davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Григорий Великотърновски

Григорий e български православен духовник, митрополит на Великотърновската епархия на Българската патриаршия от 1994 година. От 13 март до 19 март 2024 е временен ръководител на Светия синод, след смъртта на патриарх Неофит.
Роден е на 10 октомври 1950 година в търновското село Козаревец със светското име Йорго Иванов Стефанов. Основно образование получава в родното си село, след това учи в СПТУ „Киро Конаров“ в град Горна Оряховица. След като го завършва през 1968 година става послушник в Преображенския манастир. В Преображенската обител в началото на февруари 1974 година е постриган в монашество с името Григорий от митрополит Стефан Великотърновски, който го ръкополага и в йеродяконски чин.
На 6 ноември 1975 година е вербуван от Държавна Сигурност, в качеството на агент, с псевдоним „Ваньо“.
Учи в Софийската семинария и Духовната академия в София, която завършва през 1979 г. По време на своето следване там йеродякон Григорий служи като митрополитски дякон на митрополит Стефан Великотърновски, от когото в началото на 1980 г. е ръкоположен за йеромонах. От края на 1980 година йеромонах Григорий е назначен за протосингел на Старозагорската митрополия. На 6 декември 1981 година по решение на Светия синод е възведен в архимандритско достойнство от митрополит Панкратий Старозагорски. От есента на 1982 г. архимандрит Григорий е на богословска специализация в Ньошателския университет, а по-късно и в институтите в Босей и Женева, Швейцария. Специализира в Лондон, Бирмингам, Кентърбъри и Оксфорд, Англия. След като се връща в България, от лятото на 1985 година, заедно със задълженията си на протосингел на Старозагорската митрополия, архимандрит Григорий става и сътрудник в отдела за Междуцърковни отношения при Светия синод.
На 22 декември 1985 година в патриаршеската катедрала „Свети Александър Невски“ в София е ръкоположен за константийски епископ и е назначен за викарен епископ на митрополит Панкратий Старозагорски. От края на 1987 година до Възкресение Христово през 1990 година е викариен епископ на митрополит Стефан Великотърновски. От 1 април 1990 до 19 юни 1990 година епископ Григорий е ректор на възстановената Пловдивска духовна семинария. От 1 юли 1990 година е назначен за ректор на Софийската семинария.
На 27 февруари 1994 година епископ Григорий е избран, а на 6 март 1994 година е и канонически утвърден за Великотърновски митрополит.
Кирил Мескин

Кирил Петров Мескин е български скулптор.
Кирил Мескин е роден на 23 май 1943 година в село Асеново. През 1970 година завършва Великотърновския университет „Св. св. Кирил и Методий“ със специалност „Скулптура“ и една година по-късно започват участията му в национални и регионални изложби, организирани от Съюза на българските художници.
През 2000 година дарява своята композиция „Мадона“ на катедралата в Есен, Германия, а през 2002 година на евангелистката църква в Хатинген дарява своята пластична композиция „Спиралата на живота“. Мескин е автор и на скулптурата на Дева Мария от Фатима в едноименната католическа църква в Плевен.
Участва в изложби в Белгия, Германия, Канада, Русия, Франция и Чехия. Негови творби се съхраняват в България и в чужбина.
Кирил Мескин е професор, известно време преподавател във Великотърновския университет и негов дарител.
През 1994 година Кирил Мескин получава наградата за скулптура на СБХ, а през 2002 година – голямата награда от Първото биенале на малките форми в Плевен. В колектив печели втора награда при неприсъдена първа през 1991 година в Бургас и 1996 година в Горна Оряховица на националните конкурси за войнишки паметник. През 2012 година получава награда за скулптура от Националния конкурс „Алианц – България“ за живопис, скулптура и графика.
Радко Радков

Радко Василев Радков е български поет и драматург. Автор е на многобройни поеми (лирика и сатира), както и на повече от 20 исторически драми в стихове, поставяни в страната и в чужбина. Майстор е на класическата сонетна форма.
Роден е във Велико Търново на 31 януари 1940 г. Отраснал е в Габрово, откъдето е семейството му. Започва да пише стихове на 7-годишна възраст. Завършва Духовната семинария край Черепиш през 1959 г. и „Класическа филология“ в Софийския държавен университет през 1967 г.
Работи като ре­дак­тор на от­де­ла за ста­рог­ръц­ка и латинска ли­те­ра­ту­ра в издателство „Народна култура“, София (1966 – 1969). Спе­ци­а­лист по раннох­рис­ти­ян­с­ка и византийс­ка литература в Ин­с­ти­ту­та за бал­ка­нис­ти­ка при БАН. Преподавател по класи­чес­ки ези­ци във Великотърновския университет „Св. св. Ки­рил и Ме­то­дий“. От 1973 до 1979 г. е за­веж­дащ на До­ма за литератур­но твор­чес­т­во към Ок­ръж­ния ко­ми­тет за култу­ра във Велико Тър­но­во.
Заедно с режисьора Александър Попов става ос­но­ва­тел и орга­ни­за­тор на Ста­рин­ния те­а­тър в Со­фия. Радко Радков е и редак­тор на антологията „Ан­тич­на поезия“. Лириката му възраж­да ста­рин­на­та фор­ма на цар­с­кия со­нет, чи­и­то образ­ци в Бъл­га­рия съз­да­ват Иван Вазов, Димчо Дебелянов, Димитър Бояджиев. През 1985 г. по покана на Ватикана пред Папа Йоан-Павел II е в катедралата „Св. Петър“ е представена част от неговата пиеса „Похвално слово за словото“, по случай 5-годишнината от провъзгласяване на светите братя Кирил и Методий за покровители на Обединена Европа.
Член на Съюза на българските писатели.
Умира на 1 септември 2009 г. във Велико Търново на 69-годишна възраст.
Той е единственият творец в света, двукратен носител на Международната Наполеонова наг­ра­да „Со­лен­за­ра“ в Сорбона­та – за драмите в стихове в сти­хо­ве „Те­о­фа­но“ (1983) и „Всенародно бдение за Апостола“ (2005). Заедно с Любомир Левчев е удостоен със званието „Кавалер на френската култура“ за трагедията в стихове „Балдуин Фландърски“, връчена му в Парижкия клуб на сенаторите (1985). Носител на Кръста на Френската академия на науката за литература и изкуство (1985).
Ла­у­ре­ат на на­ци­о­нал­ни наг­ра­ди за дра­ми в стихо­ве, на църковния орден „Св. Софроний, епископ Врачански“ – I ст. Носител на наградата „Велико Търново“ на Община Велико Търново. Носител е на Евтимиева награда на Великотърновския университет (2005).
Удостоен е със званието Почетен гражданин на Габрово (2006).
През 2012 г. във великотърновската „Алея на творците на България“ до художествената галерия „Борис Денев“ е открит паметен знак на Радко Радков, дело на скулптора Панайот Димитров – Понката.
В края на 2015 г. НОЛИ „Формула 6“ внася предложение за Статут на национална литературна награда „Радко Радков“ до Община Велико Търново.
Юридически факултет (Великотърновски университет)

