davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Cathedral of Our Lady of Guadalupe (Canelones)

The Cathedral of Our Lady of Guadalupe (Spanish: Catedral de Nuestra Señora de Guadalupe) is the main Roman Catholic church building of Canelones, Uruguay. It is the see of the Roman Catholic Diocese of Canelones since 1961.
The first temple was built in 1775; around the small church, a township evolved. In 1828, the priest Juan Francisco Larrobla blessed here the first Flag of Uruguay.
The current building was completed in 1843, and it was expanded later. Since 1900 it has a mechanical organ. It is dedicated to the Virgin of Guadalupe, which was also the original denomination of the city, Villa Nuestra Señora de Guadalupe.
In 1945, Cardinal Antonio Barbieri elevated the church to National Sanctuary of the Virgin of Guadalupe.
34°31′30″S 56°16′56″W﻿ / ﻿34.5249°S 56.2821°W﻿ / -34.5249; -56.2821
Gitura Mwaura

Gitura Mwaura ni mwandishi anayeishi katika jiji la Nairobi, Kenya kwa sasa anafanya kazi kama mshauri wa vyombo vya habari katika mashirika mbalimbali. Yeye ni mwandishi wa vitabu na vilevile mwandishi wa habari za maendeleona na amehusika hapo awali katika maeneo, kama vile,jinsia na udhibiti wa migogoro kama mtafiti na mwanaharakati wa haki za binadamu na anafanya kazi na mashirika mbalimbali ya nchinina ya kimataifa yasiyo ya kiserikali.
Gitura amefanya kazi katika vyombo vya habari vya kielektroniki na vya uchapishaji, na pia huchangia kwenye vyombo vya habari nchini Rwanda na Kenya . Giitura huandika safu ya kila wiki ya gazeti la The New Times la Rwanda.
Mkusanyiko wake wa hadithi fupi, Picha za Moyo, ulichapishwa mwaka wa 2001 (Focus Books). Alishirikiana kuandika kitabu, Resilience of a Nation: A History of the Military in Rwanda (Fountain Publishers, 2009). Moja ya hadithi zake fupi, Ombi, imejumuishwa katika anthology, Njama iliyoangamia na hadithi zingine (East African Educational Publishers, 2011). Kitabu chake, The Painting: Four Sketches and a Poem, kilichapishwa mnamo mwaka wa 2013 (Amazon).
Gitura alikuwa mwenyekiti wa Muungano wa Kenya Coalition for Access to Essential Medicines (KCAEM), ambao lilifanikiwa katika jukumu muhimu la kushawishi Serikali ya Kenya, Bunge na makampuni ya kimataifa ya dawa ili kuwezesha upatikanaji wa dawa muhimu kwa ajili ya matibabu ya malaria na kifua kikuu., hasa, dawa za kupunguza makali ya VVU.
Hivi sasa ni Mshirika wa Programu na Mtandao wa Vyombo vya Habari wa Jumuiya ya Afrika Mashariki (EACOMNET).
Kitabu mashuhuri cha Gitura, Portraits of the Heart, ni mkusanyiko wa hadithi fupi kumi na moja zinazozungumzia mada kama vile utengano, ugonjwa na kifo katika mpangilio wa familia. Masuala mengine yanayoangaziwa katika kitabu hicho ni UKIMWI, utasa na mahusiano kati ya wazazi na watoto.
Uchoraji: Michoro Nne na Shairi ni mkusanyo wa hadithi za kubuni zinazoonyesha matukio ya kusisimua na kusisimua katika maisha ya wanawake wanne katika Afrika Mashariki, akiwemo Lucy, mnyama mwenye umri wa miaka milioni 3.2 anayeaminika kuwa mmoja wa mababu wa wanadamu wa kisasa.
Rwanda inaaminika kuwa iliibuka karibu na Karne ya Kumi au Kumi na Moja ambayo ilistahimili taifa la kijamii na kijeshi. Resilience of a Nation inachunguza jukumu ambalo jeshi limekuwa likitekeleza katika historia ya Rwanda hadi sasa. Kitabu hiki kinaangazia awamu tofauti ambazo jeshi la Rwanda limepitia, kuanzia jeshi la jadi, ukoloni na jeshi la mara baada ya uhuru hadi sasa.
makala mengi ya Gitura Mwaura ,Mmoja wa waandishi mashuhuri zaidi katika ukanda wa Afrika Mashariki, zimechapishwa na magazeti na majarida mbalimbali. kama vile The Standard, The New Times, The Daily Nation, The EastAfrican, Blogger News Network, n.k.
Beth Mugo

