davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Labor Day

El Labor Day (en español: día del trabajo), es un día festivo federal que se celebra en Estados Unidos el primer lunes de septiembre. Tiene su origen en un desfile celebrado el 5 de septiembre de 1882 en Nueva York organizado por la Noble Orden de los Caballeros del Trabajo (Knights of Labor), inspirándose en un evento anual similar realizado en Toronto (Canadá). En 1884 se realizó otro desfile y los Caballeros del Trabajo decidieron hacerlo anualmente.
Otras organizaciones, mayoritariamente las afiliadas a la Primera Internacional, preferían el 1 de mayo, fecha que rememora el inicio en 1886 de una huelga reivindicativa de la jornada laboral de ocho horas y que había llevado a la revuelta de Haymarket de Chicago, tres días después, el 4 de mayo. El presidente Grover Cleveland creyó que el festivo del 1 de mayo sería una oportunidad para desórdenes. Por tanto, temiendo que reforzara el movimiento socialista, rápidamente en 1887 dio su apoyo a la posición de los Caballeros del Trabajo y su fecha para el día del Trabajo.
Desde entonces a diferencia de la mayoría de los países del mundo, Estados Unidos celebra el día del trabajo en una fecha distinta.
El revolucionario comunista cubano Julio Antonio Mella criticó este Labor Day y lo calificó como «día de la sumisión del trabajador».​
2. Labor Day en USA: ¿por qué se conmemora esta celebración? | Noticias
jadiel
Flinders Street Station

Flinders Street Station es la estación central del sistema de ferrocarriles y subterráneos de Melbourne en Australia. Se sitúa la intersección entre las calles Flinders y Swanston, en la costa del río Yarra en el centro de la ciudad, se extiende desde la calle Swanston hasta la calle Queen (nombre puesto en honor a la Reina Victoria) y cubre dos hectáreas de la ciudad. Cada día de la semana, 110.000 pasajeros,​ y 1500 trenes pasan por la estación.
Esta estación está gestionada por las empresas Metro Trains Melbourne en el servicio de los suburbios, y V/Line de la EAS para Bairnsdale.
La expresión utilizada por los habitantes de Melbourne I'll meet you under the clocks (Traducción : «Te veré en los relojes») se refiere a la serie de relojes situada sobre la entrada principal, que indican el tiempo de espera para la partida del futuro tren de cada línea. Este es un sitio de encuentro popular, en la intersección de dos de los caminos más importantes de la ciudad. Los relojes originales fueron reemplazados por un corto período por otros digitales, pero a causa de las protestas ciudadanas que se produjeron, se volvieron a poner. Los proyectos de los años '70 para derrumbar la estación y sustituirla por un edificio de oficinas fueron finalmente abandonados.
La primera estación principal ocupó el emplazamiento de la calle Flinders y se llamaba «Melbourne terminus». Fue terminada en 1854 e inaugurada oficialmente por el gobernador Charles Hotham. Esta terminal era la primera estación construida en Australia, y el día de su inauguración fue el punto de partida de la primera locomotora de vapor del país. Fue a Sandridge (ahora Port Melbourne), pasando por el puente a Sandridge (ahora reservado a los peatones).
Otras dos estaciones se abrieron en el centro de la ciudad de Melbourne en 1859: la estación de la calle Spencer (hoy llamada estación de Southern Cross) y la estación Princes Bridge.
En 1882 el gobierno decidió crear una nueva estación de pasajeros para sustituir la que ya estaba. Se convocó un concurso mundial de arquitectos e ingenieros en 1889, con 17 participantes.​ El primer premio, de 500£, les fue otorgado a los empleados ferroviarios J.W. Fawcett y H.P.C. Ashworth, cuya concepción incluía una torre gigante en forma de domo y a sus lados dos relojes. Los trabajos comenzaron en 1901 y finalizaron en 1910.​
Las plataformas de Flinders Street Station están numeradas de norte a sur, la plataforma n° 1 se halla en el norte .
Cabe mencionar que el final de la N°1 se llama plataforma N°.14, después de las escaleras de la plataforma N°1. La plataforma N°11 está hoy fuera de utilización y sin vía.
Stonepeak

Stonepeak es una firma de inversión estadounidense con sede en la ciudad de Nueva York. La firma se centra en inversiones en infraestructura urbana y más recientemente en inmuebles. Tiene oficinas en Hong Kong, Houston, Londres, Sydney y Singapur. En 2022, la empresa fue clasificada por Infrastructure Investor como la sexta empresa de inversión en infraestructuras más grande, según los fondos administrados durante el período de los últimos cinco años. ​
En 2008, Michael Dorrell y Trent Vichie se unieron al fondo Blackstone Inc. procedentes de Macquarie Group. En 2011, su unidad se escindió como una empresa independiente llamada Stonepeak, con sede en Nueva York. ​ ​ ​ ​ El primer fondo de la empresa, denominado Stonepeak Infrastructure Fund I, recaudó 1.650 millones de dólares para inversiones. Entre otras aportaciones, destacaron las inversiones de Virginia Retirement System y TIAA. ​
En septiembre de 2018, Stonepeak recibió una inversión de 350 millones de dólares de Landmark Partners. ​ En marzo de 2021, Trent Vichie abandonó Stonepeak para fundar su propia empresa, EverWind Fuels. ​​ En noviembre de 2021, Bloomberg News informó que Stonepeak estaba en conversaciones para expandirse a inversiones inmobiliarias y establecer su primer fondo de inversión inmobiliaria. ​ En efecto, en julio de 2022, lanzó su primer fondo inmobiliario, Stonepeak Real Estate Partners. ​ En septiembre de 2022, el Sistema de Retiro Municipal de Texas comprometió $150 millones para el fondo. ​ En julio de 2023, Blue Owl Capital realizó una inversión minoritaria en Stonepeak. ​
En marzo de 2017, Stonepeak adquirió Cologix . ​ En noviembre de 2020, Stonepeak adquirió Astound Broadband de TPG Capital por 3.600 millones de dólares,más 4.500 millones de dólares de deuda. ​ En noviembre de 2022, Stonepeak y Spirit Super adquirieron el puerto de Geelong por un montante de 732 millones de dólares. ​​
En abril de 2021, Stonepeak se asoció con EQT Partners para adquirir KPN, pero no se materializó. ​ En octubre de 2021. Stonepeak adquirió Teekay LNG por 6.200 millones de dólares. ​ En mayo de 2022, Stonepeak se asoció con Blackstone Real Estate Income Trust para adquirir The Cosmopolitan of Las Vegas por 5.650 millones de dólares. ​
Orlando Pride

