davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
日本驾驶执照

驾驶执照（日语：運転免許／うんてんめんきょ），是指在日本国内，驾驶汽车与摩托化自行车上路所需要的必要证件。在日本的国内制度中，国家公安委员会和警察厅交通局（日语：警察庁交通局）负责管理、监督和授予驾照国家资格的职责。同時，日本駕駛執照為眾多日本國家資格中，最多日本國民所持有的。在日本如沒有特別指明，一般都會簡稱作「免許」（日语：免許／めんきょ）。
在日本，有關於駕駛執照的制度和法規，都是根據道路交通法及其下的命令而有所規定。根據法例，駕駛執照的管理應由各都道府縣的公安委員會進行，但現時實際的操作是受到了法例的委任而交予各都道府縣的警察來執行。駕駛執照則以各都道府縣的公安委員會名義來發行。
在道路交通法上所使用的『汽車』（日语：自動車／じどうしゃ）包括了二輪的機動單車（即一般所理解的電單車）、各種大型汽車、小型汽車、輕型汽車、各種特別用途車輛以及無軌電車，那是因為『汽車』被定義為「以發動機起動的車輛」的緣故。
而如果沒有駕駛執照下在根據道路交通法所適用的道路上駕駛汽車或機動單車的話，將會按道路交通法第64條《禁止無證駕駛》（日语：無免許運転の禁止／むめんきょうんてんのきんし）所規定會被視為不可駕駛。因此持有駕駛執照的人，即被視為「特別被批准駕駛者」，所以在行政法概念上駕駛執照是一種「許可」。
日本最初於1898年開始有汽車行走，但在5年後的1903年才於愛知縣首次制定了日本最初的汽車駕駛執照制度《共乘汽車營業監管規則》（日语：乗合自動車営業取締規則／のりあいじどうしゃえいぎょうとりしまりきそく）」。該個制度並不是以個人的自家用車作對象，而是以相當於現今的巴士，當時稱為「共乘汽車」（日语：乗合自動車／のりあいじどうしゃ）的交通工具為對象。。但當時來說，一般民眾都未曾搭過「共乘汽車」，甚至大部份人連汽車也未曾見過。當時的都市，主要仍是以乘搭人力車為主。而作為人力車以外的交通工具，就只有馬車和路面電車。
1907年，當時的警視廳（即東京都的警察部門）實行了「汽車監管規則」（日语：自動車取締規則／じどうしゃとりしまりきそく），自此在東京要駕駛自家用車的話，就只有持有駕駛執照者才可。在日本作為對自家用車的駕駛執照制度來說，這個於東京的制度是日本首個相關制度。但即使稱得上是為自家用車的司機而設的制度，但實際來說以這個駕駛執照為對象的人當時少之又少，而且例如公司的司機又或車長等因工作而需要駕駛的人也不多。憑此制度下發出的第1位駕駛執照持有人，是當時受聘作三井財閥的三井家旗下的馬車車伕（即駕駛馬車的司機）的渡邊守貞。根據警視廳公佈數字，制度實施首年的汽車登記數目就只有16輛。當時的駕駛執照是以木製為主。
擴展到日本全國的駕駛執照制度始於1919年，當年實行了全國統一的交通法規《汽車監管令》（日语：自動車取締令／じどうしゃとりしまりれい）」。當時世界上大受歡迎的福特T型車等的量產車在日本開始普及，因此當時日本政府實行了《汽車監管令》。汽車數目從1919年左右大概500輛，逐步增加至1924年為止的超過2萬輛。全國統一的交通法規，主要是因為當時道路上出現了跨縣行走的共乘汽車、的士、自家用車等的車輛不斷增多，因此需要相關法規來規管。根據這個《汽車監管令》而發出的駕駛執照分為甲種和乙種兩類，甲種是「任何車輛都可駕駛的執照」；乙種是只可駕駛特定汽車或特殊車輛的駕駛執照。但當時必須先取得「車體檢查證」（日语：車体検査証／しゃたいけんさしょう））才可以申請駕駛執照（即如現時不同，不可以在取得駕駛執照後就可以買車），而且在取得駕駛執照後必須於持證5年後再次接受考試。
要取得駕駛執照的話，原則上須要接受於駕駛執照考試中心（日语：運転免許試験場／うんてんめんきょしけんじょう）所進行的適性考試、技能考試及學術考試。又或可以選擇入讀指定駕駛學校（日语：指定自動車教習所／していじどうしゃきょうしゅうじょ）後並於畢業考試取得合格的話，即可豁免於駕駛執照考試中心接受技能考試而取得駕駛執照。普遍來說都較多以後者的方式取得駕駛執照,而以前者的方法直接參與駕駛考試的人都比較罕見。
如選擇直接接受考試，又或入讀非指定駕駛學校的話，須先於考試中心接受暫准執照的技能考試，然後再接受5天的路上練習（1天2小時以上），最後再於考試中心接受正式執照的技能考試。但一般來說幾乎都是於指定駕駛學校畢業，獲豁免接受技能考試而取得普通執照。如希望入讀指定駕駛學校並取得普通執照的話，須於指定駕駛學校取得暫准駕駛執照（日语：仮運転免許／かりうんてんめんきょ），及在路面實習及接受學術培訓，最後於路面的畢業考試合格後，就可向其已登記戶籍的都道府縣的駕駛執試中心申請接受考試。只須提交指定駕駛學校的畢業證書，並於視力等的適性考試及學科考試合格的話，就可以取得駕駛執照。
接受考試資格的年齡因駕駛執照的不同而有異。小型特殊車輛執照及摩托化自行車執照不需接受技能考試，但摩托化自行車執照仍需要接受學術培訓並於學術考試合格方可取得。特殊車輛執照是唯一一種車輛不用接受學術培訓及不用實際操作該車輛就可以取得的執照。然而由於現時並沒有關於大型特殊車輛的第二類駕駛執照以及牽引車輛第二類駕駛執照的相關課程，因此駕駛學校並沒有提供此類執照的培訓。要取得此類執照的話，就只可以於考試中心直接接受技能考試合格後取得。
日本的驾驶执照按等级以及种类划分。
以下是根據日本《道路交通法》第84條所規定的正式區分及簡稱而記載。記載的執照類別也是根據上述所指法律條文的順序所示。
如果同時取得牽引車輛執照及牽引車輛第二類執照的話，駕駛執照上將會顯示為「引・引二」。
驾照可驾驶车辆类别如下：
Niu Technologies