Beth Wambui Mugo (amezaliwa tar. 11 Julai 1939) ni mwanasiasa na mwanabiashara nchini Kenya. Anatoka katika familia ya Mzee Jomo Kenyatta akiwa binamu wa Uhuru Kenyatta. 2007 alirudi kama mbunge wa Dagoretti (Nairobi) kwa jina la chama cha PNU.
Mugo alisoma Marekani akawa mwalimu mkuu wa Shule ya Msingi wa Kiganjo akaendelea kufanya kazi na Voice of Kenya akashughulika biashara mbalimbali. 1992 alikuwa kati ya waanzilishaji wa chama cha DP.
1997 alijiunga na SDP akaingia bungeni kwa jimbo la Dagoretti. Katika uchaguzi wa 2002 aligombea upande wa maungano ya NARC ambamo chama cha SDP ilikuwa mshiriki akarudishwa.
Katika serikali ya kwanza ya Mwai Kibaki alikuwa waziri mdogo katika wizara ya elimu akiangalia hasa elimu ya msingi na programu ya NARC ya kuondoa karo ya shule kwenye ngazi hii.
Wakati wa kuporomoka kwa NARC baada ya kura maalumu ya wananchi juu ya katiba ya 2005 alikuwa kati ya wanasiasa upande wa rais Kibaki waliojaribu kujenga NARC-Kenya akawa mwenyekiti wa chama hiki kwa muda.
Kabla ya uchaguzi wa 2007 alijiunga na PNU.
Eneo bunge la Gatundu Kusini

Eneo bunge la Gatundu Kusini ni mojawapo ya Majimbo 290 ya Kenya. Jimbo hili ni moja kati ya majimbo saba ya Kaunti ya Murang'a.
Lina wodi nne zote zikiwemo chini ya Baraza la Kaunti.
Jimbo hili lilianzishwa wakati wa uchaguzi wa 1997. Awali lilikuwa sehemu ya jimbo kuu la Gatundu.
Mbunge wa sasa wa Jimbo la Gatundu Kusini ni Uhuru Kenyatta, Mwanasiasa maarufu wa Kenya na mwana wa Rais wa kwanza wa Kenya, Mzee Jomo Kenyatta.
George Saitoti

Prof George Kinuthia Saitoti (3 Agosti 1945 - 10 Juni 2012) alikuwa mwanahisabati na mwanasiasa wa Kenya. Aliwahi kuwa Makamu wa Rais na alifariki akiwa Waziri wa Usalama wa Ndani.
Saitoti anayedaiwa kuwa Mmasai, lakini wapinzani na wadadisi wake wanasema alikuwa Mkikuyu. kijugumu, Human Rights Watch walimshutumu kuchochea ghasia za kikabila katika Mkoa wa Rift Valley wakati wa uchaguzi mkuu wa Kenya wa mwaka 1992, vurugu ambayo ilielekezwa dhidi ya jamii ya Wakikuyu.
Alisomea Shule ya Upili ya Mang'u na alipata elimu yake ya shahada ya kwanza huko Marekani katika Chuo Kikuu cha Brandeis baada ya kulipiwa na Wien. Saitoti alipata PhD katika Hisabati kutoka Chuo Kikuu cha Warwick mwaka 1972 katika nyanja ya algebraic topology.
Tarehe 30 Agosti 2002, Saitoti aliondolewa kama Makamu wa Rais na Rais Daniel Arap Moi kwa utovu wa nidhamu; Saitoti aliondolewa katika nafasi yake kama Makamu Mwenyekiti wa Kenya African National Union (KANU) . Katika Uchaguzi Mkuu wa mwaka 2002, alishinda kiti cha Kajiado North kwa chama cha NARC.
Siku ya 13 Februari 2006 kujiuzulu kwa Saitoti kama Waziri wa Elimu ulitangazwa na Rais Mwai Kibaki katika televisheni, baada ya madai kwamba alikuwa amehusika katika kashfa ya Goldenberg. Mahakama kuu ya Kenya iliamuru tarehe 31 Julai 2006 kuwa Saitoti haipaswi kushtakiwa juu ya kashfa ya Goldenberg. Tarehe 15 Novemba 2006 alirudishwa kazini kama Waziri wa Elimu na rais Kibaki.
Katika Bunge lililotangazwa na Kibaki 8 Januari 2008, kufuatia utata wa Uchaguzi wa 2007, Saitoti alikuwa Waziri wa Usimamizi wa Majimbo na Usalama wa Ndani katika Ofisi ya Rais. Baada ya ugawaji madaraka kufikiwa kati ya Kibaki na Raila Odinga, wote ambao alidai ushindi katika uchaguzi wa 2007, Saitoti alihifadhi kazi yake katika Bunge la muungano lililotajwa tarehe 13 Aprili 2008.
Saitoti alitangaza nia yake ya kuwania kiti cha Rais wa Kenya mwaka 2012.
Kenya Posts and Telecommunications Corporation