El Orlando Pride (El Orgullo de Orlando) es un club de fútbol femenino estadounidense con sede en Orlando, en el estado de Florida. Es la sección femenina del Orlando City. Fue fundado en 2015 y actualmente juega en la National Women's Soccer League, máxima categoría de los Estados Unidos. Juega como local en el Orlando City Stadium, con una capacidad de 25.500 espectadores.
Actualizado a febrero de 2023.​
Peggy's Pride (manzana)

Peggy's Pride es una variedad cultivar de manzano (Malus domestica).​​​ Variedad de manzana híbrido procedente del cruce Allington Pippin x Golden Spire. Criado en Eynsham, Oxford, Inglaterra por F.W. Wastie. Recibido por "National Fruit Trials" en 1944. Las frutas son crujientes y jugosas.​
'Peggy's Pride' es una variedad de manzana híbrido procedente del cruce como Parental-Madre de Allington Pippin y como Parental-Padre el polen procede de Golden Spire. Esta fue una de las 14 variedades desarrolladas por el criador de manzanas Frederick William Wastie (1857-1937) en Eynsham, Oxford, Inglaterra (Reino Unido). Recibido por el "National Fruit Trials" en 1944.​​
'Peggy's Pride' se cultiva en la National Fruit Collection con el número de accesión: 1945-054 y Accession name: Peggy's Pride.​​
'Peggy's Pride' es un árbol portador de espuelas, con porte esparcido compacto y vertical. Tiene un tiempo de floración que comienza a partir del 3 de mayo con el 10% de floración, para el 8 de mayo tiene una floración completa (80%), y para el 14 de mayo tiene un 90% de caída de pétalos.​​
'Peggy's Pride' tiene una talla de fruto grande; forma oblonga, altura 68.26mm y anchura 71.86mm; con nervaduras débiles; epidermis con color de fondo amarillo pálido, importancia del sobre color bajo, con color del sobre color naranja, con sobre color patrón manchas presentando manchas de lavado verde anaranjado enrojecido en la cara expuesta al sol, "russeting" (pardeamiento áspero superficial que presentan algunas variedades) muy bajo; cáliz moderadamente grande y parcialmente abierto, ubicado en una cuenca ancha y algo poco profunda y arrugada; pedúnculo muy largo y delgado, colocado en una cavidad profunda y algo estrecha, ligeramente cubierto de "russeting"; carne de color crema, y crujiente. Sabor jugoso y suave.​​
Su tiempo de recogida de cosecha se inicia a mediados de septiembre. Se conserva bien durante dos meses en cámara frigorífica.​​
Hace una muy buena manzana fresca de mesa.​
Diploide, parcialmente auto estéril. Es necesaria una polinización con variedades del Grupo de polinización: C, Día 8.​
Hofstra Pride

Hofstra Pride (español: El orgullo de Hofstra) es el nombre que reciben los equipos deportivos de la Universidad Hofstra, situada en Hempstead, en el estado de Nueva York. Los equipos de los Pride participan en las competiciones universitarias organizadas por la NCAA, y forman parte de la Colonial Athletic Association, de la cual son miembros de pleno derecho desde 2001.
El apodo de la universidad es el de Pride, y proviene de la marcha del orgullo de Hofstra, una campaña de imagen surgida en 1987 tras una grave crisis financiera que obligó en los años 70 a despedir a más de 100 empleados de la universidad. Las mascontas se llaman Kate y Willie Pride, en honor a los principales benefactores de la institución, William Hofstra y su mujer Kate Davidson.​
Hasta el año 2005 el apodo era el de Flying Dutchmen, y aún se sigue usando extraoficialmente.​
Los Pride participan en las siguientes modalidades deportivas:
Cuatro jugadores salidos de la Universidad Hofstra han llegado a jugar en la NBA, siendo el más destacado de todos Speedy Claxton, que jugó entre 2002 y 2009.​
Alto de la Alianza

The Alto de la Alianza Monumental Complex (Spanish: Complejo Monumental Alto de la Alianza) is a historical monument and landmark complex in the south of Peru, near the city of Tacna.
The monument is located in the site of the Battle of Tacna, a battle that took place on May 26, 1880 between the allied Bolivian and Peruvian forces against the Chilean Army that resulted in the alliance's retreat and the loss of their strongholds in Arica and Tacna, as well as a period known locally as the captivity of Tacna, part of the larger Chilean–Peruvian territorial dispute that lasted about 50 years.
The site is on the Intiorko Hill plateau, surrounded by sand and sempervivum plants. It houses a monument in homage to the combatants of the battle. The arch generated by the set of volumes oriented on the east-west axis symbolizes the alliance of the armies of Peru and Bolivia; and its elements or blocks represent the different battalions or contingents that came from both countries.
The volume of stones reflects the direction of the Chilean attack and symbolizes the force that it exerted. The curve, generated by the volumes in opposition to the direction of the stones, symbolizes the battle and the succession of higher plates pointing south, expresses the resistance of the city of Tacna.
In 1979, the military government presided over by Francisco Morales Bermúdez determined the construction of a large monumental complex, located on the plain to the northeast of Intiorko hill; The project and construction of the monument were under the direction of architect Enrique Vargas Giles and engineer Jorge Espinoza Cáceres respectively and the sculptural part was assumed by Holger Carpio Deztre.
The Campo de la Alianza Site Museum is a war museum located under the Alto de la Alianza monument, it was inaugurated on May 26, 1982.
The monument features the previously described arch feature and ornate surroundings, as well as a cemetery in its vicinity with over 700 crosses representing the regiments and individuals that fought and were killed in action during the battle. In the cemetery stands a large marble cross that features a message by historians Jorge Basadre Grohmann and José Jiménez Borja [es] in homage to the combatants of the Battles of Tacna (05-26-1880) and Arica (06-07-1880).
The monument is also accompanied by eight stainless steel sculptures created by the artist Holguer Caprio Dextre, with the purpose of resisting the environment of the area, and as a modern technique that has allowed advances and sculptural boasts. The set summarizes actions and attitudes of the history of the city of Tacna, heroism, resurgence and projection into the future.
Self religion