Niu Technologies (Chinese: 牛电科技; stylized as NIU) is an electric scooter company headquartered in Beijing, China. Yan Li has been its CEO and COO since December 2017.
Niu's products include electric scooters, electric bicycles, e-scooters and electric motorcycles. Niu vehicles include digital displays, Bluetooth connectivity, and mobile apps that let users track their rides, map their routes and monitor battery life.
The company was founded in 2014 by Baidu's former chief technology officer, Li Yinan, and Token Yilin Hu. The first Niu scooters were crowdfunded. It differentiated itself by using lithium-ion batteries as opposed to the cheaper lead-acid alternatives widely used in Chinese e-scooters at the time.
In 2018, it was listed on the NASDAQ stock exchange under the ticker NIU.
In 2019, Revel Transit launched in New York City with 1,000 Niu electric scooters, later expanding to Washington DC, Austin and Miami.
In 2021, Niu expanded its product line to include electric bikes.
In 2023, the company launched its first electric dirt bike called XQi3.
Battery electric motorcycle: RQi, X3, FX, NX, N Play, XQi3Battery electric bicycle: SQi, UQi+, G100, MT, NXT HyperBattery electric kick scooter: KQi2, KQi3Children's battery electric motorcycle: UQi Mini, NQi Mini
Electric / hybrid ATV (NIU POWERSPORTS): NiUNV
As of 2018, it had sold over 200,000 electric vehicles in 50 countries, and had a market share of 60% in the European electric scooter market.
Niu's biggest overseas market is Europe which is driven by sharing platforms such as Belgium-based Scooty. Sales in Europe have increased to 16,000 units in 2018 from a few hundred in 2016.
It had nearly $300M in revenue in 2019. It has raised over US$125 million in funding from investors.
Cold Case season 7

The seventh and final season of Cold Case, an American television series, began airing on CBS on September 27, 2009 and concluded on May 2, 2010. Season seven regular cast members include Kathryn Morris, Danny Pino, John Finn, Thom Barry, Jeremy Ratchford, and Tracie Thoms. Due to budget constraints, the entire main cast only appeared together in four episodes this season.
On May 18, 2010 more than 2 weeks after the series finale aired, CBS announced that the show would not be renewed for an eighth season due to low ratings. This season had an average of 9.86 million viewers and ranked 29th, being the least watched season of the series.
Fluid dynamics

Fluid dynamics kan jedhamu gossa barnotta fluid mechanics jalatti argamu yoo ta'u, kan qo'attus wa'ee "fesashi" fi gazii ademsaa (lola'u) kessa jiranni (fluids) qo'atta. Kunii immo ofii kessatti qoqqodama qaba, isaanis aerodynamics - qo'anno ademsaa gazii fi qillensa fi hydrodynamics - qo'anno ademsaa fesashi jedhamanii dha. Fluid dynamicsiin fayyidaa bayee qaba, isaanis humna fi momentii bariftotta (xuyuraa, jetii...) lakka'u, mass flow rate petroleumiin tuboo kessatti ademmu kessatti qabu barbadu, wa'ee dedebi'ee dhufuu halla qillensa duratti bekku, wa'ee nebulae bakka duwwa interstellar kessatti argamuu bekuuf, midhagsisuu tokasisuu meshaa warranaa tokka'anii kessatti fayyida qaba. Jechonni fluid dynamics kessatti argamii tokko tokko traffic engineering kessatti fayyida qabu, kunis trafficii akka waan lola'utti fudhachuun.
Fluid dynamics offers a systematic structure that underlies these practical disciplines and that embraces empirical and semi-empirical laws, derived from flow measurement, used to solve practical problems. Fluid dynamics kessatti rakkoleen argaman kan hikkaman ammalla (property) fluid (fesashi) kan akka velocity, dhibaa, density fi temprature isaanii yeroo (time) fi bakka irratti hunda'anii lakka'un.
Hulluuqqoo Lærdal

Hulluuqqoo Lærdal Hulluuqqoon kun meetira 24509m kan dheeratu yoo ta'u, dheerina kanaan hulluuqqoo lafarraa sadarkaa tokkoffaa qaba. Hulluuqqoon Lærdal qaama Daandii Awropa kan E16 ti. E16 Biyya Norway keessatti yoo argamu,daandii lafarraa kan magaalaa guddittii Oslo fi Bergen wol qunnamsiisu.
Ijaarsi hulluuqqoo kanaa kan jalqabame bittotteessa 15 bara 1995. Fulbaana 3 bara 1999 hojiin hulluxxoo dhoosuuf ijaaruu gama lammataatiin fulla'e. Hulluuxxoon kun kan eebbifamee tajaajilaaf baname muddee 27 bara 2000.
Ijaarsi hulluuxxoo kanaa wolii galatti baasii Krone biiliyoona 1,05 ykn $175 mill.$ fudhate.
Atoobisii

Otobuusiin (Kaachamallee ) meeshaa geejjibaa imaltootaati. Dhaabbileen warshaa otobusii baay'ina imaltoota baatanii deeman irratti hundaa'uun baasii oomisha isaanii guddina adda addaatiin dizaayinii godhu. Awtoobisoonni tokko tokko teessoo xiqqaa imaltoota saddeet qofaaf gahaa ta’e kan of keessaa qaban yoo ta’u, paartiiwwan gurguddoo yeroo baay’ee magaalota keessatti fayyadaman yoo ilaalle, imaltoota dhiiraa fi dubaraa 40 ol keessummeessuu danda’u. Lakkoofsi imaltootaa imaltoota 70 gahuu kan danda'u yoo ta'u, imaltoonni lakkoofsi biraa akka dhaabbatan bakki jira.
Awtoobisoonni baay'een isaanii diizila ykn beenzilaan hojjetu. Awtoobisoonni tokko tokko, kanneen trolleybus jedhamuun beekaman, humna ibsaa sibiilota konkolaataa olitti argaman irraa fudhatamuun hojjetu. Awtoobisootni tokko tokko walitti makamaniiru, jechuunis kutaalee lama haguuggii socho'aa ta'een walqabsiifaman qabu.
MAX Orange