Kenya Posts and Telecommunications Corporation (KPTC) was a government company that provided telecommunication and postal services across Kenya. In 1999, the KPTC was separated into three separate entities - Telkom Kenya, Kenya Postal Corporation and the Communication Commission of Kenya,(CCK) the licensing and regulatory authority of the government.
From 1948 to 1977, postal service in Kenya, Tanzania and Uganda was provided by the East African Posts and Telecommunications Corporation. The dissolution of the first East African Community since that era forced Kenya to establish its own monopoly communications company, KPTC.
New government economic policies in the mid 1990s were developed and adopted, supported by the International Monetary Fund (IMF) and World Bank. Recommendations of that process included separation of the postal and telecommunication operations. An IMF loan arrangement also depended on privatisation of KPTC, but IMF suspended this in July 1997 over reported concerns of government corruption.
Controversy over IMF telecommunications privatisation policies continued. KPTC's Board of Directors was terminated by the Kenyan government in February 1999 prior to an IMF visit to the country.
In 1999, the corporation was broken up into three entities:
Telephone service quality in Kenya remained problematic at times. Official waiting lists of customers seeking telephone service increased almost fourfold to almost 79 000 between 1977 and 1983, but had been reduced to less than 50 000 by 1986. These waiting lists only applied to areas where telephone service is available.
In 2003, years after the division of KPTC, CCK Board Chairman Peter Kariuki noted the total number of people remaining to be connected to telephone service in Kenya stood at 7 million. Emerging private mobile telephone companies provide service capacity, but remained too expensive for many citizens.
Visa policy of Kenya

Kenya has abolished visa requirements for all foreign visitors from 1 January 2024, and instead implemented an Electronic Travel Authorisation (eTA) system.
Most visitors must obtain an eTA prior to travel unless they are citizens of eTA-exempted countries.
From 1 January 2024, citizens of all countries except those listed below must apply for an eTA in advance. Here are some details about eTA application:
Citizens of the following countries do not need an eTA before entering Kenya:
ID - May enter Kenya with a national ID card in lieu of a passport.
Citizens of the following countries are exempt from the eTA fee (however, an eTA application is required):
Kenya has signed visa exemption agreements with the following countries, but they have not yet entered into force:
In February 2014, Kenya, Rwanda and Uganda issued an East African Tourist Visa. The visa fee USD 100 and has no restrictions on nationality. It is a non-extendable multiple-entry 90-day visa that has to be first used to enter the country that issued it.
The San Marino-United Kingdom visa exemption agreement of 1949 was extended for Kenya and San Marino in 1963 and still applies.
The agreement is of symbolic value for Kenyan citizens but does have an effect on San Marino passport holders.
On 30 October 2023, President William Ruto of Kenya declared the forthcoming elimination of visa requirements for all African visitors by the end of the year.
An updated statement was issued during Kenya's 60th Independence Day celebrations on 12 December 2023, wherein the president declared that the decree would be expanded to encompass all countries globally, commencing in January 2024.
Prior to the removal of visa requirements for all countries and the introduction of the eTA program, nationals of the following countries could visit Kenya without a visa for stays of up to 90 days (unless otherwise noted):
1 - 30 days
In addition, the following groups were also exempt from visas:
Following the introduction of the ETA program, the aforementioned former visa-exempt nationals (excluding ETA-exempt EAC countries) that were previously able to enter Kenya without paying are now required to pay and obtain an ETA prior to arrival in Kenya, which has led to accusations of the Kenyan ETA inconveniencing travellers. In response, the Kenyan government's spokesperson admitted that the ETA had "teething issues", but assured that the issues would "smoothen with time", and promised a review following the ETA program's initial roll-out.
Dieselelektrisk fremdriftssystem

Et dieselelektrisk fremdriftssystem er et system hvor en dieselmotor er koblet til en generator som produserer elektrisitet.
I forbindelse med fremdriftsmaskineri har dieselelektrisk drift vist seg å være svært kostnadsbesparende på grunn av lavere drivstofforbruk, enklere og billigere vedlikehold samt at man også ser miljømessige gevinster i med tanke på lavere forurensende utslipp til luft. I tillegg kan maskineriet plasseres uavhengig av lange drivlinjer da elektrisiteten kan føres i kabler fra generatoren til elektromotoren, og man får store plassbesparelser.
Et stadig mer aktuelt alternativ til en dieselelektrisk motorløsning er en hybrid ordning, som er en kombinasjon av mekanisk fremdriftssystem og dieselelektrisk drift. Investeringskostnadene blir betraktelig høyere, men drivstofforbruket blir optimalisert og avgassutslippene ned mot det minimale.
Maschinenbau Kiel

