conceived by TERI and developed with Ministry of New and Renewable Energy, is a national rating system for green buildings in India.
TERI School of Advanced Studies was established on 19 August 1998, and was recognised by the University Grants Commission (UGC) as a deemed-to-be University in 1999. Set-up as the TERI School of Advanced Studies in 1998, the institution was subsequently renamed TERI University.
Established in January 2015 to provide sustainability education and help create environmental awareness among children at an early age. Inaugurated by Union Minister for Environment and Forests Prakash Javadekar, the K–12 school is affiliated to CBSE.
Albert (organisation)

Albert (stylised as albert) is an environmental organisation aiming to encourage sustainable film and television production. Albert began as a carbon footprint calculator for productions at the BBC, a tool which was subsequently donated to a new Albert organisation headed by BAFTA in 2011.
Albert's strategy and development is supported by a steering group of industry representatives. The steering group currently includes the BBC, ITV, C4, Netflix, Amazon MGM Studios, Warner Bros. Discovery, PACT, Channel 5 and BAFTA.
The Albert carbon footprint calculator allows a production to calculate its predicted carbon footprint from pre- to post-production. Productions can then go through the certification process, where they implement sustainable production techniques to reduce carbon emissions where possible, and offsets where it is not. Productions that successfully complete certification are awarded a 1, 2 or 3 star certificate and given use of the Albert Certified Production logo on their credits.
Currently, all BBC, ITV, Channel 4, UKTV, Sky and Netflix productions in the UK are required to register their carbon footprint using the Albert carbon calculator, and the BBC requires all television commissions to be Albert certified. In 2023, 3,003 productions registered their carbon footprints via Albert, and 2,451 received Albert certification.
In May 2019, Albert launched the "Green Rider" project in association with Spotlight. The Green Rider takes its name from the Inclusion Rider, as a way to champion climate action through an actor’s contract, calling for good environmental practices to be observed on set. For example, requesting plant-based catering, low energy lighting, or for the production company to agree to a ‘zero to landfill’ policy for its sets.
Albert started the Creative Energy project in 2017, which enables production companies to switch to a 100% renewable energy supplier. The supplier that Albert partners with is reviewed every year based on ‘green’ criteria. Their previous supplier was Good Energy. However, they are now supplied by the green energy supplier Ecotricity since 2024. Additionally, creative offsets is another upcoming Albert scheme which allows productions to offset/mitigate their environmental impact with carbon offsetting schemes.
In 2019 Albert launched "Planet Placement", an initiative to include sustainability messaging in media.
In September 2020, Albert launched the "Screen New Deal" report in association with the British Film Institute and Arup as a route-map to help film production transition to net zero emissions by 2050. The report explores and gives examples of how more sustainable practices can be implemented across the film and TV industries.
Official website
Sara Aagesen

Sara Aagesen Muñoz (born in 1976) is a Spanish chemical engineer serving as Third Deputy Prime Minister and Minister for the Ecological Transition of Spain since 25 November 2024. She previously served as Secretary of State for Energy from 17 January 2020.
Born in Madrid to a Spanish mother and a Danish father, Sara Aagesen graduated as a chemical engineer at the Complutense University of Madrid, specializing in environment affairs.
In 2002, Aagesen joined the newly created Spanish Office for Climate Change (OECC), within the Ministry of Environment, where she focused her activity on climate action and the energy transition. Likewise, since that year she served as a negotiator for the Spanish delegation in the United Nations Framework Convention on Climate Change and is part of the Intergovernmental Panel on Climate Change (IPCC).
In June 2018, she was appointed Special Advisor to the Cabinet of the Minister of Ecological Transition, Teresa Ribera, where she directed, coordinated and defined the National Integrated Energy and Climate Plan 2021-2030 and the Long-Term Decarbonization Strategy 2050. The following year, in 2019, Aagesen represented Spain at the 2019 United Nations Climate Change Conference (COP25) held in Madrid.
On 17 January 2020, she was appointed Secretary of State for Energy, the second most important position in Ribera's department. From this position, Aagesen continued with energy transition policies, she managed energy policy during the COVID-19 pandemic and the Russian invasion of Ukraine, contributed to the approval of the "Iberian energy exception" and prepared the update of the National Integrated Energy and Climate Plan (2023-2030).
In November 2024, Aagesen was announced to become the Third Deputy Prime Minister and Minister for the Ecological Transition and the Demographic Challenge, replacing Teresa Ribera, something already expected by the press and the energy sector who considered her the "natural candidate."
Energy Transition Minerals