A self religion (or self-religion) is a religious or self-improvement group which has as one of its primary aims the improvement of the self. The term "self religion" was coined by Paul Heelas and other scholars of religion have adopted/adapted the description. King's College London scholar Peter Bernard Clarke builds on Heelas's concept of self religion to describe the class of "Religions of the True Self".
Hanegraaff notes that "self religion" may equate to New Age spirituality in general. Author Michael York writes, "If 'self-religion' means personal exegesis and selection by the individual, the general rubric is applicable to trends in the late modern/early postmodern transition, which encompass much more than simply New Age and Neo-pagan religiosities." Eileen Barker, in her 1999 book New Religious Movements: their incidence and significance, said that they were "toward the New Age end of the NRM spectrum". Massimo Introvigne, an Italian sociologist of religion, describe "self religion" as "a deep but vague and unorganized interest in the sacred".
Groups characterized as (or associated with the concepts of) self religions or "religions of the True Self" include:
Александър Долгополов

Александър Долгополов (на украински: Олександр Олександрович Долгополов) е украински тенисист.
Александър Долгополов е роден на 7 ноември 1988 г. в Киев, Украинска ССР, СССР.
Баща му също Александър е професионален тенисист за съветския отбор, а майка му е гимнастичка. Започва да играе тенис на 3 години, трениран от баща си. Баща му е бил треньор на Андрей Медведев, най-успешният украински тенисист до момента. В ранна възраст Долгополов живее по турнето с родителите си, пътува често и играе с тенисисти, като Андрей Медведев, Андре Агаси и Борис Бекер. Джим Къриър си спомня, как е удрял топки с Долгополов, когато е бил малко дете.
Той променя изписването на собственото си име към текущата форма през май 2010 г.
Александър Долгополов е професионален тенисист от 2006 г. Най-доброто му представяне в турнирите от големия шлем е четвъртфинал на Откритото първенство на Австралия през 2011 година. Достигна най-високо класиране в кариерата си на сингъл, като номер 13, през януари 2012 г.
Уимбълдън 2013

Уимбълдън 2013 е тенис турнир, провеждащ се на открити тревни кортове. Това ще бъде 127-ото издание на турнира и третият турнир от Големия шлем за годината. Турнирът се играе в „All England Lawn Tennis and Croquet Club“ в периода от 24 юни до 7 юли.
Роджър Федерер и Серина Уилямс защитават титлите си от предната година, но швейцарецът бе елиминиран във втори кръг от Сергей Стаховски. Отпадането на Федерер бе една от многото изненади в началната фаза на турнира, заедно със загубите на двукратния шампион Рафаел Надал и шампионката от 2004 г. Мария Шарапова. Двукратният полуфиналист Жо-Вилфрид Цонга и бившата No.1 при жените Виктория Азаренка бяха част от седемте тенисисти, напуснали турнира поради контузия в първата сряда.
Анди Мъри и Марион Бартоли спечелиха титлите на сингъл.
Уимбълдън 2013 е 127-ото издание на турнира и се провежда в „All England Lawn Tennis and Croquet Club“ в Лондон.
Турнирът се ръководи от Международната тенис федерация (ITF) и е част от календарите на ATP Световен Тур 2013 и WTA Тур 2013. Турнирът включва състезания за мъже и жени – сингъл и двойки, както и смесени двойки.
Провеждат се и състезания на сингъл и двойки и за юноши, и за девойки (тенисисти под 18 г.). Турнирът се играе на тревни кортове – 19 на брой. Най-големите от тях са Централният корт, Корт No.1, Корт No.2 и Корт No.3.
Общият награден фонд на Уимбълдън за 2013 г. е повишен с 40% на £22 560 000 (около $34 милиона). Шампионите на сингъл при мъжете и жените получават по 1,6 милиона паунда всеки, с 450 000 паунда повече от предходната година.
* на отбор
Анди Мъри поб. Новак Джокович, 6 – 4, 7 – 5, 6 – 4
Марион Бартоли поб. Сабине Лисицки, 6 – 1, 6 – 4
Боб Брайън / Майк Брайън поб. Иван Додиг / Марсело Мело, 3 – 6, 6 – 3, 6 – 4, 6 – 4
Хсиех Су-вей / Шуай Пън поб. Ашли Барти / Кейси Делакуа, 7 – 6, 6 – 1
Даниел Нестор / Кристина Младенович поб. Бруно Соарес / Лиса Реймънд, 5 – 7, 6 – 2, 8 – 6
По-долу са отбелязани поставените тенисисти, както и по-известните такива, които няма да участват в турнира. Класирането е актуално към 17 юни 2013 г., а точките към 24 юни 2013 г.
Андре Агаси