Maschinenbau Kiel GmbH, ofte kjent som MaK, var en tysk produsent av dieselmotorer, -lokomotiver og stridsvogner, som fra 1948 videreførte deler av driften fra Deutsche Werke Kiel (DWK). Militærmateriellproduksjonen ble i 1990 solgt til Rheinmetall, lokomotivproduksjonen til Krupp i 1992 og motorproduksjonen til Caterpillar i 1997. Lokomotivproduksjonen ble solgt videre til Siemens i 1994 og Vossloh i 1998. Både motorer og lokomotiver produseres fortsatt i Kiel, lokomotivene under navnet Vossloh Locomotives GmbH, mens motorene fortsatt benytter MaK-navnet.
Norske Skog Follum

Norske Skog Follum, tidligere Follum træsliberi og Follum fabrikker, var en papirfabrikk som lå ved Nedre Hofsfoss (Follumfoss) i Ådalselva (del av Begna) i Ringerike kommune, like nord for Hønefoss. Konsernet Norske Skog bestemte den 8. desember 2011 at fabrikken på Follum skulle legges ned, senest innen 31. mars 2012 og de 356 ansatte ble da oppsagt.
Fabrikken ble grunnlagt som Follum træsliberi i 1873 og byttet senere navn til Follum fabrikker. Fabrikken og området har fått navn etter storgården Follum som ligger på høyden vest for elva og fabrikken.
Opprinnelig lå det flere papirfabrikker rundt fossene i Ådalselva nord for Hønefossen. Den første fossen kalles gjerne Nedre Hofsfoss eller Follumfossen. Den neste øvre fall i Hofsfossen. Follum træsliberi og Hofsfos træsliperi og Papirfabrikk lå opprinnelig på vestsiden av den første fossen, mens tidligere Hofs Brug lå på østsiden av samme fossen. Etter hvert ble imidlertid disse fabrikkene slått sammen, og slik oppsto Follum fabrikker, som i 1989 fusjonerte med Norske Skogindustrier og Tofte Industrier. Deretter ble navnet Norske Skog Follum.
Norske Skog Follum har vært en hjørnesteinsbedrift på Ringerike helt fra starten. På det meste hadde fabrikken åtte papirmaskiner og godt over 1 200 ansatte. Per 31. desember 2006 sysselssatte den 543 personer og har tre papirmaskiner, PM1, PM2 og PM7 med en årlig kapasitet på ca. 450 000 tonn papir. Den faktiske produksjonen var på ca. 391 000 tonn papir, hvorav ca. 75 prosent ble eksportert. Fabrikken omsatte for ca. 1,7 milliarder norske kroner og hadde et overskudd på drøyt 270 millioner.
Produksjonen fordeler seg på ca. 30 ulike papirkvaliteter, som i hovedsak kan kategoriseres i tre grunnleggende grupper. Såkalte forbedrede kvaliteter utgjør den største andelen, men også såkalt bestrøket papir utgjør i dag en større andel enn standard avispapir.
Fabrikken forbruker årlig omkring 2,4 millioner grantrær i produksjonen av papir, noe som tilsvarer et skogsareal på ca. 32 000 dekar. I 2006 fordelte virkeleveransene seg slik; Buskerud (17,3%, hvorav 8,7% fra Ringerike), Oppland (55,7%), Hedmark (14,1%) og Akershus (12%). I tillegg ble det hentet noe virke fra Oslo, Østfold og Hordaland.
I 2007 (des) ble planlagte investeringer på ca. 200 millioner kroner gjennomført for å gjøre produksjonen ved fabrikken 100 prosent basert på termomekanisk tremasse (TMP) og nytt rensebasseng til ca. 80 millioner kroner anlagt.
I februar 2008 ble midlertidig nedleggelse av PM 2 bestemt, pga. av Norske Skogs økonomiske situasjon. Siste papir gikk gjennom maskinen 20. juni 2008.
Fabrikken har eget jernbanespor fra Hønefoss stasjon og har tradisjonelt skipet papir via Randsfjordbanen og vogntog til Halden for omlasting til båt.
Fetsund