MAX Orange, also known as Route 303 or the North Crosstown BRT, is a bus rapid transit line in Calgary, Alberta. Part of Calgary Transit's MAX network, it largely travels east-west along 16 Avenue N and north-south along 52 Street NE. It connects CTrain stations on the Red and Blue lines to the northwest and northeast quadrants of Calgary.
MAX Orange begins in the northwest at Brentwood station on the Red Line, travelling west to the Alberta Children's Hospital and Foothills Medical Centre. From Foothills Medical Centre, MAX Orange travels east along 16 Avenue N before turning north along 36 Street NE to Rundle station on the Blue Line. MAX Orange then travels east along 32 Avenue NE and north along 52 Street NE to Saddletowne station, the terminus of the Blue Line and MAX Orange.
Kelley Blue Book

Kelley Blue Book Co., Inc. (KBB) is an American vehicle valuation and automotive research company. Based in Irvine, California, the company is owned by the Cox Automotive subsidiary of Cox Enterprises.
The company began as the Kelley Kar Company founded by Les Kelley in 1918. Kelley started the company with three Model T Fords. His younger brother, Buster, worked with Kelley as a lot boy. By using data collected from the dealership, Kelley published the company's first Blue Book in 1926, which became a standard guide in automotive trade in determining car value. Kelley Blue Book was formed in 1926, and the Kelley family continued its dealership business in Southern California for several decades. By the 1960s, the company moved from a car dealership to a specialty publisher and focused on the production of its automobile price guide. Kelley Blue Book guide became the first publication to use mileage to determine a car's value.
In 1995, Kelley Blue Book created its company website, which contained tips and pricing information from its hardcopy guide.
In December 2010, Kelley Blue Book was purchased by AutoTrader.com. After its acquisition, the company operated as a subsidiary of AutoTrader.com, Inc.
In 2013, the company formed an alliance with Bitauto Holdings Ltd. to expand into China.
In 2014, Kelley Blue Book signed a two-year agreement with Hendrick Motorsports to be a primary sponsor of Dale Earnhardt Jr.'s No. 88 Chevrolet SS NASCAR Sprint Cup Series team.
The company reports market value prices for new and used automobiles of all types, as well as motorcycles, snowmobiles and personal watercraft. For both new and used automobiles, Kelley Blue Book provides a fair market range and fair purchase price, based on actual transactions of what others are paying for a vehicle and adjusted regularly as market conditions change. For new automobiles, Kelley Blue Book also provides information about a car's MSRP and dealer invoice price. For used cars, Kelley Blue Book provides typical listing price, certified pre-owned price, trade-in value and private party value. Kelley Blue Book also offers expert and consumer vehicle reviews and ratings, and 5-year cost to own information for new cars.
In 2012–2014, Harris Poll recognized Kelley Blue Book as the Online Auto Shopping Brand of the Year. In addition, the company received a WebAward in the automotive category of Outstanding Website for two consecutive years.
Tractor Tom

Tractor Tom is a British animated children's TV programme, produced by the Contender Entertainment Group and Hibbert Ralph Entertainment. Two series were produced, consisting of 26 eleven-minute episodes each, which was aired between 9 February 2002 and 18 November 2004 respectively. It was the first program produced by home media distributor Contender, who later went on to produce and replace with the preschool show Peppa Pig.
The show originally aired on CITV in the UK, and also aired in other countries like New Zealand and Australia and in Canada, where it played on Kids' CBC.
Set on the idyllic Springhill Farm, brave and resourceful Tractor Tom and his human, animal, and vehicle friends have fun and adventures at both work and play.
The first series featured Liza Tarbuck and James Nesbitt as Farmer Fi and Matt respectively, with Enn Reitel as the narrator. When compared to similar shows at the time, the vehicles did not speak in any form and only communicated through their respective sounds (chugging for Tom, revving for Buzz, Rev, and Rory, and spluttering and wheezing for Wheezy; excluding the French dub) despite having mouths.
The major change for Series 2 was that the vehicles now spoke out loud through a cast of child voice actors, and had minor redesigns to add moving mouth parts. Fi and Matt would also gain new voice actors and outfits, and new characters were introduced. Enn Reitel remained as the show's narrator. CITV re-airings of the first series were eventually edited to include the new voice cast although the animation remained the same (Meaning the mouths did not move when the characters spoke) and the credits were not edited for the changes.
Sales from DVDs of series one contributed to the Great Ormand Street Hospital Children's Charity (although this is stated on the DVD covers the reference has been removed from the official site), as "Tractor Tom, what would we do without you" was the slogan for the series.
Catedrala din Asunción

Catedrala mitropolitană a Maicii Domnului (în spaniolă: Catedral Metropolitana de Nuestra Señora de la Asunción) (numită și Catedrala Asunción) este principala biserică catolică din Asunción. Este situată în cartierul La Catedral, în centrul istoric al capitalei Paraguayului. A fost prima eparhie a Río de la Plata.
Ultima formă, cea actuală, a fost realizată în timpul guvernării lui Don Carlos Antonio López și inaugurată în 1845. Este dedicată Adormirii Maicii Domnului, patroana capitalei țării. Are un altar înalt acoperit cu argint.
Birmingham

Birmingham este al doilea oraș ca mărime în Regatul Unit. Este un Burg Metropolitan în cadrul Comitatului Metropolitan West Midlands în regiunea West Midlands. Pe lângă orașul propriu-zis Birmingham, districtul conține și orașul Sutton Coldfield.
Centrul acestuia atrage mulți vizitatori datorită clădirilor din epoca Victoriană, incluzând Primăria, Consiliul local, Muzeul Orașului și Galeria de Artă cu colecțiile pre-Raphaelite. De asemenea, există multe clădiri istorice precum Biserica Sf Martin din secolul al XIV-lea, Catedrala Sf Philip și Catedrala catolică Sf Chad. Importantă este și comunitatea musulmană locală, foarte mare, ce deține numeroase moschei, între care Moscheea Centrală din Birmingham.
Celebration (album)

Celebration este al treilea album greatest hits lansat de cântăreața americană Madonna, fiind ultimul album contractual cu Warner Bros. Records. Acesta urmează după The Immaculate Collection (1990) și GHV2 (2001). Primul single extras de pe album este „Celebration”.
Lipsa unor hituri ca „Angel”, „True Blue”, „Causing a Commotion”, „This Used to Be My Playground”, „Rain”, „I'll Remember”, „You'll See”, „Don't Cry for Me Argentina” și chiar „American Life” a dus la critici din partea specialiștilor.
Sunt 47 de piese pe DVD.
The Sims 2