Energy Transition Minerals Ltd (formerly Greenland Minerals Limited, ASX Code: ETM) is an ASX-listed company focused on the exploration, development and financing of minerals that are critical to a low carbon future. The company’s current projects include the Kvanefjeld, located in Greenland, Villasrubias, located in Spain, and two Lithium projects located in the James Bay region in Canada.
The Kvanefjeld project is located near the southwest of Greenland consisting of multi-element deposit including rare-earth elements (REE), zinc, and uranium, within marginal phases of the ilimaussaq intrusive complex. As at February 2015, the project has defined a total resource of 673 Mt @ 10,900 ppm TREO, 248 ppm U3O8, 10,000 ppm REO, 881 ppm Y2O3, 2,270 ppm Zn which contained 7.34 Mt TREO, 368 Mlbs U3O8, 1.53 Mt Zn using 150 ppm U3O8 cut-off. The project shows higher grade portions located close to the ground surface. ETM aims to produce light and heavy RE concentrates, zinc concentrate, uranium concentrate, large-scale output, and long life of mine in the project area.
The company's plans became a significant political issue in the 2021 Greenlandic general election. The Inuit Ataqatigiit party called for a moratorium on uranium mining, putting into question the wider rare earth mining project, whilst the Siumut party voiced support, citing economic growth as a key reason. In a survey to determine the public opinion on mining in the Kvanefjeld deposit, 63% opposed such activity, of which 45% were very much against.
The Villarubias project is located in the southwest corner of the province of Salamanca close to the Portuguese border and 33 km away from Ciudad Rodrigo, the district capital. The project consists of a permit of investigation (11.4 km) acquired by Technology Metals Europe SL in 2021. The main target is a set of lithium-tantalum-niobium-tin-bearing aplite-pegmatite dykes. Of these minerals, the first three are critical raw materials for the EU, according to the list updated in 2020.
On 31 October 2023, the company announced that it entered into an agreement to acquire the Solo and Good Setting Lithium Projects in the rapidly growing James Bay region in Quebec, Canada. This marked a significant expansion in the Company's exploration asset portfolio. The James Bay region stands as a premier global hard rock lithium province with numerous active exploration projects, resources, and emerging production. Its prominence within the global lithium sector is underscored by the extent of current exploration investment and significance of discoveries.
In 2016, a Chinese company, Shenghe Resources became the largest shareholder in Greenland Minerals Limited with an 11% share.
Vasile Cărăbiș

Vasile Cărăbiș (n. 13 februarie 1909, Câmpofeni, Arcani, Gorj, România – d. 24 martie 2001, București, România) a fost un istoric și un etnograf român.
S-a înscris în rândul cercetătorilor renumiți ai istoriei Olteniei. Conform istoricului Alexandru Ștefulescu, profesorul Cărăbiș a fost autorul gorjean, care, până în anul 1990 a scris cel mai mult și mai competent despre județul Gorj și mai ales despre satele de pe valea Jaleșului, cărora și-a dedicat viața de cercetător și cărțile.
Viitorul profesor s-a născut la data de 13 februarie 1909, pe valea Jaleșului, în satul Câmpofeni din Gorj, A rămas orfan de mic, după ce tatăl său a murit în Primul Război Mondial.. După școala primară urmată la Arcani, Cărăbiș a urmat studiile secundare la Târgu-Jiu în perioada 1922-1926 la Liceul „Tudor Vladimirescu" și pe cele liceale la Silistra (județul Durostor), în perioada 1929-1933. Studiile superioare le-a efectuat la Facultatea de Litere și Filosofie a Universității din București între 1933-1937, devenind licențiat în istorie în 1938.
Între momentul terminării studiilor universitare și anul 1962, a profesat la catedra Liceului „Aurel Vlaicu” din București. Ulterior, a predat la Institutul Pedagogic din Craiova, între 1962-1969, ca lector universitar, fiind șeful Catedrei de Istorie-Geografie în perioada 1963-1966 și decan.
A fost preocupat de istorie regională, cercetările și subiectele cărților sale axându-se mai ales pe zona județului Gorj și în special pe cea a văii Jaleșului. Contribuțiile sale se disting prin folosirea unor materiale inedite. S-a ocupat și de etnografie și folclor. Pe lângă cărțile despre istoria Gorjului publicate, activitatea sa de cercetare s-a extins cu articole publicate în reviste și ziare centrale sau locale.
S-a remarcat și prin activitatea jurnalistică, semnând cu mai multe pseudonime, Casil, Carasil, Horia Dumbravă, Pandurul, V. Câmpofeanul.
A decedat la 24 martie 2001, fiind înmormântat la București, în cimitirul Pieptănari.
În anul 2013, prozatorul Dumitru Dănău l-a supranumit „erou cultural al văii Jaleșului".
Școala Primară din Cărăbiș poartă astăzi, numele său.
Bibliografia lui Paul Cernovodeanu