Fetsund er et tettsted i Lillestrøm kommune i Akershus fylke. Tettstedet har 9 335 innbyggere per 1. januar 2023, og ligger omtrent åtte kilometer sørøst for Lillestrøm, like ved Glommas utløp i Øyeren. Stedet danner det første naturlige krysningspunktet av Glomma nord for Øyeren, og er et gammelt fergested.
Siden 1960 har folkemengden økt med 2% per år. Økningen har kommet som et resultat av utbygde felt med eneboliger som i Hovinhøgda og Nerdrum, eller som blandet bebyggelse av eneboliger og rekkehus som i Garderåsen.
Fetsund var frem til 1. januar 2020 kommunesenter i tidligere Fet kommune i Akershus.
Fetsund har togforbindelse til Oslo som ligger 21 minutter unna, og flere bussruter med forbindelse til Lillestrøm, Bjørkelangen og Trøgstad. Tettstedet har også en jernbanestasjon med samme navn og holdeplassen Nerdrum.
Den første bruforbindelsen over Glomma ble åpnet i 1862 med jernbanespor og en kjørebane. Brua var da landets lengste jernbanebru, 440 meter lang. Brua ble fornyet på samme sted første gang 1872–1877 og andre gang 1912–1918. Kjørebanen var ikke mer solid enn at busspassasjerer måtte stige av bussen og gå til fots over. Jernbanebrua holder fortsatt en gangvei. Fetsunds fjerde bru, litt lenger sør med to kjørefelt i 595 meter lengde, ble åpnet for trafikk 12. desember 1959 som en del av riksvei 22.
Fetsund har en bussholdeplass som heter «Herredshuset» som betjenes av ruters busslinjer: 476 (Trøgstad Ekspress – Jernbanetorget Ekspress) , 482 (Bjørkelangen Ekspress – Oslo Bussterminal Ekspress) , 486 (Bjørkelangen Ekspress – Oslo Bussterminal Ekspress) , 875 (Trøgstad – Lillestrøm) , 881 (Eidslia – Lillestrøm) , 883 (Bjørkelangen – Løken - Garderåsen – Lillestrøm). NB: Bussene 476,482,486 er rushtidsbusser og de går bare i ukedagene på morgenen og ettermiddagen.
Fetsund har et lensemuseum, Fetsund Lenser. Tømmerlensene i Glomma er Norges største. Glomma renner her igjennom Nord-Europas største innlandsdelta og så videre ut i Øyeren. Lensemuseet har mye å by på for voksne og barn, og i kombinasjon med naturinformasjonssenteret som er åpen hele året, er det gode muligheter for variert rekreasjon.
På høyden bak Fetsund stasjon, på gården Vilberg, ligger Fetsund batteri fra 1902.
Herredshuset inneholder kommunens bibliotek.
Fetsund har skole og utdanningsmuligheter med flere barnehager og to barneskoler. De nærmeste videregående skoler ligger i Lillestrøm, Sørumsand og Bjørkelangen.
Sandstrand skole

Sandstrand skole er en barneskole som ligger på Sandstrand i Tjeldsund kommune i Troms. Rektor ved skolen er May Lill Kornbakk. Skolen har 29 elever fordelt på området Tennevik – Dypvik. Når elevene er ferdig med barneskolen, fortsetter de skolegangen ved ungdomsskolen Grov skole.
Skolen har fine naturtilbud til elevene fordi den ligger nært til Blåfjell og Sandemarka.
Sandstrand skole har undervisning på samisk og norsk.
Skorpios

Skorpios (gresk: Σκορπιός) er en gresk, privateid øy utenfor vestkysten av Hellas i det joniske hav som ligger i øygruppen De joniske øyer. Den ligger rett øst for øya Lefkada. I henhold til folketelling av 2001 besto befolkningen av to personer. Administrativt er den en del av kommunen Meganisi i den regionale enheten Lefkada. Den er 1,72 km lang og 1, 24 km bred, hvilket tilsvarer et areal på 0,8 km².
Øya godt dekket av skog fra sør til nord og består av et mangfold på over 200 ulike tresorter som ble importert til den en gang så golde øya av den avdøde greske skipsrederen Aristotelis Onassis. Det er en del sandstrender, mest kjent er Øststranden, som ble opprettet av Onassis ved at han fikk fraktet inn sand fra øya Salamis for dette formålet. Det er også en liten sandstrand hvor huset Mykonos står, tidligere kjent som "Grisehuset". Det var der hvor Jackie Onassis ble beryktet kjent for å ha blitt fotografert naken av en gresk paparazzo.
Øya er hovedsakelig kjent for å være eiet av avdøde millionæren Aristotelis Onassis. Det var på denne øya Onassis giftet seg med den tidligere førstedamen av USA, Jacqueline Kennedy den 20. oktober 1968. Da han døde gikk øya til datteren Christina, og senere til hennes datter Athina Roussel. Onassis selv, sønnen Alexander og datteren Christina er alle gravlagt på øya.
Athina besøkte øya to ganger etter at hennes mor var død, en gang da hun var åtte år, og deretter den 18. og 19. november 1998 sammen med faren Thierry Roussel og deres mediarådgiver og talsmann Alexis Mantheakis for å holde en minnegudstjeneste på tiårsdagen for Athinas mor Christinas død. De tre ble fulgt av hennes livvakter. En flotilje av båter fraktet internasjonal og lokale TV-mannskaper og journalister som ankret opp utenfor øya for å dekke hendelsen med teleskoplinser. Kun en fotograf fikk tillatelse til å gå i land for å dekke den private tilstelningen.
Athina Onassis Roussel solgte øya i april 2013 til Ekaterina Rybolovleva, datteren av den russiske millionæren Dmitri Rybolowlew (engelsk stavelse: Dmitry Rybolovlev). Naboøya Sparti var også inkludert i salget. Den greske regjering har imidlertid ennå ikke bekreftet lovligheten av salget til den russiske oligarken. En undersøkelse er pågang da politikeren Giannis Mihelakis fremmet spørsmål om salget i det greske parlament.
Onassis selv uttalte i sitt testamente at øya skulle forbli familiens eie så lenge som de kunne ha råd til dekke dens utgifter. I henhold til hans testamente, om hans etterkommere ikke lenger kunne ha råd, skal øya bli donert til enten den greske stat eller flyselskapet Olympic Airways. Salget gikk imidlertid igjennom i begynnelsen av 2013 til tross de juridiske hindringene.
Bremanger