The Sims 2 este un joc pe PC de tip simulare socială. Acesta a reușit în ultimii ani să ajungă un best-seller. The Sims 2 este continuarea jocului The Sims. Pentru prima oară, jucătorii își controlează simșii de-a lungul întregii vieți, de la naștere și până la moarte. Fiecare alegere pe care o faceți are un efect relevant și dramatic asupra vieții simului dv. Simșii mai realiști, stilul de joc cu totul nou și nemaiîntâlnita adăugare a geneticii oferă jucătorilor o experiență Sims mai intensă și mai detaliată.
Prima varianta a jocului Sims, ce a devenit un fenomen mondial, a apărut in 17 septembrie 2004, si a cunoscut succes, vânzându-se într-un milion de exemplare în o zi de la lansarea acestuia pe piața mondială. Acesta a devenit al doilea cel mai bine vândut joc PC din istorie, doar după originalul, The Sims.
Jocului i s-au introdus și pachete de obiecte și lucruri noi pentru amenajarea locuinței oamenilor simulați din joc. Acestea sunt:
Florin-Teodor Tănăsescu

Florin-Teodor Tănăsescu (n. 12 aprilie 1932, Bârlad, județul Vaslui - fost Tutova) este un inginer electrotehnician român, inventator, cercetător și profesor universitar, membru de onoare al Academiei Române (din 2021). Florin-Teodor Tănăsescu a fost membru de partid din 1958 și membru CC al PCR în perioada 1979 - 1985.
Tatăl său, Dumitru Tănăsescu, a fost avocat, cunoscut pentru hobby-ul său de apicultor. Mama sa, Cecilia Tănăsescu (născută Dragomir) (1902-1986), a fost profesoară de istorie în Bârlad și Buzău.
A absolvit Facultatea de Electrotehnică a Institutului Politehnic din București în 1956. Doctoratul l-a obținut în 1968, cu o teză în domeniul măsurilor electrice susținută la Institutul Politehnic din Iași.
Florin-Teodor Tănăsescu a început activitatea profesională ca inginer de cercetare la Institutul de Cercetări și Proiectări Electrotehnice. El a crescut treptat, până când a ajuns în funcția de director al Institutului. În cursul mandatului său a fost realizat sediul central al institutului, aflat în cartierul Vitan. Activitatea sa de cercetare s-a concentrat pe echipamente electrice de înaltă tensiune, noi surse de energie, electrotehnică și descărcări electrice în izolatori, și s-a finalizat prin patentarea a numeroase invenții. De asemenea, este profesor la Universitatea Politehnica din București și Universitatea Valahia din Târgoviște.
La nivel național, Florin-Teodor Tănăsescu a fost coordonator al politicii naționale de cercetare științifică în Consiliului Național pentru Știință și Tehnologie - CNST (1985-1987) și secretar de stat în Ministerul Educației (1992-1996). El este redactor-șef al revistei "Electronica-Electrotehnica-Automatica".
Florin-Teodor Tănăsescu este membru al International Council on Large Electric Systems (CIGRE) (Consiliul Internațional privind Sistemele Electrice Mari) și a World Energy Conference WEC (Conferința Mondială a Energiei).
Este membru al Academiei de Științe Tehnice din România și membru de onoare al Academiei de Științe a Moldovei.
Florin-Teodor Tănăsescu a adus o contribuție importantă în activitatea societăților științifice din România. În 1986 a fost ales președinte al Comitetului Electrotehnic Român, afiliat Comisiei Electrotehnice Internaționale - IEC. El este activ în echipa de lucru pe "IEC Tezaur". Este membru fondator al CNR - CME (Comitetul Național Român al Consiliului Mondial al Energiei) și al Societății Telework Române. De asemenea, el este secretar general al Academiei de Științe Tehnice din România, membru al consiliului executiv al Asociației Generale a Inginerilor din România (AGIR) pentru perioada 2006-2009 și președinte al "Asociației Române de Terminologie" (TermRom).
Florin-Teodor Tănăsescu a condus numeroase lucrări de doctorat. În 2021 a fost ales membru de onoare al Academiei Române.
A ocupat sau ocupă multe poziții de demnitar public sau în asociații profesionale, dintre care:
Часовникова кула

Часовникова кула е кула, на която има поставен 1 или повече (често 4) часовника.
Тя може да бъде част от друга постройка (като кметство) или от комплекс постройки, но много от тях са самостоятелни сгради. Често камбанарии на църкви са едновременно и часовникови кули.
Часовниците на кулите обикновено отбелязват кръглите часове с камбанен звън или с кратка мелодия. Понякога на всеки час (обикновено денем) се показват фигури, изобразяващи известни персонажи.
В миналото часовниковите кули играят важна роля, тъй като до средата на 20 век повечето хора нямат джобен или ръчен часовник. Кулите са изграждани в центровете на населените места и често са най-високите постройки в селищата.
По българските земи часовниковите кули се появяват през 14 век, като част от пътните станции (мензилханета). Вносът е осъществен от западноевропейци на служба в Османската империя. Впоследствие часовниците се превръщат в регулатор и на религиозните практики – мюсюлманската и християнската (манастирска). По онова време часовникови кули има в почти всеки български град. Монтирани са и в някои манастири – Рилски, Бачковски, Зографски. През 19 век градските часовници вече обикновено се използват за регулиране на дейностите в градските чаршии и затова на много места тяхното строителство се осъществява по инициатива на българските еснафи.
Сред най-известните часовникови кули в света са Биг Бен на Уестминстърския дворец в Лондон и Спаската кула в Московския кремъл.
На 31 декември 2004 г. на върха на Двореца на науката и културата във Варшава, Полша са добавени 4 броя 6,3-метрови часовници и така сградата става най-високата „4-лицева“ и втората по височина часовникова кула в света. Сградата NTT DoCoMo Йогоги Билдинг със своите 240 метра е с 10 метра по-висока и е най-високата часовникова кула в света.
Свети Никола (Калиманци)

„Свети Николай“ или „Свети Никола“ е възрожденска църква в светиврачкото село Калиманци, България, част от Неврокопската епархия на Българската православна църква. Обявена е за паметник на културата.
Църквата е построена през 1845 година, като датата е изчукана на една от подовите плочи. В архитектурно отношение представлява малка каменна трикорабна сграда. По-късно към северната фасада е пристроен притвор. През 50-те години на XX век е построена камбанария с кубе. Иконостасът, който според устни предания е донесен от Света гора, е таблен. От двете страни на иконите на опостолския ред има лозници. Цокълните икони са от I половина на XIX век, царските са от времето на градежа, но са надживописани в 1944 година. Царските двери са ажурно резбовани и имат медальони с изписани светци, пророци и „Благовещение“.
Свети Димитър (Голешово)