Андре Кърк Агаси (на английски: Andre Kirk Agassi) е американски тенисист от арменски произход.
Андре Кърк Агаси е роден на 29 април 1970 г. в Лас Вегас, Невада. Бащата на Агаси е с арменски произход и е участвал на Олимпийските игри през 1952 година като боксьор, състезаващ се за Иран, а майка му е арменка. През 1997 той се жени за Брук Шийлдс, но кариерата му започва да страда и той се спуска до номер 141 в световната ранглиста. През 1999 подава молба за развод и се отдава на кариерата си със стриктен режим на хранене и тренировка. През същата година се превръща в 5-ия човек в историята на тениса, който е печелил и четирите титли от Големия шлем (не в една и съща година). Жени се за бившата тенисистка Щефи Граф през 2001 година. Имат две деца – Джейдан-Гил и Джаз-Ел. Те посвещават много време на фондацията „Андре Агаси“, която се занимава с различни дарителства.
През 2009 г. е издадена автобиографичната му книга „Открито“ (Open: An Autobiography).
Постъпва в академията по тенис на Ник Болетиери на 13-годишна възраст. За 3 години се превръща в един от най-добрите тенисисти и става професионален играч през 1986 г. През 1988 става четвърти в света. Той е в центъра на вниманието на пресата не само защото е добър тенисист, но и за славата която има по това време на лошо момче (bad boy) – дълга руса коса, ярки цветове на дрехите и емоции на корта. Спортните коментатори, макар да признават таланта му, предричат, че никога няма да спечели титла от Големия шлем.
Андре избягва турнира Уимбълдън в периода 1988–1991, защото не харесва идеята за изцяло бял екип, а и не обича да играе на трева. През 1992 година решава да се включи в последната минута и печели първата си титла от Големия шлем. Има общо осем титли от Големия шлем – два пъти откритото първенство на САЩ, един път Уимбълдън, четири пъти откритото първенство на Австралия и веднъж откритото първенство на Франция. Има рекордните 17 титли от серията Мастърс, повече от всеки друг тенисист към 2006 г., както и общо 60 титли от професионалната верига ATP. Към 2006 г. е спечелил над $ 30 млн. само от наградни фондове по турнири.
През 2011 г. е включен в Международната тенис зала на славата.
Лейтън Хюит

Лейтън Глин Хюит (на английски: Lleyton Glynn Hewitt) е австралийски професионален тенисист.
Лейтън Глин Хюит е роден на 24 февруари 1981 г. в Аделаида, Австралия.
Около Коледа 2003 г. Хюит обявява годежа си с белгийската тенисистка Ким Клейстерс. Впоследствие двамата се разделят.
Печели турнира по тенис в Уимбълдън през 2002 г. Австралиецът триумфира и на откритото първенство на САЩ през 2002 г. Хюит има 26 спечелени турнира в професионалната си кариера. Освен това талантливият тенисист, известен със своя силен характер, все още държи рекорда за най-млад тенисист, ставал номер 1 в световната ранглиста.
Барселона Оупън

Барселона Оупън (на английски: Barcelona Open) е турнир по тенис за мъже от Международните серии 500 на ATP, провеждащ се в Барселона от 1953 г. Турнирът се играе на клей кортове на открито.
Турнирът е създаден по инициатива на Карлос Годо Валс, граф на Годо, след като тенис клубът се премества на новото си място в Педралбес, в квартал Лес Кортс в Барселона. Вик Сейксас спечели първата титла на сингъл, както и титлата на двойки, партнирайки си с Енрике Мореа. Турнирът е част от тенис веригата Гран При от 1970 до 1989 г., с изключение на 1971 г., когато е част от веригата Световно първенство по тенис (WCT), но е отворен за играчи, които не са от WCT. Турнирът в момента е част от сериите Турнири от международните серии 500 на ATP на ATP Тур.
Турнирът е втория най-престижен турнир на Испания от ATP Тур след Мадрид Оупън, събитието обикновено се провежда през последната седмица на април, когато средните дневни температури в Барселона са 19 °C (66 °F).
Местният Рафаел Надал е печелил титлата на сингъл рекордните дванадесет пъти (2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2011, 2012, 2013, 2016, 2017, 2018 и 2021), а през 2017 г. централния корт на Реал Клуб де тенис Барселона е преименуван на Писта Рафа Надал (Рафа Надал Арена).
Луцие Шафаржова

Луцие Шафаржова (на чешки: Lucie Šafářová) е професионална тенисистка от Чехия.
Тя започва професионалната си кариера през 2002 г. Първата си титла от ITF-турнир печели през 2003 г., в италианския град Бергамо срещу хърватката Ива Майоли.
В своята витрина с успехи Луцие Шафаржова има спечелени четири титли на сингъл от календара на Женската тенис асоциация (WTA). Първата ѝ титла датира от 25.04.2005 г. от турнира „Ещорил Оупън“, когато във финалната среща надиграва трудно китайката На Ли с резултат 6:7, 6:4, 6:3. Втората си титла Шафаржова печели на 22.08.2005 г. на турнира Форест Хил, в чийто финал побеждава индийката Саня Мирза в трисетов мач с резултат 3:6, 7:5, 6:4. На 2 януари 2006 г., на турнира в Голд Коуст, Австралия играе оспорван фина срещу италианката Флавия Пенета, който печели с 6:3, 6:4, което ѝ донася третата титла на сингъл. Две години по-късно през 2008 г., чешката тенисистка печели отново турнира във Форест Хил, този път надделявайки над Шуай Пън от Китай с 6:4, 6:2. Регистрирала е и четири загубени финала на сингъл, последният от които е през 2010 г., в Париж. Тогава тя бива елиминирана от рускинята Елена Дементиева в трисетов мач.
В мачовете по двойки Луцие Шафаржова има записан един финален мач заедно със своята сънародничка Петра Цетковска, с която губят финалния мач от турнира в Стокхолм през 2008 г., от чешкия дует Ивета Бенешова и Барбора Захлавова-Стрицова.
В турнирите от Големия шлем най-голямото постижение на Шафаржова е четвъртфинала на „Откритото първенство на Австралия“ през 2007 г., когато е надиграна от друга чешка тенисистка Никол Вайдишова.
Най-доброто си индивидуално класиране в ранглистата на женския тенис, чешката тенисистка постига на 20 август 2007 г. Тогава тя заема престижната 22-ра позиция.
Тя е дългогодишна приятелка на тенисиста Томаш Бердих.
Александра Дулгеру