Bremanger er en kommune ute ved kysten nord i Vestland fylke (tidligere Sogn og Fjordane fylke). Den grenser i øst til Gloppen og i sør til Flora i Kinn kommune. Nord for Nordfjord og Fåfjorden ligger Vågsøy og Eid, fra 2020 henholdsvis Kinn og Stad kommuner. Kommunesenter og største tettsted er Svelgen.
Bremanger er blant annet kjent for Hornelen, Nord-Europas høyeste sjøklippe, Vingenfeltet, et av Nord-Europas største helleristningsfelt, og Grotlesanden en sandstrand omkranset av svaberg, vest for tettstedet Hauge.
Kommunen var en del av Terra-skandalen fra 2007.
Bremanger ble opprettet som egen kommune 1. januar 1866 ved utskillelse fra Kinn kommune. 1. januar 1965 ble det meste av "gamle" Bremanger kommune slått sammen med deler av Davik kommune slik at kommunen fikk den utstrekning som den har i dag
Bremanger kommune blir til vanlig delt inn i en indre og en ytre del. Den ytre delen består hovedsakelig av øyene Bremangerlandet og Frøya, mens den indre delen består av kommunens fastlandsområde. I dag er Bremangerlandet og resten av kommunen knyttet sammen via den undersjøiske Skatestraumtunnelen, til daglig kalt fastlandsforbindelsen. Bremanger kommune er delt mellom Nordfjord og Sunnfjord.
Ålfotbreen og fjellområdet rundt, særlig i Bremanger kommune, ble i 2021 vurdert som nasjonalpark.
Ytre Bremanger:
Indre Bremanger:
Se også utfyllende artikkel: Kommunestyrevalg i Bremanger.
Kommunens tusenårssted er Gloføyke i Skatestraumen. I nyere tid er det funnet flere boplasser her, som viser at sundet har vært et viktig senter i steinalderen. Funnene viser blant annet at folket som bodde her har hatt handelskontakt med områdene ved Østersjøen/Baltikum. Boplassen på Gloføyke ble derfor kommunens tusenårssted, og det er satt opp informasjonstavler her om boplassene.
Abbey Craig

Abbey Craig er en del av Ochil-åsene i regionen Stirling, rett nord for byen Stirling, vest i Skottland. Åsen er kjent for den 67 meter høye Wallace-monumentet til minne om nasjonalhelten William Wallace på toppen. Ved foten av åsen ligger landsbyen Causewayhead.
Craig eller crag har betydningen «bratt, robust fjell» og består i dette tilfellet av berglandskap fra etter istiden (post-glasialt). Abbey i navnet betyr «kloster», og henviser til klosteret Cambuskenneth Abbey, på nordbredden av elven Forth, omtrent 1 km sør. Klosteret ble grunnlagt av kong David I av Skottland en gang rundt året 1140.
Åsen ble benyttet som William Wallaces hovedkvarter i forkant av slaget ved Stirling Bridge i 1297, som var en del av den skotske uavhengighetskrigen.
Bakketoppen ble også benyttet som et bygdeborg allerede i tidlig middelalder, og har blitt forsterket ved et teknikk som kalles forglasset (engelsk: vitrification). Forglassede festninger er steininnhegninger hvis vegger har blitt utsatt for forglassning gjennom sterk varme. Man trodde lenge at disse strukturene var unike for Skottland, men de har siden blitt identifisert i flere andre deler av Vest- og Nord-Europa. Borgen ble ødelagt av brann på 600- eller 700-tallet e.Kr. og deretter befestet på nytt 700- eller 800-tallet, som demonstrert av to faser av arkeologisk utgraving, først av SUAT Archaeology i 2001 og den andre av Murray Cook, Stirling Councils arkeolog i 2012.
Abbey Craig er en del av et kompleks kvarts-doleritt-intrusjon eller lagergang i et (sedimentert) lag fra karbontiden i den vestlige kanten av Central Coal Field, kjent som Stirling-gangen. Kvarts-doleritten som er mye hardere enn området rundt er eksponert på grunn av erosjon.
Žepa (elv)