„Свети Димитър“ е възрожденска църква в светиврачкото село Голешово, България, част от Неврокопската епархия на Българската православна църква.
Църквата е гробищен храм, разположен в северната част на селото.
Построена е през 1833 година. В нея са запазени възрожденски икони. През 1957 година е преустроена, като на възрожденския ѝ интериор са нанесени големи щети. До преустройството, църквата е ниска и доста тъмна. Тя е изградена на ново със същите размери, но по-висока и по-светла, като са използвани здравите основи и стени. През 1962 година от запад е добавена нова камбанария. Строител на църквата е местният майстор и иконописец Кочо Тодоров. Новият храм е осветен на 2 октомври 1957 година от неврокопския митрополит Пимен.
Св. св. Константин и Елена (Кръстилци)

„Св. св. Константин и Елена“ е възрожденска църква в светиврачкото село Кръстилци, България, част от Неврокопската епархия на Българската православна църква. Обявена е за паметник на културата.
Църквата е построена през втората половина на XIX век. В архитектурно отношение представлява трикорабна псевдобазилика. Първоначално е имала и пристроено училище и екзонартекс от западната страна, които по-късно са разрушен и е добавена камбанария и две помещения за ритуални нужди. Женската църква в западната част на наоса е рисуван дървен балкон и кошовиден парапет. Таваните са дъсчени, касетирани и апликирани с живописна украса. В 1888 година Андон Зограф изписва царските и обредните икони на иконостаса. Църквата е изписана със 102 сцени в 1910 година от Димитър Сирлещов, който прави и цокълните икони и царските двери на иконостаса. Иконостасът е с частична плоска резба по царските двери, кръжилата и венчилката. Художествена стойност имат и кованите свещници и рисуваната ракла в храма.
Св. св. Петър и Павел (Добринище)

„Св. св. Петър и Павел“ е българска възрожденска църква в град Добринище, България, част от Неврокопската епархия на Българската православна църква.
Църквата е построена в 1835 година в ценъра на града. В архитектурно отношение е трикорабна псевдобазилика. На изток има апсида, два купола и притвор. На юг храмът има открит трем. Църквата има дървена камбанария, която изгаря в 1913 година и на нейно място в 1926 година е пристроена нова камбанария. В същата година църквата е ремонтирана, като са разширени прозорците и са изградени барабаните на купола. Храмът е изграден от камъни.
Трите кораба в църквата са разделени от две колонади, които са свързани с арки. Подът е с плочи, сред които е плоча с двуглав орел, която е пренесена от разрушената църква „Успение Богородично“. В 1867 година вътрешността на църквата е украсена с изрисуван архиерейски трон, резбован олтар, амвон и проскинатрий. Царските двери и поясите на иконостаса са украсени с позлатена, ажурна резба, дело на майстори от Дебърската художествена школа. При ремонта в 1926 година от стенописите в интериора са запазени само четири медальона с евангелистите, а рисуваният иконостас е пребоядисан. Десетте царски икони са от 1835 година и от II половина на ΧΙΧ век и са дело на четирима зографи. 82-те икони от апостолския пояс в два реда според Атанас Божков са дело на Тома Вишанов.
Колю Фичето

Никола Иванов Фичев, известен като Кольо Фичето и наричан Уста̀ Колю Фичето (през турското „уста“ от персийското „остад“ – майстор, учител, професор), е български възрожденски строител, архитект и скулптор.
Роден е в град Дряново през 1800 г. Останал сирак без баща на 3 г.
Едва 5-годишен започва да учи занаят при тревненските майстори дюлгери. На 14-годишна възраст се учи при майстори от западнобългарската строителна школа от град Корча как се дяла камъкът, а след това усвоява строежа на църкви, камбанарии и мостове от брациговските майстори. Още млад, 23-годишен, той е вече калфа, а на 36 г. е общопризнат за майстор от целия дюлгерски еснаф.
Славата му се разнася, достига чак до Франция. Валията Митхад паша на Дунавския вилает в Русе, френски възпитаник, го препоръчва на френското правителство за спасяване от корозия на прочутата катедрала „Нотр Дам“ („Света Богородица“) в Париж през 1866 г. Стена започнала да се пропуква, никой не успял да спре разрушението. Фичето проучва стената и открива подпочвена вода, предизвиквала корозията. Отклонява водата навън и така спасява църквата. Отказва поканите да остане в Париж, бърза да си завърши строежа на Беленския мост.
Знаел е отлично турски език, говорил е добре гръцки и румънски език.
Почива през 1881 г. в Търново, където днес в парк „Дружба“ се намира гробът му. Оригиналният кръст е в окръжния исторически музей „Конака“. Българският генерал Иван Фичев.
На Колю Фичето е наречена улица в квартал „Красна поляна 3“ в София (Карта).
Името на Никола Фичев носи морският нос Колю Фичето в Антарктика.
Ликът му е изобразен на банкнотата от 2000 лева (емисия 1996 година, в обращение до 1999 г.).
Камбанария на „Света Троица“ в Банско

Камбанарията на църквата „Света Троица“ е възрожденска постройка в пиринския град Банско, България. Построена е в 1850 година в северната част на църковния двор и е сред малкото камбанарии в България, които служат и като часовникови кули. Сградата е дело на уста Глигор Доюв и местни майстори. Тя доминира над силуета на града и заедно с църквата е смятана за едно от най-високите постижения на българската народна архитектура.
Камбанарията е призматична каменна постройка, разделена във височина на три неравни части с два корниза и малка дървена надстройка най-отгоре. Основите са дълбоки – на 3-4 метра. Камбанарията излиза от земята без цокъл и е квадратна със страна 5,20 m. Височината на сградата е 14,92 m, като леко се стеснява нагоре. Зидарията е от ломен гранит, като ъглите са от обработен камък. До 6 m зидът е дебел 1,20 m, а по-нагоре става 1 m. По външна дървена стълба от юг се стига до пода на камбанарията, който е на 3 m височина. Входът има малък балкон с покрив. Оттам вътрешна дървена стълба води до пода на часовниковото помещение на нивото на първия хоризонтален корниз. Частта между първия и втория корниз е висока 2,58 m и е с лек отстъп от всички страни. Има кръгли отвори на четирите страни, с декоративна каменна плочка над всеки, но само от юг и север в отворите са монтирани циферблати. Зидът тук е дебел 0,85 m, а ръбовете са притъпени. Часовникът е изработен от банския майстор Тодор Хаджирадонов и е поставен в 1866 година. Третата част – тази с камбаните, е висока 5,20 m и също има отстъп. Има четири аркирани отвора от четирите си страни, които имат дървени парапети. Високи са 3 m, широки 2,60 m и са кантирани с червени тухли. Над всяка арка отново има декоративна каменна плочка. Завършва с корниз от дялани камъни и едноулучни керемиди. Четирите камбани са отлети в 1894 година в Пловдив от банскалията Лазар Велеганов. Дървената надстройка има чисто декоративни функции. Висока е 4,60 m, има шест стени и е покрита със звездообразен покрив, обшит с ламарина, върху който има голям кръст.
Камбанарията се съчетава отлично с архитектурата на църквата и играе важна роля при оформянето на силуета на градчето.
Ушо