Юридическият факултет на Великотърновски университет „Св. св. Кирил и Методий“ е създаден през 1991 г. във Велико Търново, той е първи факултет по право извън столицата. Специалността „Право“, изучавана в него, е акредитирана от Националната агенция за оценяване и акредитация през 2006 г. с оценка „много добър“ и с 6 годишен срок на акредитация, което дава възможност за обучение на магистри и докторанти.
Юридическият факултет се състои от 3 катедри:
Православен богословски факултет (Великотърновски университет)

Православният богословски факултет на Великотърновския университет е основан през 1991 г. Първата открита специалност е „Богословие“, след това – „Иконография“.
В духовно, образователно и научно отношение факултетът наследява богатата традиция на Търновската книжовна школа на патриарх св. Евтимий (Търновски).
Декани на факултета са:
В Богословския факултет се кандидатства с изпити по теология, история, литература и философия.
Университетска библиотека (Великотърновски университет)

Университетската библиотека при Великотърновския университет „Св. св. Кирил и Методий“ е научен, библиотечно-информационен и образователен център. Основната ѝ задача е да осигурява библиотечното и научно-информационното обслужване на студентите, преподавателите, специалистите и служителите на Великотърновския университет, както и на външни потребители.
Библиотеката е открита на 15 септември 1963 г. Първоначалният фонд е от 2943 тома книги. Той се изгражда благодарение на нейните първи дарители: Университетската библиотека на Софийския университет „Св. Климент Охридски“, Националната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“, Първа гимназия „Св. св. Кирил и Методий“ – Велико Търново, Окръжен държавен архив, Народно читалище „Надежда“ – Велико Търново, проф. Александър Бурмов, акад. Петър Динеков, проф. Никола Кожухаров, ст. преп. Димо Минев, Йордан Кулелиев.
Университетска библиотека притежава във фонда си личните библиотеки и сбирки на български учени, писатели и общественици, като проф. д-р Иван Гълъбов, проф. д-р Пеньо Русев, проф. д-р Георги Димов, проф. д-р Димитър Чизмаров, Стефан Дичев, Магда Христодулова, Георги Стойков, Маргарита Белова, Недьо Александров, епископ Нестор, Тодор Събев, проф. Атанас Милчев, Богдан Николов, проф. Никола Николов.
Библиотеката се състои от Централна библиотека и 7 филиални библиотеки, който обслужва студенти от всички факултети на Университета и разполага с над 300 читателски места. Включена е в системата на вътрешно и международно междубиблиотечно книгозаемане и осъществява книгообмен с 57 чуждестранни и български университети, академии, научни институти и библиотеки.
Към 2017 г. Университетска библиотека разполага с фонд от 372 904 библиотечни единици – научна и учебна литература на български и чужди езици, редки и ценни издания, от които 322 900 тома книги, 47 752 тома периодика, електронни носители на информация и други материали – 2252.
Исторически факултет (Великотърновски университет)

Историческият факултет на Великотърновския университет е факултет по История, разкрит през 1968 г. във ВТУ „Св. св. Кирил и Методий“.
Първоначално обучението по специалност История (разкрита през септември 1963 г.) е осъществявано от учредената Катедра по история. Първият ръководител на Катедрата е чл.-кор. проф. Александър Бурмов, който е и първият Ректор на ВТУ.
През 1968 г. са учредени първите два самостоятелни факултета във Великотърновската Алма матер – Историческият и Филологическият.
От 1968 г. до днес десет декани са ръководили Факултета:
През годините Факултетът е дал на страната хиляди учители, научни и музейни работници, специалисти в различни професионални области.
Днес Историческият факултет на ВТУ „Св. св. Кирил и Методий“ е структуриран в пет катедри – Археология, География, Нова и най-нова история на България, Нова и най-нова обща история и Стара и средновековна история. Той е единственият в страната, който предлага обучение в четири акредитирани научни направления, а именно:
1.3. Педагогика на обучението по…
2.2. История и археология
3.1. Социология, антропология, науки за културата
4.4. Науки за Земята.
Обучението се реализира в девет бакалавърски програми: История, Археология, География, Етнология, История и география, История и философия, История и чужд език, Културен туризъм, Регионално развитие и геоикономика, както и в широка палитра от над двадесет специализиращи магистърски програми, част от които нямат аналог в страната. Факултетът е акредитиран да провежда обучение на докторанти, което се осъществява в 10 докторски програми в четирите научни направления.
В обсега на преподавателската дейност на Историческия факултет попадат още специалностите: Български език и история, Български език и география, Балканистика, както и специалности във Филиала на ВТУ в гр. Враца и в Колежа в гр. Плевен.
Щатният академичен състав във Факултета наброява общо 58 преподаватели. От тях 3 са професори доктори на историческите науки, 1 доктор на науките за културата, 12 професори доктори, 24 доценти доктори, 13 главни асистенти доктори, 3 асистенти и 2 преподаватели.
Административната дейност е подкрепена от 2 организатори учебен процес, 2 инспектори и 1 факултетски секретар.
Мистър Икономика