Žepa (kyrillisk Жепа) er en elv øst i Bosnia-Hercegovina. Den har sin kilde i landsbyen Kusače få kilometer sørøst for Han Pijesak, på ca. 1 000 moh sør i fjellet Žep. Žepa renner deretter i sørøstlig retning gjennom et tynt bosatt berglandskap, der dalen er omkranset av fjellklipper, like før landsbyen med samme navn. Elven renner ut i Drina i en dal mellom fjellene Javor og Devetak.
En bro over elven er kjent fra dikteren Ivo Andrićs fortelling Most na Žepi (Broen over Žepa). Broen ble flyttet til sitt nåværende sted mellom 1966-68, da den opprinnelige plasseringen var truet av en planlagt dam i elven.
Dharampur (fyrstestat)

Dharampur var en fyrstestat i det som nå er delstaten Gujarat i India. Staten eksisterte til 1948 da den ble innlemmet i India. Den hadde et areal på 1 823 km og en befolkning på 114 995 (1911). Byen Dharampur var hovedstad.
Staten ble også kalt Mandvegan og Ramnagar, før navnet gikk over til Dharampur.
Staten Dharampur lå vest i India, nord for Mumbai. Den grenset til Britisk India, fyrstestatene Bansda og Sulgana, samt det portugisiske området Nagar Haveli.
Åser og berglandskap med skog og krattvegetasjon preget mye av landet. Et område på 593 km² var dekket av skog.
De viktigste elvene i staten var Daman Ganga, Kolak, Par, Auranga og Ambika, alle med utløp i Khambhatbukta.
Ved folketellingen i 1911 hadde Dharampur et innbyggertall på 114 995.
Staten hadde en by, hovedstaden Dharampur. Byen hadde i 1901 et innbyggertall på 6 344. Befolkningen holdt ellers til i 272 landsbyer. Folket i Dharampur var for det meste hinduer. I 1901 tilhørte 98 % hinduismen. De resterende var muslimer og parsier.
Et areal på 339 km² var i 1903–04 oppdyrket. Avlingene besto av ris, belgfrukter, kikerter og sukkerrør. Fra skogen ble det høstet blader fra mahwatrærne (Bassia latifolia), det ble hugget teak, indisk palisander og bambus. Det ble produsert tepper, kurver, vifter, melasse, kateku og leirgods.
På begynnelsen av 1900-tallet gikk det kjerreveg sørover i retning Nashik Road, der Great Indian Peninsula Railway hadde stasjon. En dårligere veg forbandt Dharampur med Bulsar og Bombay, Baroda and Central India Railway. I 1914 ble arbeid med en ny veg fra Dharampur til landsbyen Rumla nord i staten påbegynt.
I 1905 fikk staten tilknytning til telegrafnettet. Et kombinert post- og telegrafkontor ble bygget i hovedstaden.
I 1903–1904 hadde staten 23 skoler med 790 elever. Det fantes en apotek og et asyl for spedalske. Utdanningen, inkludert lærebøker og skolemateriell, var gratis for elevene. I 1908 åpnet et gymnas.
Grunnleggelsen av staten oppgis til 1262. Den ble etablert og styrt av et rajputdynasti.
Områder ble tapt til Marathaforbundet, som tidlig på 1700-tallet erobret 72 landsbyer fra Dharampur. Etter dette måtte staten betale tributt til peshwaen. I 1802 gikk tributtretten over til britene som følge av Bassein-traktaten.
I britenes indirekte styre i kolonitidens India, sorterte Dharampur under Surat Political Agency i presidentskapet Bombay. Herskeren hadde rett på en salutt på ni skudd. Da det i 1921 ble opprettet et fellesorgan for herskerne i de indiske fyrstestatene, fikk rajaen av Dharampur direkte representasjon i Fyrstekammeret.
Staten var inndelt i seks administrative deler, i tillegg til hovedstaden, som utgjorde en egen kommune.
Staten hadde ikke faste militære styrker, men en irregulær styrke på 199 mann. Politikorpset talte på begynnelsen av 1900-tallet 131 mann.
Dharampur gikk inn i Unionen India den 10. juni 1948.
Herskerne hadde tittelen rana, senere maharana. Herskerfamilien hadde gjennom sanad rett til å adoptere for å sikre suksesjon.
Blant herskerne over Dharampur var:
Samferdsel