У̀шо (на италиански: Uscio, на местния диалект Оуши) е малък град и община в Северозападна Италия.
Град Ушо се намира в провинция Генуа на област (регион) Лигурия. Градът е с надморска височина 361 m и е на разстояние около 6 km на север от морския бряг и курортния град Реко. Провинциалният център Генуа се намира на 37 km на запад от Ушо. Най-близкият голям град на брега на морето в югоизточна посока е Специя, който се намира на около 80 km от Ушо. На север от Ушо се намира хълмът Каприле (470 m надморска височина), който е най-високата точка в общината. Население 2284 жители към 31 декември 2015 г.
Археологическите изследвания в района на днешната община показват, че населените места тук датират от епохата на неолита. Около 121 г. пр.н.е. Римската империя успява да завладее и да подложи под свое покровителство местното население. През 1190 г. попада под владението на генуезците, тъй като император Фридрих Барбароса им дава господство над Лигурия. През 1366 г. е област от Република Генуа. През 1815 г. е в границите на Кралство Сардиния. От 1861 г. е в границите на днешната държава Италия.
Двата основни отрасли на икономиката на града и общината са селското стопанство и туризмът. Поради съчетаването на горската природа с близостта на морето Ушо е предпочитан за наемане на квартири от туристите. Обект на интерес са четирите църкви и музеят за градски часовници и камбанарии.
Градът е покровителстван от Св. Амвросий Медиолански. Празникът на града е на 7 декември. Жителите на града и общината на италиански се наричат Ушиези (на български Ушовци и Ушовчани).
Свети Никола (Крушево)

„Свети Никола“ или „Свети Николай“ (на македонска литературна норма: „Свети Никола“, „Свети Николај“) е църква в град Крушево, Северна Македония, построена през 1832 и след това отново в 1905 – 1907 година. Храмът е катедрала на Крушевско-Демирхисарската епархия на Македонската православна църква – Охридска архиепископия. Църквата, разположена в центъра на града на чаршията, доминира над градското пространство.
В 1872 година, след провъзгласяването на Българската екзархия, патриаршеският охридски митрополит Мелетий мести седалището на епархията си от будния български град Охрид в Крушево, където може да се опре на влашкото гъркоманско население и „Свети Никола“ става катедрална църква на Охридско-преспанска епархия. Иконостасът в църквата е дело на Петър Филипов и Димитър Станишев, едно от най-известните произведения Дебърската художествена школа. Иконите в църквата са дело на зограф Михаил и синовете му Данаил и Никола. Най-старите запазени икони в църквата са от 1884 година. В църквата преди опожаряването ѝ работи Стойче Станков.
По време на Илинденско-Преображенското въстание от 1903 година църквата е унищожена при бомбардировките на турската артилерия на града. В пожара изгаря и иконостасът дело на Димитър Станишев. Възстановена е между 1905 – 1907 година, но този път значително по-малка. Представлява трикорабна базилика, с по-висок среден кораб. На южната страна на църквата е построена камбанария – часовникова кула.
Пирот

Пѝрот (на сръбски: Пирот или Pirot) е град в Югоизточна Сърбия, център на Пиротски окръг. Разположен е на река Нишава, а населението му е 34 942 души (2023). Градът е традиционно известен с производството на килими.
Първото споменаване на Пирот е от ІІ век, когато на мястото на днешния град е изградена римската станция Turres или Mutatio Turres. През ІХ век районът е включен в състава на българската държава и споделя нейната съдба до падането ѝ под византийско и османско владичество. От ХІV век е съхранената до днес крепост Момчилов град – средновековен замък с много близка архитектура до крепостта Баба Вида, който местната легенда свързва с българския войвода Момчил юнак, станал по-късно независим български владетел в Беломорието и Родопите. През ХV век, след падането на Търновското царство, за кратко е отбелязано сръбско проникване в тази част на Понишавието. В близост до града са запазени образци на средновековната българска архитектура – църквата „Света Петка“ (ХІІІ век) и други.
През ХV – ХVІІ век Пирот (на турски: Шехиркьой) е център на вилает. Името Пирот означава „селище с кула“ и е пряк превод на българското Пирот, което произлиза от Пиргот – кулата. През ХVІ – ХVІІ в. още са личели останки от кули край града.
През 1862 година в града е основана първата българска земеделска взаимоспомагателна каса. По време на Възраждането градът е сред центровете на българската църковно-просветна борба. При основаването на Българската екзархия градът е център на Нишавската епархия, която включва казите Пирот и Трън. Феликс Каниц, който посещава града в началото на 1870-те години, пише за пиротчани:
През декември 1877 година, по време на Втората сръбско-турска война (1877 – 1878) Пирот е окупиран от сръбски войски. Въпреки клаузите на Санстефанския договор, според който Пирот е включен в състава на Българското княжество, сръбските войски остават в града, което довежда до конфликт с местните българи, водени от митрополит Евстатий Пелагонийски. С Берлинския договор от 1878 година Пирот е предаден на Сърбия. Значителна част от населението му се изселва в съседния останал в България Цариброд.
По време на Сръбско-българската война (1885) след разбиването на сърбите при Сливница, на 15 ноември българските войски навлизат победоносно в Пирот.
По време на Балканската война двама пиротчани се включват като доброволци в Македоно-одринското опълчение.
По време на Първата световна война градът е под български контрол от 15 октомври 1915 г. до края на войната (1918). Край града са погребани 478 български войници и офицери от Първата световна война. След разгрома на Югославия през април 1941 година от Германия градът е предаден за администриране на България. От 1942 година в Пирот излиза вестник „Български запад“.
На Пирот е наречена улица „Пиротска“ в София (Карта).
Неврокопски панаир