Александра Дулгеру (на румънски: Alexandra Dulgheru) (често неправилно изписвана като Дюлгеру) е професионална тенисистка от Румъния. Тя започва да тренира активно тенис на 4-годишна възраст. Нейната по-голяма сестра Бианка също е тенисистка.
Младата румънка прави впечатление още с първите си появи на корта. През 2006 г. поднася сензацията в юношеския формат на турнира „Уимбълдън“, в който достига до четвъртфиналната фаза, където е елиминирана от друга новоизгряваща звезда – австрийката Тамира Пашек с резултат 4:6, 4:6. На същия турнир играе и във финалната среща по двойки, където е победена заедно със своята украинска партньорка Кристина Антоничук от руския дует Алиса Клейбанова и Анастасия Павлюченкова.
В професионалната си кариера Александра Дулгеру има спечелени четири финала от календара на Международната тенис асоциация (ITF). Първия финал тя печели пред родна публика в Букурещ, където на 15 май 2005 г., побеждава своята сънародничка Лиана-Габриела Унгур с резултат 6:2, 6:2. Втората си титла печели през 2009 г., когато надиграва чешката тенисистка Сандра Захлавова на турнира в Бари с 6:4, 6:4. На 20 септември 2009 г., румънката печели турнира „Алианц Къп“ в София, на който отстранява италианската ветеранка Татяна Гарбин с резултат 6:7, 7:5, 5:1. Четвъртата си титла Александра Дулгеру печели на 10 октомври 2009 г., на турнира в ливанския град Юниех, побеждавайки словашката тенисистка Зузана Кучова с 3:6, 6:3, 6:4.
На 23 май 2009 г., Александра Дулгеру печели своята първа титла от тенис турнир, принадлежащ към календара на Женската тенис асоциация (WTA). Това се случва по време на турнира „Варшава Оупън“, където румънката побеждава в първия кръг своята сънародничка Агнеш Сатмари, за да достигне до четвъртфиналната фаза, в която надиграва италианската представителка Сара Ерани с резултат 6:4, 6:3. В полуфиналната среща румънската тенисистка отстранява утвърдено име в съвременния тенис като Даниела Хантухова с 6:4, 6:7, 6:1, за да достигне и до финалния етап, където побеждава украинката Альона Бондаренко със 7:6, 3:6, 6:0.
На 22 май 2010 г. печели своята втора титла на сингъл от турнирите, провеждани под егидата на Женската тенис асоциация (WTA). Във финалната среща на турнира „Полсат Варшава Оупън“, румънската тенисистка надиграва китайката Дзие Джън с резултат 6:3, 6:4.
Миша Зверев

Михаил (Миша) Александрович Зверев е германски тенисист от руски произход.
Миша Зверев е роден на 22 август 1987 г. в Москва, СССР. Израснал е в Хамбург, Германия, където родителите му емигрират през 1990 г. Той е син на бившия руски тенисист Александър Зверев-старши, който е и негов треньор. В международен план той представлява Германия и живее в Монте Карло, Монако. По-малкият му брат е тенисистът Александър Зверев.
През 2004 играе в полуфиналите на Открито първенство на САЩ, на четвъртфиналите на Открито първенство на Франция, на четвъртфиналите на Открито първенство на Австралия. През същата година играе на финал на двойки на Открито първенство на Франция.
На 24 юли 2017 г. Миша Зверев достигна най-високото си класиране на сингъл в света под номер 25.
Магдалена Рибарикова

Магдалена Рибарикова (на словашки: Magdaléna Rybáriková) е професионална тенисистка от Словакия.
Най-доброто си представяне в турнирите от Големия шлем на сингъл регистрира през 2009 г. по време на „Откритото първенство на САЩ“, където словачката достига до трети кръг на надпреварата.
В професионалната си кариера, Магдалена Рибарикова регистрира своето най-добро класиране в световната ранглиста на женския тенис на 22 юни 2009 г. На тази дата в обновената класация на сингъл, тя заема 40-а позиция.
Малката Магдалена израства в семейството на Антон и Мария Рибарикови. Започва усилено да се занимава с тенис от 8-годишна възраст в родния си град. По настояване на треньорския състав, на 15-годишна възраст, Магдалена заминава за Братислава, където става част от националната селекция на младите тенисисти. Личен треньор на Рибарикова е Моймир Михал, а за нейната спортно-техническа подготовка отговарят фитнес-инструкторите Кристиян Лупак и Михал Дубовец.
Кариерата на словашката тенисистка започва през 2002 г. с изяви в юношеските формати на турнирите от ITF-сериите. През 2004 г. тя преминава в по-горната възрастова група и вече премерва сили в по-силни и престижни турнири от календара на Международната тенис федерация (ITF). Този период от кариерата ѝ остава в историята на женския тенис с факта, че през 2006 г. Магдалена Рибарикова играе финал на „Уимбълдън“ за девойки. По пътя към финалната среща, тя елиминира австрийката Тамира Пашек и рускинята Алиса Клейбанова преди да бъде победена от състезаващата се за Дания Каролине Возняцки с резултат 3:6, 6:1, 6:3.
Първата си титла на сингъл, Рибарикова печели през 2005 г., в столицата на Египет Кайро. Във финалната среща, тя надиграва представителката на Германия Сара Рааб с резултат 6:1, 6:3. Отново през 2005 г. този път в Местре, Италия достига до втора титла този път побеждавайки унгарката Кира Над с 6:2, 7:5. На 29 март 2008 г. играе финал в Санкт Петербург, където побеждава представителката на домакините Анна Лапушченкова с резултат 6:2, 6:4. След по-малко от месец, на 12 април 2008 г. печели своята четвърта титла на сингъл от ITF-турнирите. Този път тя надделява над Ан Кеотавонг във финалната среща на турнира в гръцкия град Патра.
Първата си титла на сингъл от WTA-турнир, Магдалена Рибарикова извоюва през 2009 г., по време на ежегодното издание на „АЕГОН Класик“ в английския град Бирмингам. Във финалната среща, тя елиминира съпротивата на китайската тенисистка На Ли с резултат 6:0, 7:6.
На 20 септември 2010 г. губи своя първи финален мач на двойки в турнира „Ташкент Оупън“, където си партнира с румънката Александра Дюлгеру. Финалната среща те губят от Тятяна Панова от Русия и Татяна Пучек от Беларус с резултат 3:6, 4:6.
На 23 февруари 2011 г. печели шампионската титла на сингъл от WTA турнира в американския град Мемфис. Във финалната среща тя побеждава канадската тенисистка Ребека Марино, която губи първия сет с резултат 2:6, а във втория се отказва поради физическа травма. На 15 май 2011 г. е шампионка на сингъл от турнира на ITF в чешката столица Прага. Във финалната среща тя надделява над победителката в Уимбълдън 2011 Петра Квитова с резултат 6:3, 6:4.
Давид Налбандиян