Această listă bibliografică cronologică este alcătuită din articolele și cărțile lui Paul Cernovodeanu. Este alcătuită pe baza liste întocmite de Mariana Mihăilescu pentru festschrift-ul In honorem Paul Cernovodeanu (1998), care acoperă intervalul 1959–1997, la care se adaugă trimiteri bibliografice din cuprinsul scrierilor istoricului și intrări din baza de date online a Bibliotecii de Stat din Bavaria.
Înecare simulată

Înecarea simulată (waterboarding în limba engleză) este o formă de tortură.
Folosinduse de reflexul faringian al persoanei torturate, torționarul îi simulează acesteia, fiziologic, o înecare iminentă, prin udarea unui prosop sau punând o foaie de celofan pe fața victimei, îngreunându-i acesteia respirația. Victima este imobilizată cu capul la un nivel mai scăzut decât restul corpului, astfel preîntâmpinând o înecare reală. Dar rezultate ale acestei forme de tortură sunt, de exemplu, durere extremă, înecare uscată, leziuni ale plămânilor, ale creierului (din cauza lipsei de oxigen), sau oase rupte din cauză că se opun imobilizării.
Efectele negative ale acestei forme de tortură pot dura luni de zile (fizice) sau ani de zile (psihologice).
Datorită faptului că această metodă de tortură nu lasă urme, este una din așa-numitele metode de „tortură albă”.
De obicei victima renunță să mai reziste după mai puțin de un minut. Ofițeri CIA care s-au supus voluntar metodei pentru testare s-au dat bătuți, în medie, după 14 secunde.
de *Alfred W. McCoy: Foltern und Foltern lassen. 50 Jahre Folterforschung und -praxis von CIA und US-Militär. Zweitausendeins, Frankfurt am Main 2005, ISBN 3-86150-729-3 (în germană)
Artist al foamei

Artiștii foamei sau artiștii înfometării erau artiști interpreți care se înfometau pentru perioade îndelungate de timp în Europa și America în secolele al XVIII-lea, al XIX-lea și începutul secolului al XX-lea, pentru distracția publicului care plătea. Fenomenul a apărut pentru prima dată în secolul al XVII-lea și a atins apogeul în anii 1880. Artiștii foamei erau aproape întotdeauna bărbați, care călătoreau din oraș în oraș și țineau post de până la 40 de zile. S-a descoperit că mai mulți artiști ai foamei au trișat în timpul spectacolelor.
Fenomenul a fost transmis publicului modern prin intermediul povestirii „Un artist al foamei” a lui Franz Kafka, publicată în 1922 și cuprinsă în colecția cu același nume.
Artiștii foamei trebuie deosebiți de alte două fenomene ale vremii: „Femeile care postesc” cum ar fi Martha Taylor și Ann Moore, care au refuzat să mănânce în timp ce stăteau acasă, acest fenomen explicându-se ca un fel de miracol și mai târziu fiind expus ca fraudă, și „Scheletele ambulante”, persoane cu o greutate corporală extrem de scăzută, care jucau în așa numitele 'freak shows', spectacole cu ciudați. Sigal Gooldin vede în artiștii foamei „o versiune modernă și spectaculoasă a sinelui disciplinat” care poate fi interpretată în termeni foucauldieni în contextul „guvernmentalității moderne a „bioputerii””.
Aventurosul Simplicius Simplicissimus