„Мистър Икономика“ е конкурс за постижения в областта на икономиката на сп. „Икономика“. Конкурсът се провежда от 1990 г., а след кратко прекъсване, отново е възобновен през 2011 г. През годините наградата е била отсъждана както на изявени мениджъри и водещи икономисти, така и на политици.
Традиционно се присъждат награди в три основни категории: за цялостен принос в развитието на националната икономика, за принос в развитето на българската индустрия, както и за принос в развитието на небанковия финансов сектор. Призьорите се избират от експертно жури, състоящо се от специалисти в областта на бизнеса и науката. Членовете на журито попълват анкетни карти, в които са вписани предварително публично оповестените номинации в конкурса.
Наградените получават златна статуетка „Рибарят и златната рибка“, изработена от Ставри Калинов.
Неокласическа икономика

Неокласическата икономика е школа на икономическата мисъл, възникнала във Великобри­тания и САЩ в края на XIX век. В основата ѝ стои маргиналният анализ, който има много привърженици сред представителите на съвременната американска икономическа мисъл, особено от Чикагската школа. Според тях равновесие в икономиката настъпва след смущения, предизвикани от процес на нагаж­дане след промяна в заплати и цени. След като це­ните разпространят информацията и осигурят съ­ответни импулси за икономическите агенти, техни­те икономически планове и дейности се координи­рат. Специално вни­мание се отделя на ролята на потребителите, производите­лите и спестителите, като акцентът в проучванията се прехвърля от разпределението на пазарите върху индивидуалния и институционалния избор. Представителите на тази иконо­мическа школа работят и в сферата на мак­роикономическите анализи. През XX век най-изявените теоретици на тази школа са Хикс и Самуелсън.
Неокласическата икономика представлява преразглеждане на икономическите понятия, дефинирани от класическите икономисти. Давид Рикардо и други класически икономисти се стремят да научат преди всичко: 1. какви закони управляват разпределението на доходите сред производствените фактори и 2. кои са определящите фактори за международните търговски модели.
Друг съвременен икономист – Пол Самюелсън, дефинира икономиката като приоритетна наука в условия на оскъдица. Според тази дефиниция икономиката е науката, която ръководи индивидите при извършване на ефективно разпределение на оскъдни ресурси за различни и често еднакво желани цели. Икономическият теоретик Джон Мейнард Кейнс твърди, че тя по-скоро е метод, отколкото доктрина, мисловен уред, мисловна техника, която помага на притежателя си да прави коректни заключения. Джон Стюарт Мил нарича икономиката неточна наука и характеризира законите и като тенденциозни.
Неокласическите икономисти не вземат под внимание историята и географията при обяснението на икономическите дела. Неокласическата теория, общо взето, игнорира промените в икономическите, политическите и другите обществени структури, които са неизбежен резултат на икономическия растеж.
Неокласическите анализи не дават нито история на икономиката, нито обяснение за нейната развиваща се природа. Убеждението на неокласическите икономисти е, че териториалното разпределение на икономическите дейности няма голямо значение.
Класическата икономика, развита през XVII и XIX век, включва теория за стойността и теория за разпространението. Смятало се е, че стойността на продукта зависи от разноските по произвеждането на този продукт. Този класически подход е в основата на трудовете на Адам Смит и Давид Рикардо.
Но някои икономисти постепенно започват да наблягат на възприеманата стойност на стоката от гледна точка на потребителя. Те предлагат теория, според която стойността на продукта трябва да бъде обяснена с разликите в неговата полза или полезност за консуматора. В Англия икономистите започват да концептуализират ползата с утилитаризма на Джереми Бентам и по-късно Джон Стюарт Мил.
В традиционния подход на неокласическата икономика съществуват няколко слабости:
Смесена икономика

Смесен тип икономика или просто смесена икономика e икономика, която включва както частен, така и държавен контрол, или това е смесица от капитализъм и социализъм.
Смесената икономика е най-често асоциирана със социалдемократичните форми на управление. Все пак, като се има предвид широкия спектър от икономически системи, които могат да бъдат описани с термина, повечето типове на управление са смятани, че имат някаква форма на смесена икономика.
Съвременната икономика на САЩ е смятана за смесена икономика (с централна банка, публична пощенска услуга, държавни училища, както и частни, полиция и пожарна, държавни, закони за минимална работна заплата, социално осигуряване, субсидиране на земеделието).
Общоикономически факултет (УНСС)

Общоикономически факултет (ОИФ) при УНСС е звено създаден през 1958 година, в тогавашния ВИИ „Карл Маркс“. От своя страна той продължава традициите на „Търговско-стопанския факултет“, открит през 1920 г. при Свободния университет за политически и стопански науки.
Преподаването в Общоикономическия факултет при УНСС е насочено към предоставяне на фундаментални икономически знания. Те са базис на придобитите икономически познания сред студентите, като обхващат основи на икономическата теория и икономическия анализ, механизми на пазарната икономика, международен икономикс, заетост, човешките ресурси, социална кохезия, интелектуална собственост, социология и педагогика.
Ръководител на факултета е доц. Лилия Борисова.
В рамките на факултета се осъществява и разностранна научноизследователска дейност по актуални въпроси на развитието на българската икономика: икономически растеж, жизнено равнище, заетост, индустриални отношения, интелектуална собственост и др.
Фармацевтичен факултет (Медицински университет – София)