Давид Налбандян (на испански: David Nalbandian) е професионален аржентински тенисист, роден на 1 януари 1982.
Давид Налбандян е роден на 1 януари 1982 година в Ункильо, Аржентина. Той е от арменски и италиански произход, става професионален тенисист на 18-годишна възраст.
Давид Налбандиян достигна до номер 3 в света, като юноша през декември 1998 г. На двойки достига до номер 5 през 2000 г. Печели финала на Откритото първенство на САЩ за момчета на сингъл, като побеждава Роджър Федерер.
Той започва професионалната си кариера през 2000. През 2001 за първи път финишира годината в ATP топ 50. През 2002 той финишира като номер 1 в Аржентина и Южна Америка за първи път в своята кариера, печелейки 2 АТР титли и се класира за финала на Уимбълдън, където той губи от Лейтън Хюит.
По време на кариерата си Налбандян печели 10 ATP титли.
През февруари 2021 г. Налбандиян е нает за треньор от Миомир Кецманович.
Налбандян продължава спортната си кариера и след тениса, участва в аржентинския рали шампионат.
Томи Робредо

Томи Робредо Гарсес (на испански: Tommy Robredo Garcés) е испански тенисист, роден на 1 май 1982 г. в Осталрик, провинция Жирона. Носител е на Купа Дейвис с отбора на Испания през 2004. През 2002 г. печели Хопман Къп заедно с Аранча Санчес-Викарио. На 8 май 2006 влиза в топ 10 на световната ранглиста, като оттогава с изключение на една седмица винаги е бил сред десетте най-добри тенисисти.
Робредо е кръстен на рок-операта Томи на групата The Who, чиито запалени фенове са родителите на тенисиста. Въпреки това Робредо признава, че никога не я е гледал цялата. Някои фенове го наричат Диско Томи заради дългата му коса, с която е известен от 2006 г. Другият му прякор – Диско Джак – се ражда, след като заявява в своя блог, че треньорът му Хосе Мануел „Пепо“ Клавет по време на тренировки го нарича Джак Бауър, герой от любимия сериал на Томи 24.
Робредо е фен на Барселона и Карлес Пуйол. Обича да яде риба и други морски продукти, както и различни сладки неща. Затова не е чудно, че негов спонсор е била компанията за производство на сладкарски изделия ХАРИБО.
До месец май 2006 Томи излиза с аржентинската тенисистка Гизела Дулко, която сега е приятелка на Фернандо Гонсалес. Робредо се снима гол за юлския брой на британското издание на списание Космополитен.
Робредо започва да тренира тенис на петгодишна възраст. Печели турнира Ориндж Боул в категория до 16 г. през 1998, а две годино по-късно играе финал на Ролан Гарос за младежи. Професионалист е от 1998 г.
Дебютира в турнир от АТП Тур през 1999 г. в Барселона, като успява да победи Давиде Сангинети и Марат Сафин. Първият му финал е през април 2001 в Казабланка, а първата си титла печели през юли същата година в Сопот. През 2002 г. най-добрите му постижения са четири полуфинала (Хамбург Мастърс, Хертогенбощ, Бостад, Стокхолм). През 2003 стига четвъртфинал на Ролан Гарос (постижение, което повтаря и през 2005 и 2007).
Година по-късно той е част от състава на Испания, който печели Купа Дейвис. Освен това печели и втората си титла от турнир от висока категория – в Барселона, като финалния мач срещу Гактон Гаудио продължава 3 часа и 46 минути и е вторият най-дълъг финал през тази година. Има три полуфинала (в Мадрас, Хертогенбош и на Синсинати Мастърс) и четири четвъртфинала. На Олимпиадата в Атина стига до третия кръг.
През 2005 г. има финал в Ещорил, полуфинали в Дубай, Бостад и Виена и четвъртфинали на Ролан Гарос, Мадрид Мастърс и в Умаг, Ню Хейвън и Палермо.
2006 е най-добрата година в кариерата на Робредо. Освен че печели Мастърса в Хамбург и турнира в Бостад, той влиза в топ 10 на ранглистата. Добрите му резултати през годината, сред които са и финал в Барселона, полуфинал в Синсинати, Мумбай и Париж, четвъртфинали в Лас Вегас, Монте Карло и Токио, му гарантират предно класиране в ранглистата и място във феналния тернир за годината Тенис Мастърс Къп. Там обаче не успява да премине груповата фаза.
В началото на 2007 Томи за първи път в кариерата си стига финал на твърда настилка (в Окланд). Печели турнира в Сопот, има полуфинал в Ещорил и четвъртфинали на Ролан Гарос, Откритото първенство на Австралия, Маями Мастърс, Рим Мастърс и в Кицбюел, Ротердам и Хертогенбош.
Беноа Пер

Беноа Пер (на френски: Benoît Paire) е френски тенисист.
Беноа Пер е роден на 8 май 1989 г. в Авиньон, Франция.
За първи път той стига до първи кръг на турнир от Големия шлем на Ролан Гарос 2010. Най-добрите му представяния на такова ниво идват на Уимбълдън 2012 и Ролан Гарос 2013, където стига до трети кръг.
В кариерата си на сингъл стига до три финала на турнири от сериите Чалънджър и е носител на 3 ITF титли.
На турнири от ATP Тур-а на сингъл участва два пъти във финални двубои, а на двойки печели една титла заедно със Станислас Вавринка.
Играе бекхенд с две ръце. Започва да играе тенис на 6-годишна възраст заедно с баща си, който е работил в малък тенис клуб близо до дома им. Баща му се казва Филипе, а майка му – Елиан; има и брат, Томас, който работи като треньор по тенис. Любимата му настилка е червената (клей). Любимият му удар е бекхенда. Като малък се е възхищавал на Марат Сафин. Обича да гледа футбол и е голям привърженик на Олимпик Марсилия. Ако не бе тенисист, с удоволствие би играл футбол. Любимият му тенис спомен е появата му на Ю Ес Оупън 2010. Прякорът му е „Стъблото“ (на френски: La Tige), защото е висок и слаб.
(з) = В зала
F-22 Raptor