Aventurosul Simplicius Simplicissimus sau Simplicius Simplicissimus este un roman picaresc. Este lucrarea principală a scriitorului Hans Jakob Christoffel von Grimmelshausen, care a fost scrisă și publicată prima dată în 1668 la Nürnberg (cu data de 1669). Este considerat primul roman de aventuri și cea mai importantă lucrare în proză a barocului în limba germană. Lucrarea este atribuită genului „inferior” al romanului picaresc, cu elemente puternice ale satirei. Acest gen provine din Spania, „pícaro” având sensul de necinstit. Romanul este structurat în trei părți: experiența inițierii; călătoria episodică prin societatea prezentului; pentru ca în ultima parte eroul să privească înapoi autoreflexiv la viața sa neobosită. Leitmotivul este deziluzia. Totuși, Simplicissimus îndeplinește și cerințele unui roman „superior”: eroul este nobil și educat.
Grimmelshausen a publicat romanul sub pseudonimul Schleifheim din Sulsfort, o anagramă a numelui său real Christoffel von Grimmelshausen. Lucrarea descrie viața lui Melchior Sternenfels Fuchs Haim (de asemenea, o anagramă a autorului), care în Războiul de Treizeci de Ani este răpit de copil de soldați și reușește să ajungă ofițer. În cele din urmă eroul renunțată la lume și devinr pustnic.
Romanul are loc în istoria turbulentă și uneori tragică a Germaniei în timpul războiului de treizeci de ani (1618-1648). Început ca o luptă a prinților periferici germani cu puterea imperială, războiul a dobândit curând un caracter internațional. Acesta a subminat puterea economică a Germaniei, provocând o sărăcire teribilă a populației largi.
În centrul poveștii este viața unui tip simplu Simplicissimus (latină Cel mai simplu), care trece prin aventuri interminabile. Un vagabond obișnuit care duce o viață plină de aventuri triste și amuzante, Simplicissimus este fie un slujitor, apoi un om bogat, un cioban, un pustnic, un hoț, un bucătar, un vânător, un actor, un hussar, un vindecător, un tâlhar, un muschetar, un pelerin, un cerșetor, un ofițer și un pustnic. În timpul peregrinărilor sale, a călătorit jumătate din Europa, a mers în slujba „regelui alb” din Moscova, a coborât pe Volga spre Astrakhan, a vizitat Tartaria, Coreea, Japonia, Macao și Constantinopolul.
Trecerile prin munți spre Transilvania, mai ales cele pentru comerț, sunt descrise în Simplicius Simplicissimus astfel: „Spre Transilvania nu pot călători două, trei sau patru persoane, cum călătoresc calfele în Germania, ci călătoria se face cam de câteva ori pe an, în mare tovărășie, cu bunuri sau cu alte vreo 50 de căruțe maramureșene.”
AB md. 1941

AB md. 1941 (abreviere: Autoblindat Model 1941) a fost prototipul unui autoblindat fabricat de Uzinele Reșița în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Vehiculul blindat a fost realizat în anul 1941 pentru a intra în dotarea armatei române, însă nu a intrat în faza de producție din cauza capacităților industriale limitate ale Regatului României. Unitatea principală de foc consta într-un tun de fabricație cehoslovacă de calibrul 37 mm.
Automecanica Moreni