Фармацевтичният факултет на Медицинския университет в София провежда обучение по фармация.
През 1942 г. е взето решение за създаване на Фармацевтичен отдел към Физико-математическия факултет на Софийския университет. Той започва работа с две катедри – Фармакогнозия и Фармацевтична химия. През 1947 г. с отделяне на галеничната фармация от фармакогнозията се създава третата му катедра Технология на лекарствените форми и галенови препарати. С Указ 676/30.06.1950 г. Президиумът на Народното събрание постановява Фармацевтичният отдел да се обособи като самостоятелен факултет на създадената през същата година Медицинска академия. Първи декан на Фармацевтичния факултет е проф. Димитър Далев.
В състава на Фармацевтичния факултет влизат 6 катедри.
Кейнсианска икономика

Кейнсианска икономика или още на български Кейнсианство (на английски: Keynesian economics, произнасяно /ˈkeɪnziən/, също наричано Keynesianism и Keynesian Theory (Кейнсианска теория)) е макроикономическа теория, базирана на идеите на британския икономист от 20-те години на 20 век Джон Мейнард Кейнс. Кейнсианската икономика твърди, че решенията на частния сектор може понякога да доведат до недостатъчно добри и ефикасни макроикономически резултати и за това защитава активните политически отговори от страна на държавния сектор, в това число и монетарна политика от страна на централната банка, както и действия от страна на правителството по фискалната политика за стабилизиране на бизнес цикъла. Теориите формирани на базата на Кейнсианската икономика имат за основа книгата „Обща теория на заетостта, лихвата и парите“, публикувана през 1936. Интерпретациите на Кейнс обаче поддържат много спорни полета, както и има няколко школи на икономическата мисъл, които твърдят, че са последователи на неговите „завети“.
Кейнсианска икономика се застъпва за смесения тип икономика – основно частен сектор, но с голяма роля на държавното управление и публичния сектор – и служи като икономически модел през последните години на Голямата депресия, Втората световна война, пост-военната икономическа експанзия (1945 – 1973), макар че губи от своето влияние след стагфлацията от 70-те на 20 век и навлизането на монетаризма и неолиберализма. Финансовата криза от 2007 – 2010 връща дискутирането на кейнсианските идеи и предизвивка възраждане на кейнсианската мисъл. Предходният британски министър-председател Гордън Браун, бившият президент на САЩ Барак Обама и други световни лидери са използвали кейнсианската икономическа мисъл за създаване на държавни икономически стимули и програми за такива, за да се опитат да асистират икономическото положение на техните страни .
Кейнсианството оспорва Закона на Сей.
Българска свободна телевизия

Българска свободна телевизия (накратко БСТВ) е бивш български телевизионен канал, собственост на Българската социалистическа партия. Стартира на 24 януари 2019 г. в 7:30 сутринта.
Програмата на телевизията стартира с новини и сутрешен блок „България се събужда“ (водещ - Стоил Рошкев). Следобедният блок на БСТВ е от 13:00 до 15:30 часа, а водеща е Елена Пенчукова. Централната емисия новини е от 18:30 ч. с водещи Алекс Донев и Вяра Петрова. Вечерният блок на БСТВ е съставен от предаванията „Студио икономика“ (водещ – Нора Стоичкова) и „Актуално от деня“ (водещ – Велизар Енчев). Телевизията излъчва също български, съветски, руски и европейски филми, музика и документалистика. До 1 декември 2019 г. се излъчва от 7:30 сутринта до 19:00 вечерта. От 2 декември 2019 г. излъчването е от 6:00 сутринта до 22:30 вечерта.
На 2 май 2023 г. телевизията спира излъчването на програмата. Обещанието на лидера на Българската социалистическа партия Корнелия Нинова е, че спирането ще е само за 2 месеца, както и че каналът БСТВ ще бъде възстановен в телевизионната кабелна мрежа, след като студията бъдат преместени в централата на Българската социалистическа партия на ул. „Позитано“ 20. Това обаче така и не става.
В някои медии се появява информация, че спирането е за постоянно поради необслужени задължения към различни институции като НАП и Електрохолд България, което ръководството на БСП отрича.
На 22 януари 2024 г. става ясно, че телевизията окончателно преустановява дейността си.
Христо Ботев (БНР програма)

Програма „Христо Ботев“ е национална радиопрограма на Българското национално радио. Предава се денонощно и е предназначена за култура и образование.
Тя е единствената българска радиопрограма, в която има радиотеатър, курсове за изучаване на различни езици, образователни предавания и такива за актуални проблеми на съвременния свят.
Излъчва често опери, арии или класически концерти с перфектно качество на звука, а нерядко ги излъчва и директно, по време на тяхното изпълнение пред публика. Публицистиката е разположена на много места в програмата. Преди обед в дните от понеделник до петък е предаването „Нашият ден“, чието съдържание е специализирано в различните дни (икономика, право, социална политика, вътрешна политика, международна политика).
Различни нюанси придават: среднощното предаване, което обединява шест от осемте регионални радиостанции на БНР от 00:15 до 3:00 ч. „Заедно след полунощ“, от 3:00 до 5:00 ч. предаването с класическа музика „Еврокласик ноктюрно“ (Euroclassic Notturno), съботното „Семейно радио“ (развлекателно предаване за подчертана връзка с аудиторията), изпълнените с хумор „Академия комика“, „Кабаре“, предаването за култура „Арт ефир“, предаването „Избрано от Златния фонд“, научнопопулярни предавания; предавания, посветени на ловците, журналистите, туристическите забележителности на страната, поп музиката, народната музика, класиката, джаза, народопсихологията и религиозното чувство, заложено у хората, за етносите, населяващи страната (това предаване е единствено сред българските радиопрограми), както и за евроинтеграция.
Христо Ганев (географ)

Доц. д-р Христо Димитров Ганев е български учен, географ, демограф и геоурбанист. Той е дългогодишен преподавател по География на населението и селищата, Демография и Геоурбанистика в ГГФ на СУ, ръководител на катедра География на населението и селищата.
Научноизследователски проекти, по които Христо Ганев участва са Стойност на урбанистичното нарастване Европейски координационен център за изследване и документация в социалните науки – Виена; Териториални аспекти на прехода към пазарно ориентирана икономика(на примера на Бургаски регион) – американско-български; Затворените общества – същност и условия за развитие, – австро-български; Тенденции и особености в демографското развитие на Русия и България в условията на прехода към пазарно стопанство, – руско-български.
По-важни статии са:
[1] Архив на оригинала от 2008-04-02 в Wayback Machine.
Дончо Дончев (географ)

