Eidsvollsbygningen

Eidsvollsbygningen er en historisk bygning på Eidsvoll Verk i Akershus som har en sentral plass i Norges historie og et av Norges viktigste nasjonalmonumenter og det moderne Norges vugge. Riksforsamlingen disponerte bygningen i 1814 og forfattet Norges Grunnlov her, og det var i Eidsvollsbygningen prins Christian Frederik ble valgt til Norges konge.
Eidsvollsbygningen var tidligere hovedbygningen på Eidsvoll Verk. Sammen med Wergelands Hus, Nordre sidebygning, Søndre Paviljong, Vognremissen, Konservatorboligen og parken som omkranser eiendommen, utgjør Eidsvollsbygningen med inventaret det nasjonale minnesmerket over Riksforsamlingen i 1814. Bygningen forvaltes av Eidsvoll 1814 som utgjør en avdeling av stiftelsen Norsk Folkemuseum.
Bygningen ble oppført ca. 1770. I 1794 kjøpte Carsten Anker Eidsvoll Jernverk og satte i gang en omfattende ombygging og modernisering i årene rundt 1800. Han bosatte seg på Eidsvoll sammen med familien i 1811. Da bygningen sto ferdig, var den en av de største og mest moderne private boliger i landet. Eidsvollsbygningen var Norges største trehus i en kort periode før Stiftsgården i Trondheim var ferdig oppført 1778.
Det er trolig at hovedbygningen på verket har ligget på samme sted siden 1600-tallet. Lite er kjent om bygningen før Carsten Anker kjøpte den, men enkelte opplysninger finnes. Historikeren Gerhard Schøning var på Eidsvoll i 1775 og han forteller:
Jaktjunkeren han omtaler var Friedrich Leegaard von Schlanbusch som eide Eidsvoll verk på denne tiden.
Carsten Anker bygde om huset etter at han tok over som eier slik at det fikk en samlet golvflate på mer enn 2 000 kvadratmeter, inspirert av tidens moderne franske og danske arkitektur, og med nyklassisistiske drag i utformingen av eksteriøret. En rekke tegninger i Riksarkivet viser flere forslag om hvordan det eksisterende huset på to etasjer kunne bygges ut med for eksempel en ekstra etasje.
Eidsvoll Verk ble aldri noen overskuddsbedrift, og Carsten Anker ble slått konkurs i 1822 og måtte oppleve at alt hans verdifulle innbo ble solgt på auksjon i 1823. Noe av det opprinnelige inventaret fra Ankers tid har siden kommet tilbake gjennom kjøp og gaver. Det meste av inventaret man kan se i dag, er imidlertid innkjøpt eller lånt fra andre museer.
Etter konkursen ble verket overtatt av britiske kreditorer. Men som Grunnlovens «fødested» hadde den allerede fått status som et nasjonalt minnesmerke. En gruppe privatfolk med Henrik Wergeland i spissen organiserte en pengeinnsamling som gjorde at de kunne kjøpe bygningen med paviljongene og ca. 25 mål av hagen. Det var lenge uklart hvordan et «nasjonalmonument» skulle forvaltes, men 17. mai 1849 ble det stiftet et selskap med formål å skape at portrettgalleri for riksforsamlingens medlemmer. Ved gaver og innkjøp og ved statstilskudd til å få portrettert ennå gjenlevende eidsvollsmenn var det i 1864 samlet inn 65 portretter. Etter en periode med stillstand våknet interessen igjen mot slutten av 1800-tallet, og det ble nå også samlet inn portretter av andre fremstående personer fra norsk historie til et nasjonalt portrettgalleri.
I mellomtiden hadde Stortinget i 1851 på vegne av staten overtatt Eidsvollsbygningen som gave, og etter hvert ble anlegget bedre ivaretatt og drevet som et museum, åpent for publikum. Omkring 1890 ble det tatt et krafttak med reparasjoner og vedlikehold. Foreningen Selskabet til Eidsvoldsbygningens Udstyr ble stiftet i 1895 for å innrede Eidsvollsbygningen «i stil med dens antagelige utseende i 1814». Først og fremst forsøkte foreningen å få tak i gjenstander som Carsten Anker hadde eid, eventuelt ting etter prins Christian Frederik eller etter eidsvollsmenn. Andre tidsriktige gjenstander var de også interessert i. Fra inn- og utland støttet nordmenn opp om selskapets arbeid med betydelige pengegaver. Til hundreårsjubileet i 1914 bevilget staten rikelige midler til å sette bygningen i stand «i sin historiske skikkelse fra 1814». Men istandsettelsen fram mot 1914 oppfylte bare delvis dette målet, idet mange rom ble innredet skjønnsmessig uten holdepunkter i bygningsundersøkelser og historisk kildemateriale.
Etter andre verdenskrig ble det lagt planer for en ny restaurering til 150-årsjubiléet for Grunnloven i 1964. Så godt som alle rom ble malt og tapetsert på nytt. Nesten alle tekstiler og tapeter ble fornyet, delvis etter tidsriktige modeller fra andre herregårder og gods, men også denne gang uten konsekvent anvendelse av tilgjengelig byngningshistorisk kunnskap.