Неврокопският панаир е търговски панаир, провеждан в миналото в град Неврокоп (днес Гоце Делчев), Източна Македония.
Неврокопският панаир е с продължителност 15 дни. Първоначално се провежда ежегодно от 1 до 15 август, а от 1857 година е преместен в периода 25 август – 8 септември.
През XIX и началото на XX век панаирът е един от най-големите ежегодни панаири в Македония. Той се провежда в околностите на град Неврокоп в местността Хирова ливада. Панаирът заема важно място в стопанския живот на района. На него идват търговци от Османската империя, Австро-Унгария, Франция и други европейски държави. През 1845 година на Неврокопския панаир Австрия участва със стоки за 120000 форинта, Германия – за 110000 и Англия – за 52000 форинта. На следващата година оборотът на панаира се увеличава четири пъти. Търговците от Османската империя участват със стоки само за 60000 форинта. В 1891 година Васил Кънчов посещава Неврокопско и оставя ценни сведения за панаира. Eто какво пише той:
На Неврокопския панаир се продават железарски изделия от Мървашко, платна, аби, шаяци и шамии от селата Долен и Сатовча, звънци, сахтияни и самари от Неврокоп, тютюн и памук от селата около Драма, едър и дребен добитък, кожи и вълна от селата в Родопите и Пирин. Чуждите търговци предлагат сукна, готови дамски дрехи, железарски изделия, кибрит, копринени кърпи, цигарена хартия, стъклария, лекарства и други. Сред купувачите на платове на панаира са и габровски занаятчии и търговци. Габровски търговци купуват и хартия.
След Кримската война (1853 – 1856) Неврокопският панаир запада и постепенно загубва значението си на важно търговско средище, поради масовото навлизане на европейски промишлени стоки през Солунското пристанище.
Към последното десетилетие на XIX век панаирът има само местно значение за Неврокопско и Разложко, и се ограничава главно в проджба на жива стока.През 1891 година Георги Стрезов пише, че през последните години търговският обмен на панаира възлиза на около 10000 турски лири.
В началото на ХХ век в панаирът в Неврокоп продължава да се провежда през същия период и със същата продължителност и е предназначен за едър и дребен добитък.
На панаира се продават и църковни и други книги. В тефтера на гарбовския търговец Иван Симеонов от 1805-1812 година е отбелязано, че наред с ножарска стока дава на брат си Андрей за Неврокопския панаир 30 наустници по 7 гроша и 8 псалтира по 4,5 гроша.
Арбоархитектура

Арбоархитектура (на латински: arbor – дърво) или строителна ботаника (на немски: baubotanik) – е направление в архитектурата, предлагащо да се използват живите растения за основа на строителната конструкция.
В североизточна Индия за създаването на мостове се използват издънките на корените каучуковото дърво. Когато те достигнат до другия бряг, хората ги оставят да се вкоренят в почвата. След 10 – 15 години се получава здрав природен мост. Такива мостове издържат теглото на 50 души.
В Япония през стръмните брегове на реките са правили окачени мостове от лози. От двете страни на брега се избират две лози, които при достигане на необходимата дължина се свързват една с друга и по-късно се изплита мост. Някъде такива мостове са се запазили.
В Щутгартския университет в Института за основи на модерната архитектура и проектиране се правят научни разработки за тази технология.
В рамките на изследването са реализирани прости строителни конструкции като например мостче. Една кула по тази технология показва възможността да се образуват големи конструкции на арбоархитектурата чрез добавянето на отделни растения.
За изграждането на конструкциите се използват бързорастящи видове дървета (върба, топола). Фиданките се садят по периметъра на сградата като се накланят и свързват в решетка, която представлява основата на носещата конструкция на бъдещото здание. Като се използва методите на присаждането дърветата се обединяват в един общ жив организъм. Прави се предварителна конструкция от метални тръби. След укрепването и достигането на необходимата здравина на конструкцията, металната конструкция се отстранява. Редовно трябва да се проверяват дърветата за да не загинат.
Покрив

Покривът е горното покритие на сградите, което предпазва вътрешността от атмосферното влияние, дъжд и сняг. Друга основна функция на покрива е топлоизолацията (запазване на топлината и защита от прегряване.
Покривът представлява горен завършек на сгради и съоръжения, който има съществена роля за защита от атмосферните влияния и предоставя уют и комфорт на жителите. Този структурен елемент може да бъде изграден от разнообразни материали като черепица, метал, плоскости от стъкло, бетон и др. В зависимост от климатичните условия и архитектурния стил, покривите могат да придобият различни форми и наклони.
Освен защитния аспект, покривите са важни и за визуалния аспект на сградите. Те могат да бъдат артистично обработени, допринасяйки за естетиката на обекта. Допълнително, покривите могат да интегрират възобновяеми енергийни системи като слънчеви панели или зелени насаждения, допринасяйки за устойчивостта на сградите.
Исторически, покривите са израз на културното наследство и архитектурното разнообразие на различни региони. Техните форми и материали понякога отразяват местните обичаи, климатични условия и наличните ресурси. Развитието на нови технологии и материали продължава да променя начина, по който се проектират и изграждат покривите, съчетавайки функционалност и иновации.
Според това, колко равнини изграждат покрива, могат да се различат:
В зависимост от разположението на пресичащите се равнини, покривите могат да бъдат още двускатен скосен, четирискатен скосен, мансарден, пирамидален, шедов (трионообразен) и др.
При изграждането на покривна конструкция, за да се избегне традиционния изглед на сградите или по други съображения, се използват елементи от други геометрични повърхнини, при което се получава цилиндричен, дъгов, куполен и други видове покриви.
В строителството се използват определени термини за частите на покрива:
Традиционно в строителството на къщи в България се използва класическа дървена покривна носеща конструкция. Нейните основни елементи са:
Покривите могат да се определят и според използваното покритие:
Камбанария