Дончо Иванов Дончев е български учен географ, професор.
Дончо Дончев е роден на 12 февруари 1934 г. в Шереметя, област Велико Търново. Средното си образование завършва във Велико Търново. От 1953 до 1958 г. е студент по география в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. Завършва специализация по икономическа география. От 1958 до 1963 г. работи като преподавател в Строителния техникум във Велико Търново. През април 1963 г. постъпва на работа като научен сътрудник в Географския институт при БАН – София, секция Икономическа география. От 1974 г. е доктор по география, а от 1976 г. старши научен сътрудник II степен. През 1991 г. Дончо Дончев е избран за старши научен сътрудник I степен, а през 1997 г. – за професор във Великотърновския университет „Св. св. Кирил и Методий“. Чел е лекции в Сорбоната в Париж, в университетите в Руан и Хавър, Франция. През 1989 – 1991 г. е заместник-директор на Географския институт при БАН, през 1991 – 1993 г. негов директор, а през 1997 – 1999 г. – ръководител на катедра „География“ във ВТУ „Св. св. Кирил и Методий“. Умира през 2009 г.
Насочва се към изследване на отрасловата и териториалната организация на промишлеността в България, на нейното влияние върху околната среда. Важно научно и методологическо значение имат многобройните му трудове, посветени на социално-икономическото райониране на страната. Ценни за социално-икономическата география в България са научните му проучвания на отделни социално-икономически микрорайони (Великотърновски, Полскотръмбешки, Павликенски и пр.) и райони (Янтренски, Витско-Осъмски и др.).
Значителен научен принос имат изследванията на Дончо Дончев за влиянието на структурата на промишлеността върху демографското развитие на селищата от различни географски ареали на България, за развитието на производството и формирането на териториално-производствените комплекси, за състоянието на формите на териториална организация на промишленото производство и т.н.
Творчеството на Дончо Дончев включва над 100 научни и над 60 научнопопулярни студии, статии и доклади. Той е автор на 15 карти в Националния атлас на Народна република България, на шест карти в атласа на София и Софийската агломерация, на три карти в атласа на страните от Централна и Източна Европа.
Творческата дейност на Дончо Дончев е свързана с усилена изследователска работа в областта на социално-икономическото планиране и с разработване на въпросите на устойчивото развитие. Той е един от най-активните популяризатори и пропагандатори на географски знания в България. Дългогодишен редактор е на списание „География“, редактор на научното издание на Географския институт при БАН – „Проблеми на географията“, на тритомника „География на България“, на комплексния географски труд „Физическа и социално-икономическа география на България“ (1998).
Красимир Георгиев (бизнесмен)

Красимир Георгиев е български бизнесмен и футболен деец. Бивш член на Изпълнителния комитет на БФС.
От 1985 г. до 1997 г. е офицер от Българската армия. Главен специалист на Управление окомплектоване на Генералния щаб на Българската армия. От май 1997 г. до януари 2000 г. е Председател на Съвета на Директорите и Изпълнителен директор на Динамо Сливен - дружеството е ликвидирано. От 2000 г. до 2003 г. е Директор във ФИК „АКБ Форес“ ХАД и Изпълнителен директор на „АКБ Комерс“ ХАД. От септември 2004 г. до септември 2007 г. е Изпълнителен директор на ПФК „Берое“ АД. От октомври 2005 г. е член на Изпълнителния комитет на БФС.
Красимир Георгиев участва в управлението на Електроавтоимпекс, Томако, Динамо-приват (фирмата е в ликвидация), Авто Електро Консултинг 2, Електро Авто Газ, Жика Газ, Крапа, Линц, Линеа Верде, ФИК АКБ Форес ХАД - клон Раднево, Гест, Комерсина, Вегатур, ТМК.
Участва като собственик в Крапа, Комерсина, Гест, Динамо-приват (фирмата е в ликвидация), Линц, Томако, Електро Авто Газ, Гама мотори, Линеа Верде и ТМК.
Стефан Гладилов

Стефан Несторов Гладилов е български лекар, професор в областта на общественото здраве.
Стефан Гладилов е роден на 17 декември 1944 г. в град Велико Търново. Семеен, с една дъщеря. Завършва Първа английска езикова гимназия в София и медицина в Москва.
Умира в София на 22 юли 2015 г.
Започва кариерата си като лекар-ординатор в Хигиенно-епидемиологична инспекция в гр. Добрич през 1969, където остава до 1973 г. Специализира в Москва през 1972 – 1973, където завършва курсове на СЗО по социална медицина и организация на здравеопазването. Продължава трудовия си път в Министерството на здравеопазването и работи като началник отдел „Планиране на здравеопазването“ (1977 – 1981 г.), директор „Планиране и икономикана здравеопазването“ (1981 – 1984). През 1984 г. започва работа в Медицинска академия и при създаването на катедра „Икономика на здравеопазването“ на Факултета по обществено здраве е неин първи ръководител.
Изпълнява длъжностите гл. експерт на Социалния съвет при Министерски съвет по въпросите на здравеопазването, Генерален секретар на Българския червен кръст (1987 – 2002), консултант на СЗО по планиране и икономика на здравеопазването в работни групи в Дания, Португалия, Филипини, Ямайка, Индия, Малта, Холандия, Швейцария.
Освен в Медицинския университет в София, преподава икономика на здравеопазването в МУ-Плевен и Нов български университет.
Автор на множество научни публикации и съавтор с проф. Евгения Делчева на многократно преиздаваната монография „Икономика на здравеопазването“
През 1979 г. защитава дисертационен труд за придобиване на образователна и научна степен „доктор“ (тогава кандидат на науките) с дисертация на тема „Потребности от санитарно – контролна дейност и кадри за отдел хигиена на труда на хигиенно – епидемиологичните инспекции“. От 1985 г. е старши научен сътрудник ІІ степен (доцент), а от 2005 г. – професор.
Асена Сербезова