Automecanica Moreni este o companie producătoare de armament din România. Este singura societate din România care produce transportoare blindate. Automecanica Moreni se află în subordinea Companiei Naționale Romarm.
Societatea a fost înființată în 1969, producând transportoare blindate amfibii pe roți cu tracțiune 4x4, 6x6 și 8x8. Până în anul 2007, compania a produs 13.000 astfel de vehicule. În perioada 1990 - 2006, fabrica a produs mai puțin de 100 de transportoare amfibii blindate. Înainte de 1990, România și fosta URSS erau singurele țări din cadrul Pactului de la Varșovia care fabricau transportoare blindate pe roți.
Printre vehiculele produse de Automecanica Moreni se numără și transportorul amfibiu blindat „SAUR 1” și transportorul „Zimbrul”, cu tracțiunea 8x8.
Pe 17 martie 2011 a fost demarat programul TBT 8x8, aflat în prezent în faza de cercetare-dezvoltare. În 2013 este așteptat primul prototip al viitorului transportor blindat.
De la circa 4.500 de angajați, câți avea fabrica în 1990, în anul 2006 mai lucrau doar în jur de 400 de oameni.
În 14 iunie 2017, Uzina Automecanică Moreni și furnizorul german de tehnologie militară Rheinmetall au semnat actul constitutiv al societății mixte româno-germane Romanian Military Vehicle Systems (RMVS). Aceasta are ca obiectiv fabricarea, vânzarea și mentenanța transportorului blindat de trupe 8x8 (TBT 8x8), produs realizat în comun de cele două firme semnatare.
Bătălia de la Focșani (1653)

Bătălia de la Focșani a avut loc pe 22 mai 1653, între o armată cazaco-moldovenească condusă de Timuș Hmelnițki pe de-o parte și o armată muntenească condusă de Diicu Buiescu. Bătălia a fost precedată de retragerea în Țara Românească a lui Gheorghe Ștefan, inamicul lui Timuș Hmelnițki și Vasile Lupu. În urmărirea acestuia, trupele cazaco-moldovenești au ocupat și ars Focșaniul, ieșind la râul Milcov. Aceștia au întâlnit un detașament muntenesc condus de Diicu Buiescu.
Bătălia a început pe 22 mai, locul luptei a fost ambele maluri ale râului Milcov. În timpul luptei pozițiile ambelor tabere s-au schimbat în mod repetat, trecând din mână în mână, până când a început ofensiva infanteriei moldovenești pe malul stâng și a cavaleriei căzăcești de malul drept. Acest lucru a permis armatei cazaco-moldovenești sǎ treacǎ râul, și sǎ continue urmărirea lui Gheorghe Ștefan.
Trasul în țeapă

Trasul în țeapă reprezenta o metodă de tortură sadică și execuție de mare efect asupra populației în timpul Evului Mediu. Condamnații la o astfel de pedeapsă erau străpunși cu țepe și apoi agățați de obicei pe zidurile cetăților pentru a crea o stare de teamă și a impune autoritatea domnului. Deși era foarte dură, metoda a dat roade în timpul lui Vlad Țepeș, atacurile turcești, respectiv tâlhăriile diminuându-se.
Scopul era de a răstigni omul în așa fel, încât moartea să nu urmeze îndată, să nu fie imediată, ca atunci când se taie capul cu spada sau securea, ci omul să sufere dureri cumplite, timp de ore întregi sau chiar zile, până își dădea sufletul. Se pregătea un țăruș mare, mai lung decât statura unui om, care se fixa în pământ (mai rar, se tăia și curăța un pom subțire), vârful fiind ascuțit ca un cui și uns cu seu, ca să alunece. Omul putea fi înfipt în acea țeapă prin mijloc (burtă sau spinare, capul și membrele atârnând spre pământ), dar era riscul de a străpunge un organ vital și omul murea prea repede. Așadar, în metoda cea mai răspândită la călăii lui Țepeș, victimei culcate la pământ, cu brațele legate la spate, i se înfigea țeapa prin anus, trăgând apoi de amândouă picioarele legate cu frânghii la glezne. Apoi, se bătea și cu un ciocan de lemn în celălalt capăt al țepei, cu băgare de seamă, pentru a nu străpunge cele două organe de care se știa că provoacă moartea imediată: ficatul și inima. Omul stătea astfel răstignit, în chinuri cumplite, dar cu organele vitale funcționând. Murea cu încetul de suferință, de sete, de foame și de atacul corbilor care veneau atrași de miros.
Trebuie știut însă că trasul în țeapă nu este nicidecum o invenție, o născocire a lui Vlad Țepeș. Supliciul acesta l-au aplicat și alții, înaintea lui. Există chiar o prețioasă mărturie în scrisoarea unui mare boier muntean, care se adresa brașovenilor în 1480 (deci după moartea lui Vlad Țepeș), zicându-le să țină minte că ai lor, împreună cu unii boieri pribegi, au fost cei care au tras mai întâi în țeapă niște oameni de-ai lui Vlad Țepes, de unde acesta s-a mâniat și a adus acolo foc și pârjol. Prin urmare, dușmanii lui Vlad Țepes începuseră cu trasul în țeapă. De asemenea, se cunoaște și că Ștefan cel Mare a folosit această metodă. Într-adevăr, contrar părerii larg răspândite că supliciul trasului în țeapă ar fi de origine turcească, această pedeapsă este întâlnită încă din Antichitate, fiind practicată de asirieni și descrisă în Codul lui Hammurabi. Ceea ce îl distinge pe Țepeș de toți înaintașii (și chiar de toți urmașii lui) este numărul înfiorător de mare al victimelor sale.
Ceea ce trebuie reținut este faptul că, trasul în țeapă era o practică obișnuită, în Europa, pe vremea lui Vlad Țepeș. Regele Ludovic al XI-lea al Franței (1461-1483), folosea adesea trasul în țeapă, ca pedeapsă.
Alexandru Iliaș