F-22 Raptor („граблива птица“) е американски изтребител за завоюване на въздушно превъзходство, който трябва да замести преди използвания F-15. F-22 е оборудван с най-модерни стелт-технологии. Освен като изтребител, самолетът може да се употребява и за бомбардировки, радиоелектронна борба и разузнаване.
През 1981 г. ВВС на САЩ обявяват конкурс за разработване на нов изтребител за въздушно превъзходство, който да конкурира съветския Су-27 и да замести F-15. Изискванията към новия самолет са били да използва колкото може повече от появяващите се по това време революционни бойни технологии – стелт-покритие, композитни материали и сплави, както и най-мощните за времето двигатели и модерна авионика. През 1986 г. две обединения на американски оръжейни корпорации предлагат оферта за разработване на новия изтребител – Lockheed/Boeing/General Dynamics и Northrop/McDonnell Douglas. Създадени са два прототипа – YF-22 (на Lockheed) и YF-23 (на Northrop), като след тестовете YF-22 е избран за победител. На 14 януари 2003 г. първият Raptor е въведен в експлоатация във военновъздушната база Нелис, Невада. Предвижда се производството да продължи до 2011 г., като на година се произвеждат 20 самолета. На 29 август 2007 г. е доставен 100-тният произведен самолет.
F-22 е първият в света изтребител от пето поколение. Фюзелажът му е изграден от полимери, намаляващи триенето и увеличаващи устойчивостта му, допринасяйки за по-висока максимална скорост без форсаж. Авиониката включва активна радарна решетка, системи за намаляване на излъчваните от самолета сигнали и друга свръхмодерна техника. Благодарение на всички нововъведения в оборудването Raptor може да служи като малък АУАКС. Бордовият компютър има памет от 300 MB. Стелт-способностите на самолета са постигнати чрез няколко метода – особената форма на фюзелажа, композитните материали, употребата на радар-поглъщащ материал, който предотвратява отразяването на радарни сигнали, както и двигател с намалено отделяне на топлина. За разлика от останалите стелт-самолети, F-22 може да бъде разполаган и ремонтиран в обикновени хангари.
За момента САЩ са единственият оператор на F-22, като не се предвижда той да бъде предназначен за износ. Въпреки това интерес към закупуване на самолета има от страна на Австралия, Израел и Япония.
22-ри МИР – Смолян

22-ри МИР – Смолян (или 22. многомандатен избирателен район) е избирателен район в България, който обхваща област Смолян.
Резултати от парламентарните избори през юли 2021 г. в област Смолян, при 45,85 % избирателна активност (подредени според номера на бюлетината):
Julieta Pareja

Julieta Pareja (born February 18, 2009) is an American tennis player. She has a career-high ITF junior combined ranking of No. 19, achieved on March 17, 2025.
Pareja was born in Carlsbad, California, to father Pablo and mother Adriana. She is of Colombian descent; her father is a first-generation American who was born to a Colombian immigrant father, while her mother is originally from Bogotá. Her older sisters, Raquel and Antonia, are also tennis players.
In July 2024, she won back-to-back titles at the J100 Copa Ciudad in Medellín and the J200 Copa Liga de Tenis de Bogotá. Later that year, she represented the United States at the Junior Billie Jean King Cup and won the title with Tyra Caterina Grant and Kristina Penickova. In March 2025, she won the J300 Fila International Junior Championships in Indian Wells.
In June 2024, she won her first professional title at the $15k SoCal Pro Series event in Rancho Santa Fe, and became the youngest player to win a SoCal Pro Series women's singles title. That August, she received a wildcard into the qualifying competition of the US Open.
In March 2025, she received a wildcard into the qualifying competition of the Indian Wells Open. Later that month, she qualified for her first WTA Tour main draw at the Copa Colsanitas, becoming the first player born in 2009 to compete in a WTA main draw and win a match at this level. On her debut, she reached her first WTA Tour semifinal with wins over wildcard entrant María José Sánchez Uribe, lucky loser Patricia Maria Țig, and Léolia Jeanjean, becoming the youngest WTA Tour semifinalist since 2019.
Only main-draw results in WTA Tour, Grand Slam tournaments, Billie Jean King Cup, United Cup, Hopman Cup and Olympic Games are included in win–loss records.
Current through the 2025 Indian Wells Open.
Nagabonar