Асена Сербезова е български фармацевт и политик.
Асена Сербезова е родена на 30 март 1973 г.
През 1996 г. се дипломира се от Фармацевтичния факултет на МУ–София. Защитава дисертация и придобива образователна и научна степен доктор в областта на социалната медицина и организация на здравеопазването и фармацията през 2007 г., а през 2023 г. защитава дисертация за доктор на науките. Притежава магистърска степен по здравен мениджмънт и обществено здраве от МУ–София и магистърска степен по здравна политика и фармакоикономика от Barcelona School of Management към Univeristat Pompeu Fabra в Барселона, Испания.
През 2019 г. завършва магистратура по психология във Великотърновския университет. Има три специалности: организация и икономика на аптечната и дистрибуторската практика, организация и икономика на фармацевтичното производство и клинична фармация. Професор в Катедрата по здравна политика и мениджмънт, Факултет по обществено здраве при МУ–София.
Има над 20 години опит в лекарствения сектор, заемайки различни позиции в представителства на производители на лекарства, дистрибутори и договорни изследователски организации за клинични изпитвания. Одитор по европейски стандарти за добри практики във фармацевтичния сектор.
Между юли 2014 г. и август 2018 г. е изпълнителен директор на Изпълнителната агенция по лекарствата към Министерството на здравеопазването. Била е член на Управителния борд на Европейската агенция по лекарствата и член на Комисията за оценка на здравните технологии. От февруари 2020 г. до декември 2021 г. е председател на Управителния съвет на Българския фармацевтичен съюз.
На 13 декември 2021 г. е назначена за министър на здравеопазването в правителството на Кирил Петков.
Владее английски и руски език. Омъжена, с две деца.
Климент Левкийски

Климент е висш български православен духовник, левкийски епископ от 2024 година.
Роден е в 1974 година в град София, България, със светското име Кирил Иванов Страхилов. В 1993 година завършва с пълно отличие Немската гимназия в София. Завършва макроикономика и европеистика в Оснабрюкския университет, Германия, и магистратура в Бирмингамския университет, Великобритания. В 2005 година защитава докторат по икономика в Европейския университетски институт във Флоренция, Италия.
От 2005 година работи като старши асистент в Икономическия факултет на Европейския колеж в Белгия. От 2007 година, след като спечелва конкурса за европейски служител, е назначен за икономист в Генералната дирекция по икономика и финанси на Европейската комисия в Брюксел.
През ноември 2009 година напуска Брюксел и става послушник в Зографския манастир. След три години, на празника Вход Господен в Йерусалим, е постриган за монах с името Климент, в чест на свети Климент Охридски, под духовното старчество на архимандрит Амвросий. През октомври 2021 година, на празника на светите 26 Зографски мъченици, е ръкоположен за дякон, а на следващия ден и за йеромонах от митрополит Даниил Видински. Климент превежда православна литература, издава богослужебни книги и псалтикийни сборници.
В 2016 година Климент завършва Богословския факултет на Софийския университет и Богословския факултет на Солунския университет. По решение на Светия синод на Българската православна църква преминава на служение в българската митрополия в САЩ и е назначен за протосингел на епархията.
На 10 декември 2024 година Светият синод на БПЦ разглежда писмо на митрополита на САЩ, Канада и Австралия Йосиф с отправена молба за наречение и ръкоположение в епископски сан на архимандрит Климент и назначаването му за викарен епископ. След проведено гласуване Светият синод дава благословение архимандрит Климент да бъде ръкоположен в епископски сан с титлата Левкийски.
На 15 декември 2024 година в храма „Свети Александър Невски“ в София е ръкоположен за титулярен левкийски епископ, викарен епископ на Американската, канадска и австралийска митрополия. Хиротонията е извършена от патриарх Даниил Български в съслужение с митрополитите Йосиф Американски, Канадски и Австралийски, Григорий Великотърновски, Гавриил Ловчански, Йоан Варненски и Великопреславски, Серафим Неврокопски, Григорий Врачански и епископите Герасим Мелнишки, Йеротей Агатополски, Михаил Константийски, Пахомий Браницки и Исаак Велбъждски и Мелетий Знеполски.
Найден Апостолов

Найден Апостолов е български географ, работил в сферата на науката като теоретик, преподавател, писател, доцент, доктор в катедра „Икономика и организация на туризма“, факултет „Управление“, Икономически университет - Варна.
Роден е на 19 август 1948 г. в с. Богдан, община Карлово, област Пловдив. Основното си образование получава в Карлово. От 1963 до 1967 г. учи в Техникума по индустриална химия в Димитровград и получава диплома за завършено средно специално образование на 30 юли 1967 г. със специалност Технология на органичните и неорганични вещества и квалификация среден химик-технолог. През учебната 1969 – 70 г. е приет за студент в Геолого-географския факултет на Софийския държавен университет със специалност География. Завършва университета с много добър успех по време на следването и отличен успех от държавния изпит на 13 ноември 1973 г. с квалификация географ-икономогеограф, преподавател по география и история в средния и горния курс на училищата.
Във Враца от 10 февруари 1974 до 1 октомври 1974 г. доц. Апостолов работи като заместник-директор в НОУ „П.Р. Славейков“. След това се премества заедно със семейството си в Карлово, където работи като инспектор към Окръжния народен съвет от 6 март до 4 ноември 1975 г. През това време се явява на конкурс за асистент към ВИНС „Димитър Благоев“ – Варна, спечелва конкурса и от 4 ноември 1975 г. е назначен в Университета. На 1 март 1978 г. е повишен в старши асистент, а на 21 юли 1983 г. – в главен асистент. На 3 януари 1983 г. му е присъдена научната степен кандидат на географските науки (понастоящем доктор на науките) от Висшата атестационна комисия след защита на дисертация на тема „Географски систематизации при изучаването на ежедневните трудови пътувания в България“. На 5 юли 1989 г. Научната комисия по Геолого-географски науки му присъжда научното звание доцент.
В университета е изпълнявал длъжности като Декан на центъра за факултативно обучение от 1993 до 1995 г. и Ръководител на катедра „Икономика и организация на туризма“ от 1993 до 1995 г. Почти през всичките години е оглавявал кандидат-студентските комисии на изпитите по география в университета. Има 30 публикации, между които 3 учебника – „География на туризма“ и „Туристически ресурси“ и „Икономика и организация на туризма“ в колектив, а сега в процес на отпечатване е . Има 2 специализации в Москва (СССР), и в Гилфорд, (Великобритания).
Златка Сукарева