Alexandru Iliaș (n. 1587 – d. 9 mai 1666) a fost domn al Țării Românești (septembrie 1616 - mai 1618) și al Moldovei, în mai multe rânduri: 10 septembrie 1620 - octombrie 1621 și 5 decembrie 1631 - aprilie 1633. Tatăl său, Ilie, era fiul lui Alexandru Lăpușneanu. Iliaș Alexandru a fost fiul său.
Deoarece îi sprijinea pe greci în funcții ce le aduceau un venit mare, în 1617 a avut loc o mișcare împotriva acestora condusă de Lupu paharnicul Mehedințeanu, care în cele din urmă, a reușit să-l răstoarne pe Alexandru Iliaș. Au fost uciși o serie de greci, boieri, prelați și negustori, dar și Lupu a plătit cu viața, pentru că sub următorul domnitor, a fost prins cu vicleșug de turci și tras în țeapă.
O altă mișcare împotriva lui Alexandru Iliaș și a sfetnicilor lui a avut loc în Moldova în aprilie 1633. În fruntea răsculaților a fost vornicul Vasile Lupu. Domnitorul este nevoit să părăsească și de această dată tronul care este ocupat în 1634 de conducătorul nemulțumiților.
Miron Costin spune că era un domn nepriceput care, în loc să se ocupe de treburile țării, se întovărășise cu un amant homosexual din Balcani, renumit pentru practicile sale, numit Batiste Veveli și se deda doar plăcerilor.
Dosoftei

Dimitrie Barilă (Romanian pronunciation: [diˈmitri.e baˈrilə]), better known under his monastical name Dosoftei ([dosofˈtej]; October 26, 1624—December 13, 1693), was a Moldavian Metropolitan, scholar, poet and translator.
Born in Suceava, into a family of Greek origin, he attended the school of the "Trei Ierarhi" Monastery of Iaşi and then at the Orthodox Brotherhood school in Lviv, where he studied humanities and learned several languages.
In 1648 he became a monk at Probota Monastery, and was later bishop of Huşi (1658–1660) and Roman (1660–1671) to become Metropolitan bishop of Moldavia (1671–1674 and again 1675-1686). In 1686 he moved to Poland where he stayed for the rest of his life.
He was one of the most important Romanian scholars of the 17th century, the first important Romanian language poet and the first translator into Romanian of epics, works on history, as well as religious scriptures Moldavia had. His most famous work is the Romanian psalter in verse.
The Synod of the Romanian Orthodox Church canonized Dosoftei in July 2005, a fact that was proclaimed on October 14, 2005. His feast day is December 13.