Камбанарията е специална култова постройка или част от архитектурен ансамбъл. Обикновено представлява висока кула, по-висока от основната сграда на храма, където са монтирани от една до множество камбани, с които вярващите се призовават за богослужение.
Появява се след 4 век, когато камбаните започват да навлизат като страничен елемент в християнството, но се разпространява широко в по-късния етап от Средновековието, приблизително между 9 и 12 век.
В ранните християнски храмове камбанарията е допълнителна пристройка към съществуващата вече църковна сграда (понякога камбанариите са достроявани към храма много векове по-късно от неговото построяване).
Основна функция на камбанарията е да поддържа на височина камбаните, за да могат да известяват населението в цялото населено място, дори и отвъд, за всекидневните богослужения и други религиозни събития. Така камбанарията е важна част от християнския храм.
В късната средновековна архитектура и в последвалите етапи от развитието ѝ, камбанарията става част от основния архитектурен ансамбъл. Всеки град в Западна Европа се е стремял да има по-висока камбанария, за да привлича повече търговци и посетители в града.
Камбанария на „Света София“ в Киев

Камбанарията на катедралата „Света София“ в Киев е украински паметник на културата в стила на украинския (казашкия) барок. Тя е един от украинските национални символи и символи на Киев.
Построена е между 1699 и 1706 година, възстановена е през 1744–1748 година по проект на Йохан Шедел. През 1851–1852 година е построен четвъртият ѝ етаж по проект на епархийския архитект Павел Спаро.
Включена е под №527 в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО заедно със сградите от комплекса към катедралата.
Височината на камбанарията е 76 метра.
Основите на камбанарията са с размер 20 на 14 метра. Височината ѝ е 76 метра и има четири етажа. Стените на първия етаж са с дебелина от 1,5–2 m и се пресичат под прав ъгъл. Той служи като основа за по-горните етажи, на които дебелината на стените е по-малка, вероятно, за да се намали тежестта върху основите.
От оригиналната камбанария, построена между 1699 и 1706 година днес е запазена само част от втория етаж. Тъй като впоследствие архитектурата и интериорът ѝ са проектирани в същия стил, камбанарията се възприема като едно цяло. Долните две нива са правоъгълни, а горните две – осмоъгълни. Над тях има позлатен купол, върху който е поставен кръст. Четирите постепенно изтъняващи се нагоре нива и куполът върху тях придават на сградата пирамидален вид и подчертават великолепието ѝ. Арките на трите горни нива имат процепи навън.
Скулптурите, които украсяват катедралата, взаимодействат перфектно с архитектурната ѝ композиция. Декоративните орнаменти включват различни гипсови елементи – фигури на ангели, цветя, букети, венци, хералдически двойни орли и др.
Източната фасада на третия етаж, гледаща към Софийския площад, е украсена с фигури на апостол Андрей и княз Владимир, които въвеждат християнството в Украйна. Западната фасада, гледаща към двора на манастира, е украсена със статуи на свети архангел Рафаил и апостол Тимотей Ефески.
Стенописите отпреди реконструкцията от 1851–1852 година са изрисувани с полихромна боя. След реконструкцията от 1744–1748 година стените са боядисани в синьо, гипсовите орнаменти са в цвят „слонова кост“, а изображенията на светци и ангели са със следните цветове: лицата – в жълто, косите – в черно, а дрехите – многоцветни.
След реставрацията и добавянето на четвъртия етаж, камбанарията е пребоядисана в два цвята. Във всички периоди скулптурите и орнаментите остават бели или „слонова кост“
Камбанария на „Свети Георги“ в Ератира

Камбанарията на църквата „Свети Георги“ (на гръцки: Καμπαναριό Αγίου Γεωργίου Εράτυρας) е възрожденска постройка в южномакедонското градче Ератира (Селица), Гърция. Построена в 1888 година, камбанарията служи и като часовникова кула и е символ на Ератира.
Камбанарията е разположена североизточно от църквата, на главния площад на Ератира.
Инициативата за построяване на камбанария към издигнатата в 1844 година църква „Свети Георги“ принадлежи на протосингела поп Томас Карамициос. Започва да се строи през 1875 година, но за няколко години строежът спира, поради недостиг на пари. Протосингел Томас ходи няколко пъти до Букурещ, където събира пари за строежа от емигранти от Селица. В крайна сметка той е завършен в 1888 година с 500 златни лири, дарени от Томас Котулас.
В 1948 година в Ератирската битка по време на Гражданската война, камбанарията се използва от полицията за обстрел на комунистическите части. Затова три дни след битката комунистически партизани взривяват кулата с динамит и тя с срутва в двора на църквата.
След войната, в 1952 година камбанарията е възстановена отново с пари на ератирци и на емигрантите от градчето. Йоанис Катанос и Левкотеа Катану даряват часовника, заради което на мраморна плоча е изписано „ΔΩΡΕΑ ΩΡΟΛΟΓΙΟΥ ΚΑΙ ΚΩΔΩ­ΝΟΣ ΙΩΑΝΝΟΥ Ν. ΚΑΤΑΝΟΥ ΚΑΙ ΛΕΥΚΟΘΕΑΣ ΚΑΤΑΝΟΥ, 1952.“
Основите на камбанарията са дълбоки 8 m, поради особеностите на трена. Сградата е шестоъгълна и има часовник, който звъни на всеки кръгъл час от 1 до 12, както и на половинките. Висока е 25 m и има три етажа и половина. На втория етаж са двете камбанарии, а на третия е часовникът, който се вижда и от шестте страни. Полуетажът най-отгоре е празен. Сградата завършва с кръст.
На камбанарията има мраморна плоча с надпис:
Свети Георги (Дървеница)

„Свети Георги“ е българска православна църква в Дървеница, квартал на столицата София. Църквата е енорийски храм на югоизточните столични квартали Дървеница, Младост, Мусагеница и Студентски град.
Църквата е гробищен храм, разположен край старите гробища на Дървенишката река. Под стенописното изображение на Свети Христофор на южния прозорец е изписана годината 1888, а върху напрестолната плоча под имената на дарителите от село Дървеница има датировка 1889 година. Вероятно тогава е бил и построен храмът на мястото на по-стар храм или оброчище. Архитект на храма е видният представител на Дебърската художествена школа Георги Новаков Джонгар. В архитектурно отношение църквата е еднокорабен храм с широк наос без куполи и камбанария – от Джонгар има запазени няколко такива обикновени църкви, достъпни за селските жители. Олтарните икони са на майстори от Самоковската иконописна школа. По-късно храмът е изписан.
В 1996 година, под ръководството на отец Димитър Вукадинов, е построен голям притвор на запад с две помещения за параклис и канцелария, както и 20 метра висока камбанария над западния вход на храма.