Златка Сукарева е български юрист, доктор по право и професор по Облигационно и търговско право. Преподава дисциплините „Облигационно право“ и „Потребителско право“ в Юридическия факултет на Университета за национално и световно стопанство.
Проф. Сукарева е родена през 1947 г. в град Чепеларе. Завършва Немска езикова гимназия в Бургас, а след това право в СУ „Св. Кл. Охридски“. След дипломирането си е била Стажант-съдия в СГС (1971), а по-късно юрисконсулт в системата на бившето Министерство на снабдяване и държавен резерв. В същия период постъпва като редовен докторант в катедра „Правни науки“ към Университета за национално и световно стопанство. Там защитава докторска дисертация на тема „Договор за кооперирана доставка“, през 1987 г. Редовен професор е в Юридическия факултет от 2002 г. насам. Понастоящем води лекционен курс по Облигационно право пред студентите. Преподава и дисциплината „Потребителско право“, за нуждите на която е написала и едноименния учебник, който е единствен в българската юридическа литература. Работи и като арбитър в Арбитражния съд при Българската търговско-промишлена палата .
В УНСС е заемала различни постове, като научен секретар (1985 – 1989) г., Зам.декан по НИР на ЮФ, (1994 – 2000) г., Ръководител на катедра „Частноправни науки“, (2000 – 2005) г. Член на Програмен съвет по НИД, (1996 – 2000) г. Член на Редколегията на Годишника на УНСС и на Научните трудове, (2008 – 2012) г. Председател на Общото събрание на ЮФ на УНСС, (2010 – 2011 г.).
Владее немски език. Автор е на десетки публикации в областта на частното право, в това число учебници, монографии, студии, статии, участия в международни научни конференции, и др.
Петър Чобанов

Петър Пандушев Чобанов е български финансист и университетски преподавател. Министър на финансите на Република България в периода 2013 – 2014 г. Преди това е бил изпълнителен директор на Агенцията за икономически анализи и прогнози (2005 – 2009) и председател на Комисията за финансов надзор (2009 – 2010). Народен представител от парламентарната група на ДПС в XLII народно събрание, XLIII народно събрание, XLVI народно събрание и XLVII народно събрание, XLIX народно събрание. На 26 юли 2023 година е избран от XLIX народно събрание за подуправител на Българската народна банка, направление „Банково“.
Роден е на 20 юли 1976 г. в град Ямбол. Петър Чобанов има брат Димитър Пандушев Чобанов. Петър Чобанов завършва местната математическа гимназия „Атанас Радев“. През 2000 г. завършва магистратура по макроикономика в Университета за национално и световно стопанство, а от 2006 г. е доктор по финанси.
Професионалната кариера на Петър Чобанов започва през 2000 г. като главен експерт в отдел „Анализи“ при дирекция „Ковчежничество“ на БНБ. По-късно започва да работи като главен експерт в отдел „Анализи“ на БНБ. Между 2005 и 2009 г. е изпълнителен директор на Агенцията за икономически анализи и прогнози. След това е председател на Комисията по финансов надзор до промяната на закона през лятото на 2010 г., с която е освободен..
От 2002 г. преподава в УНСС, като от края на 2012 г. е доцент в катедра „Финанси“. Преподава по дисциплините: Международни финанси, Парична теория и парична политика (II ниво), Финансова устойчивост, Системен риск.
На 29 май 2013 г. става министър на финансите в правителството на Пламен Орешарски.
В процеса на присъединяване на България към Европейския съюз е съпредседател на работната група по Глава 11: Икономически и валутен съюз. Участва в Икономическия и финансов комитет към ЕКОФИН (съвета на финансовите министри) в периода 2005 – 2009.
Специализира в Обединения виенски институт като посещава редица курсове по парична и финансова стабилност, макроикономически анализи и политика и др. През пролетта на 2011 г. взема участие в Международна програма за гостуващи лидери „Финансовата система на САЩ и глобалната икономика“ (U.S. Financial System and The Global Economy), организирана от Държавния департамент на САЩ.
Член е на управителния съвет на Българската макроикономическа асоциация, на Организационния научен комитет на международната конференция на Стопанския факултет в Софийския университет „Св. Климент Охридски“ и на редакционната колегия на АИАП.
Член е на Консултативния съвет на Центъра по парични изследвания към УНСС. Научен секретар на Института по икономика и политики към УНСС. Член е на редакционната колегия на списание „Finance, Accounting and Business Analysis.
Автор е на множество публикации в областта на икономиката и финансите, в сферата на икономическото моделиране, системния риск и финансовата стабилност.
Владее английски и руски език.
Димитър Костов (географ)