Nagbonar adalah film komedi situasi tahun 1987 dari Indonesia yang mengambil latar peristiwa perang kemerdekaan Indonesia ketika sedang melawan kedatangan pasukan Kerajaan Belanda pasca kemerdekaan Indonesia di daerah Sumatera Utara.
Naga Bonar (Deddy Mizwar) adalah seorang pencopet di Medan yang sering keluar-masuk penjara Jepang, ia bersahabat dengan seorang pemuda bernama Bujang (Afrizal Anoda). Sepulang dari penjara, Bang Pohan (Piet Pagau) mengatakan tentang proklamasi kemerdekaan Indonesia yang sudah diproklamasikan di Jakarta, dan di Medan yang belum sempat dimerdekakan harus memperangi Belanda yang sudah memasuki wilayah Indonesia dengan maksud untuk berkuasa lagi. Lewat narator radio, diceritakan penolong Naga Bonar ketika sakit, Dokter Zulbi yang merupakan teman Bang Pohan diperkirakan sebagai mata-mata Belanda yang ternyata itu hanya isu. Naga Bonarpun menjadi tentara garis depan dalam perlawanan terhadap Belanda. Setelah beberapa perlawanan yang sengit, Naga Bonar dititahkan dari markas untuk mundur karena perundingan dengan Belanda mau dilaksanakan.
Perpindahan pasukan dari desa ke markas menjadi saat Naga Bonar mulai tertarik dengan anak Dokter Zulbi, Kirana (Nurul Arifin). Pada perundingan Belanda dengan Indonesia, Naga Bonar yang menjadi wakil Indonesia justru menunjuk Parit Buntar sebagai tempat wilayah tentaranya (karena Naga Bonar tidak bisa membaca peta). Juru tulis pasukan, Lukman, mengatakan bahwa Parit Buntar adalah tempat yang sudah diduduki oleh Belanda. Setelah itu, Naga Bonar mulai mendekati Kirana dengan hasil yang memuaskan. Sehari setelah itu, Bujang mengambil baju jenderal Naga Bonar dan pergi ke Parit Buntar untuk melawan Belanda, naas, ia tewas. Naga pun sangat terpukul dengan kepergian sahabatnya dan akhirnya bersama dengan Kirana, dan pasukannya Naga pergi ke Parit Buntar untuk memusnahkan markas Belanda dan berhasil. Film diakhiri dengan orasi Naga Bonar dan Kirana kepada pemuda indonesia.
Film Nagabonar versi rilis ulang yang telah direkam ulang dirilis pada tahun 2008 dengan menampilkan dialog yang direkam ulang oleh para aktor aslinya. Namun beberapa pemain terpaksa harus digantikan suaranya, di antaranya Roldiah Matulessy dan Robert Syarief yang kedua-duanya sudah meninggal.
Film lanjutan Naga Bonar dirilis pada tahun 2007 yang disutradarai oleh Deddy Mizwar dengan judul Naga Bonar Jadi 2. Film ini menceritakan kisah Naga Bonar (Deddy Mizwar) yang pergi ke Jakarta untuk menemui anaknya, Bonaga (Tora Sudiro).
Karimunjawa

Karimunjawa Islands or Karimunjava Islands (Indonesian: Kepulauan Karimunjawa) is an archipelago of 27 islands in the Java Sea, Indonesia, approximately 80 kilometres northwest of Jepara. They have a total land area of 45.62 km. The main island is known as Karimun (2,700 ha), while the second-largest island is Kemujan (1,400 ha).
As of the 2020 Census, the population of the island group was 9,789 which lived on five of the islands. The official estimate as at mid 2024 was 10,800. The population is largely Javanese, with pockets of Bugis and Madurese inhabitants. Javanese culture is dominant in the islands which are the only islands off Java where Javanese is the lingua franca.
Twenty-two of the islands have been declared in 2001 as a marine reserve, the Karimunjawa National Park. Five more islands are either privately owned or are under the control of the Indonesian Navy.
The archipelago is served by Dewadaru Airport which provides scheduled airline services to Semarang and Surabaya.
The Karimunjawa islands comprise a district (kecamatan) which is made up of three villages (Karimun, Kemujan, and Parang) and forms a part of the Jepara Regency (kabupaten) of Central Java province. The island of Bawean lies east of this group, and is part of Gresik Regency, in East Java province.
Apart from use as a pirate base, the islands are believed to have been uninhabited until a penal settlement was established during the British occupation of Java in the early nineteenth century. Archeological finds of Chinese ceramics on the seabed near the islands which date from around the 13th century suggest that the islands were once part of a trade route to Java. The settlement was abandoned by the Dutch during the Java War of 1825–1830, but the former convicts remained as settlers. Coconut plantations set up during the convict period became a major source of income, as did fishing.
The islands were declared a national park in 1988.
The archipelago consists predominantly of pre-Tertiary continental islands primarily of quartzites and shales covered by basaltic lava. Geologically, the islands are part of Sundaland. The islands have extensive fringing and patchy coral reefs. The best time to visit the islands is during the dry season, generally from April to October.
The main source of income for the local population is fishing, followed by services and commerce. Travel to the islands from Java is sometimes limited during the rainy season around the January–March period during bad weather which can bring large waves to the area.
There are a number of snorkeling spots. There is pressure on local environmental resources because of the rapidly expanding tourist industry.
Order of the Lion of Finland

The Order of the Lion of Finland (Finnish: Suomen Leijonan ritarikunta; Swedish: Finlands Lejons orden) is one of three official orders in Finland, along with the Order of the Cross of Liberty and the Order of the White Rose of Finland. The President of Finland is the Grand Master of all three orders. The orders are administered by boards consisting of a chancellor, a vice-chancellor and at least four members. The orders of the White Rose of Finland and the Lion of Finland have a joint board. The President of Finland wears the Star of the Order of the Lion of Finland.
The Order of the Lion of Finland was established on September 11, 1942. At that time, Finland was waging the Continuation War. Wartime diplomacy included a heightened need to decorate, particularly foreigners from aligned countries, chiefly Germany. The existing Finnish orders, the Order of the Cross of Liberty and the Order of the White Rose of Finland, could not keep up with the decorations and their highest grades were in danger to become inflated due to too many holders. The Order of the Lion of Finland was thus established to allow the continuation of decorating foreigners with high ranks in Finnish orders, although the Order of the Lion of Finland can also be awarded to Finnish nationals. The new order also allowed for more flexible decorations, taking in account the rank and achievements of the recipients.
In January 1998 President Martti Ahtisaari was criticized by some NGOs, politicians and notable cultural figures because he awarded Commander of the Order of the Lion of Finland to Djamaludin Suryohadikusumo, the Forest Minister of Indonesia, and to Sukanto Tanoto, the main owner of the Indonesian RGM Company, a parent company of the April Company. The April Company was criticized by non-governmental organisations for destroying rainforests, and Indonesia itself was criticized heavily for human right violations, especially in East Timor. Ahtisaari's party chairman Erkki Tuomioja said that giving the medals was questionable, since he feared the act may tarnish the public image of Finnish human rights policy. Students of the arts had demonstrations in Helsinki against the decision to give medals. Artist Marjatta Hanhijoki [fi] and author Leena Krohn returned their Pro Finlandia medals to protest the Indonesian decorations.
Finnish Olympic and Paralympic medalists are awarded Knight or Knight, First Class, with clasps.
Ambassadors accredited to Helsinki leaving their post are given the Grand Cross provided that their country also awards medals reciprocally.
The classes of the Order of the Lion of Finland are: