Fargesirkel

Fargesirkel er en organisering av forskjellige farger eller kulører langs en sirkel. De kan være kontinuuerlig fordelt eller plassert i et visst antall sektorer. Alle har til felles å gi en for øyet naturlig overgang mellom forskjellige kulører. Derfor vil ofte komplementærfarger ligge diametralt motsatt hverandre samtidig som en slik sirkel kan benyttes til å gi resultatet av blanding av ulike farger på sirkelen.
Rekkefølgen av fargene langs sirkelen følger stort sett hvordan de opptrer i regnbuen. Men den varierer noe med valg av primærfarger eller fargemodell. De fleste har til felles at rødt forbindes med blått gjennom «purpur» som er en nyanse av fiolett.
Fargesirkler blir benyttet av kunstmalere, designere og innen grafisk produksjon. I nyere tid er slike sirkler foreslått hvor fargene går kontinuerlig over i hverandre samtidig som avstanden fra sirkelens sentrum kan benyttes til å angi metning eller intensitet av fargen.
En moderne utgave av den klassiske fargesirkel er på mange måter fargemodellen CIE 1931. Den har form som en hestesko hvor spektralfargene ligger på en kurve som omslutter alle synlige farger. Rødt og blått er her forbundet ved en rett «purpurlinje» som inneholder farger som ikke er i det vanlig fargespekteret. På innsiden av hesteskoen finnes et hvitt punkt som tilsvarer sentrum i fargesirkelen. Det kan på samme måte benyttes til å finne resultatet av fargeblandinger og til geometrisk bestemmelse av komplementærfarger.
I den greske antikken ble de forskjellige fargene ofte betraktet som spesielle kombinasjoner av hvitt og svart. Nesten to tusen år senere viste Isaac Newton at svart skyldes fravær av lys, mens hvitt er en kombinasjon av andre farger. Inspirert av størrelsen til de syv intervallene i en musikalsk skala plasserte han de syv spektralfargene rødt, oransje, gult, grønt, blått, indigo og fiolett som han så i regnbuen, på en sirkel. Fiolett ble dermed plassert som nabo til rødt. Dette er Newtons fargesirkel.
En jevn blanding av alle syv fargene ville gi hvitt lys som tilsvarer sentrum i Newtons sirkel. På lignende vis kunne resultatet av en blanding med to farger finnes ved å trekke en rett korde mellom de to tilsvarende punktene på sirkelen og beregne deres tyngdepunkt. Dette avhenger av vekten til hver av komponentene. Den resulterende kuløren finnes ved å trekke en linje fra sentrum gjennom dette tyngdepunktet og er gitt ved skjæringspunktet mellom denne og sirkelen. Når to farger på motsatt side av sirkelen blandes, vil de dermed gi noe som ligner hvitt. De sies å utgjøre et komplementært par.
Da mange nye farger kunne skapes ved blanding av andre farger, ble det viktig å finne ut hvor mange primærfarger som finnes. Den tyske dikter Johan Wolfgang Goethe var meget kritisk til Newtons forståelse av fargenes egenskaper. Han utviklet sin egen teori som han publiserte i verket Zur Farbenlehre i 1810. Den var basert mer på filosofi og den psykologiske oppfatning av farger enn deres fysiske egenskaper.
Goethe betraktet fargene litt på samme måte som Aristoteles ved at de fremkommer fra hvitt og sort. En mørkere variant av hvitt er gult, mens en lysere variant av sort er blått. På samme måte er rødt en mørkere variant av gult, mens fiolett er en mørkere utgave av blått. Dermed er gult og blått de to basale eller enkleste fargene. Grønt oppstår som en blanding av disse to primærfargene. De forskjellige fargene plasserte han rundt en sirkel, delvis basert på egne observasjoner. Disse gjorde det mulig å definere komplementærfarger som befant seg på motsatt side av sirkelen. Slik ble rødt komplementærfargen til blått, mens gult og lilla er annet slikt par. Grønt har en komplementærfarge som er en slags purpur eller magenta. Den fremkommer ved å blande rødt og fiolett og har spesielle egenskaper. Hver av fargene ble også av Goethe forbundet med psykologiske trekk hos mennesket. Han utvidet på lignende vis sin fargelære til å gjelde mer universelt på mange forskjellige plan.
På første halvdel av 1800-tallet etablerte Thomas Young og Hermann von Helmholtz den trikromatiske fargelæren. Alle kulører kunne ifølge denne lages ved additive blanding av tre primærfarger. Denne beskrivelsen ble styrket ved de eksperimentelle undersøkelsene til James Clerk Maxwell på midten av århundret. Han viste at disse tre fargene kunne velges å være rødt (R), grønt (G) og blått (B). Dette var også i overensstemmelse med konklusjonene til Young og Helmholtz. De utgjør i dag grunnlaget for RGB-systemet som benyttes for eksempel i dataskjermer og lyssetting på teaterscener.
Ved additiv blanding med like deler av rødt og grønt fremkommer sekundærfargen gult, grønt og blått gir cyan, mens blanding av blått og rødt gir magenta på samme måte. Den tilsvarende fargesirkelen vil dermed inneholde seks kulører som kan plasseres i et likt antall sektorer. Den kan utvides ved nye blandinger mellom hver primærfarge og dens to nærliggende sekundærfarger. Det gir seks nye tertiærfarger. Når disse inkluderes på fargesirkelen, får den i alt tolv forskjellige sektorer med hver sin kulør.
I malerkunsten har de tre fargene rødt (R), gult (Y) og blått (B) i lang tid vært betraktet som primærfarger. Disse kunne lages som pigment fra forskjellige, naturlige stoff og blandes sammen som maling med forskjellige kulører. De resulterer fra subtraktiv blanding da hvert pigment fjerner bestemte bølgelengder fra det innkommende lyset. En lik blanding av rødt og gult gir oransje, blått og gult gir grønt, mens blått og rødt gir lilla. Dette er de tre sekundærfargene i denne modellen. Blander man alle tre fargene sammen, blir storparten av lyset absorbert. og man får en mørk kulør som nærmer seg svart. Det er i motsetning til RGB-systemet hvor en tilsvarende blanding av de tre primærfargene gir hvitt.
RYB-modellen ble spesielt kjent på begynnelsen av 1900-tallet da den ble promotert av det tyske Bauhaus-miljøet. Johannes Itten bygde opp sin egen fargelære basert på disse tre primærfargene. Men i senere tid viste det seg at modellen ikke kunne lage finere fargenyanser og er i dag på mange måter erstattet med CMYK-modellen. Den er basert på cyan (C), magenta (M) og gult (Y). I tillegg inngår her svart (K) som en egen farge.
CMY-modellen har ikke en egen fargesirkel da den er den samme som for RGB-modellen. Grunnen er at når CMY-fargene kombineres ved subtraktiv blanding, fremkommer de tre RGB-fargene. Cyan og gult gir grønt, gult og magenta gir rødt og ved å kombinere cyan og magenta, fremkommer blått. Det er denne modellen som i dag benyttes ved fremstilling av fargebilder og i moderne laserskrivere.
For hver fargemodell kan man konstruere en tilsvarende fargesirkel. Mye praktisk bruk av farger er i dag basert på NCS-modellen. Den er basert på fire primærfarger rødt (R). blått (B), grønt (G) og gult (Y). Mellomliggende kulører kan plasseres regelmessig på sirkelen som er oppdelt i fire kvadranter, hver med ti sektorer. Ingen kulør kan ha både grønt og rødt i seg og på og samme måte, heller ikke samtidig gult og blått. Dette tillater en enkel og systematisk koding av hver kulør som kan benyttes i forskjellige fargeatlas. Det er et alternative til den hexadesimale kodingen som benyttes i RGB-systemet. Siden 1984 har NCS vært Norsk Standard.