Димитър Костов е български географ, гимназиален учител.
Роден е на 2 април 1875 г. в Арбанаси. След завършване на средното си образование се записва студент по история в Софийския университет. По време на следването си проявява интереси и към географията, която още не е открита като специалност в Университета. По своя инициатива и с лични средства получава от чужбина чуждестранна литература, по която изучава основните географски курсове. След завършване на висшето си образование и преди да положи държавен изпит, се запознава и изучава лекциите на първите професори по география – Анастас Иширков и по геология – Георги Бончев. В продължение на 25 години, от 1897 до 1922 г., е преподавател в Русе, Разград, Тутракан, село Златарица. Заедно с това се занимава с научни изследвания и обществена дейност. Като учител в Русе под негово ръководство и с помощта на ученици се разкопава и изследва близката до града могила. Резултатите от проучванията публикува в своя труд „Предисторическата могила до гр. Русе“. Като учител в Русе основава при гимназията археологически музей, а в града – гражданско археологическо дружество. Открива и публикува за първи път „Пет писма на В. Е. Априлов до Ил. Макариополски“ (1922). Автор е на учебника „География на България и съседните ѝ земи“ (1910), по който се преподава в българските училища до 1945 г.
От 1922 до 1927 г. работи като директор на клона на кооперация „Напредък“ в Разград. През 1927 г. е назначен за образцов учител по история и география в Трета софийска девическа гимназия, а малко по-късно за образцов учител по география в Трета софийска мъжка гимназия. Димитър Костов се счита като един от пионерите и основоположниците на методиките на географията и историята като научни дисциплини.
С колектив участва при написването и издаването на географската христоматия „Нашата страна“ (1950), а самостоятелно написва географска характеристика на родното си място „Село Арбанаси“ (1959).
Член е на Българското географско дружество, а от 1948 г. е почетен член.
Умира на 9 януари 1965 г.
Неортодоксална икономика

Неортодоксалната икономика включва полета като феминистка, пост-кейнсианска, марксистка, институционална, австрийска и други различни от мейнстрийма икономически школи и предлага плурализъм в икономиката без да се ограничава само до не-неокласическа икономика. Хетеродоксална икономика е ъмбрела термин, който покрива различни подходи, училища и традиции. Мейнстрийм икономиката съответно може да бъде наричана ортодоксална или конвенционална от нейните критици .
Право и икономика

Право и икономика (или икономически анализ на правото) е подход към правната теория, който прилага методи на икономиката към правото. Той включва употребата на икономически концепции, за да се обяснят ефектите от правото, за да се оцени кои правни решения и правила са икономически ефективни, и да предвиди кои от тях да бъдат обнародвани .
Фразата „право и икономика“, както се използва от правистите се отнася до приложението на методи от икономиката към правните проблеми. Заради застъпването между правните системи и политическите системи, някои от въпросите на право и икономика са също разглеждани в политическата икономия, конституционалната икономика и политологията.
Подходи към някои въпроси откъм марксистка и марксическо-теоретична/на Франкфуртската школа перспективи обикновено не се идентифицират специфично като „право и икономика“. Например изследването от членове на движението за критически правни изследвания и това на социология на правото се занимават с много от фундаменталните въпроси, които иначе са етикирани като „право и икономика“.
Крилото, което представлява не-неокласическия подход към „право и икономика“ е част от Континенталната (основно германска) традиция, и то разглежда концепцията, започвайки от Staatswissenschaften подхода и Германската историческа школа по икономика; тази гледна точка е представена в Elgar Companion to Law and Economics (2-ро редактирано издание, 2005) и—заедно с други теми—в European Journal of Law and Economics. Тук съзнателно не-неокласическите подходи към икономиката са използвани, за да анализират правните (и административни/управленски) проблеми.
Vahé Oshagan

Vahé Oshagan (Armenian: Վահէ Օշական; 1922 – June 30, 2000) was an Armenian poet, writer, and literary critic.
Vahé Oshagan was born in Plovdiv, Bulgaria, in 1922. His father, Hagop Oshagan, was a prominent writer and critic. Raised in Cairo, Jerusalem, and Cyprus, he studied in France and received a doctorate in comparative literature from the University of Sorbonne, in Paris.
Like many Armenians, whose villages and homes were destroyed by the Turks in 1915, Oshagan drifted throughout the Middle East and Europe, never finding a permanent home. He lived in Beirut after 1952 and taught philosophy and psychology, as well as Armenian, French and English literature. He was again uprooted at the start of the Lebanese civil war in 1975 and forced to move to Philadelphia, where he taught at the University of Pennsylvania from 1976 to 1982. The American cityscape became a focus of his work, as exemplified by his volume Alert (Ահազանգ) (1980).
In the 1990s, he taught at the university of Stepanakert during the war of Karabagh. He later lectured at Macquarie University in Sydney, Australia, from 1993 to 1998. He was a prolific contributor of the Armenian press in the Diaspora, from Beirut to California, during half a century. His essays on literary, cultural, and political issues may fill several volumes.
Oshagan died of complications after heart surgery in Philadelphia on June 30, 2000, at the age of 78.
Vahe Oshagan, who also wrote short stories and novels, "reformed Armenian poetry by rejecting its imposed formality, which shunned the concerns of daily life and themes of alienation and loss." He often wrote in colloquial language and was for many the voice of the Armenian diaspora. His second book, The City (Քաղաքը), published in 1963, became "the most radical book of Armenian poetry in the 20th century," according to Marc Nichanian, a former professor of Armenian studies at Columbia University.
He was heavily influenced by French existentialists and had little time for those who dismissed modernity as a corruption of traditional values. "Oshagan was a living paradox: a rebel, a champion of individual liberty, and a one-man repository of his nation's rich heritage. He saw in the survival and creativity of his people reason to dispel their fears and confusions, and offer real hope for the future." He was also the editor in chief of the literary journal Raft: an Annual of Poetry and Criticism, between 1987 and 1998. The journal published English translations of Armenian poetry, as well as essays and reviews. Many leading critics considered Oshagan the most important Armenian-language poet in exile. Nichanian has called Vahe Oshagan "the most important poet of his generation." According to him, "for a long time his work was not even accepted as poetry. He had a hard time imposing himself as poet."
None of Vahe Oshagan's work has been published in English. A translation of his book Alert by British poet Peter Reading awaits publication.