Samferdsel omfatter transport av gods, personer og informasjon lokalt, regionalt og internasjonalt. Til samferdselssektoren hører planlegging, forvaltning og drift av anlegg (veg, bane, havner, fyr, radiomaster, telefonlinjer, bredbånd osv); og utvikling, vedlikehold og kontroll av transportmidler (bil, jernbanetog, fly, båt osv).
Viktige delområder av samferdsel er:
Jernbanevogn

Jernbanevogner er kjøretøy som inngår i et skinnebasert transportsystem som kalles jernbane. Flere jernbanevogner koplet sammen betegnes gjerne som et jernbanetog eller bare et tog. Jernbanevogner og jernbanetog trekkes tradisjonelt av et eller flere lokomotiv. De fleste jernbanevogner har bremser, buffere for myk kontakt med sammenkoplede vogner samt sammenkoplingsmekanisme. Alt rullende materiell til en jernbane må være utstyrt med hjul på akslinger av riktig bredde tilpasset banens sporvidde. En viktig egenskap ved en jernbanevogn er om den har boggier eller ikke. Boggivogner får en mykere bevegelse i skinnegangen, og boggier brukes både på passasjervogner og større godsvogner.
Jernbanevogner kan også være utstyrt med motor, såkalte motorvogner. Jernbanevogner koples vanligvis sammen etter behov, men enkelte tog kan bestå av fast sammenkoplede vogner, et vognsett. Slike vognsett består gjerne av en motorvogn samt en eller flere passasjervogner, og et slikt sett kalles gjerne et motorvognsett. Vognsettene har vanligvis førerkabin i begge ender og er derfor ressursbesparende ved endestasjonene. Passasjertrafikk foregår mer og mer med motorvognsett der utvendig design på togene er en viktig markedsføringsfaktor.
Jernbanevogner finnes til en rekke ulike transportformål, de fleste kan klassifiseres som passasjer- eller godsvogner. Det finnes også en rekke ulike typer vogner til vedlikeholdsformål på banen.
Passasjervogner har høye krav til komfort, vinduer og toalett, samt bagasjehyller etc. Passasjervogner kan inndeles i sittevogner elle sovevogner, og etter langtrafikk med dagtog eller nattog, mellomdistanser eller lokaltrafikk. For langtrafikk er kravene til komfort stor. Togene utstyres med spesialvogner for servering, eller med egne barnevogner, der en stor lekekupe for barna tar mye plass. For rullende materiell til lokaltrafikk prioriteres komforten lavere, mens fokus settes på kapasitet og hyppighet i avgangene.
Kravene til slike vogner er helt avhengig av hva som skal fraktes. Kjemikalier må fraktes i utslippsikre og trykkbestandige tankvogner, mineralmalm kan fraktes i åpne stålcontainere, post må være innelåst i lukkede og tørre vogner, osv. Godsvogner for transport av levende dyr finnes også.
Lokomotivfører

Lokomotivfører, forkortet lokfører, er betegnelse på en person kjører et jernbanetog, det vil si betjener lokomotivets eller motorvognsettets framdriftssystemer. Dette må ikke forveksles med betegnelsen togfører, som er en eldre betegnelsen på den som hadde ansvar for hele toget, og som var konduktør.
En norsk lokfører hadde sin utdanning fra Norges Statsbaner (inntil 2004) eller Norsk Jernbaneskole (fra 2005–2018). Fra 2019 heter utdanningen Norsk fagskole for lokomotivførere. Under togframføring har lokføreren den sikkerhetsmessige funksjonen «fører».
Jernbanebro

Jernbanebro er en bro utformet slik at jernbanetog kan kjøre over.
Denne typen broer setter ekstra krav til stivhet i konstruksjonen. Fordi selve togene veier atskillig mer enn biler, må materialene tåle store trykk- og strekkrefter.
På moderne broer legges det gjennomgående ballast av gradert pukk. Dette fordi at det skal være en fjærende virkning langs hele jenbanetraseèn. En vil da kunne hindre at det blir endringer i underlaget forårsaket av ujevnheter (rykk og vindskjevheter). En vil da kunne kjøre høyhastighetstog over broene uten å måtte redusere farten.
«Den flygende hollender»

Den flygende hollender eller Dødsseileren er et sagn, en legende, eller en fabel om et spøkelsesskip med en hollandsk skipper som er dømt til å seile hvileløst på «de syv hav». Skipet ses som regel i stormfullt vær, og varsler død og ulykke. Ved nærkontakt skal skipets mannskap forsøke å sende beskjeder til personer på land som for lengst er døde.
Sagnet finnes i mange varianter, men vi kan i hovedsak snakke om to versjoner: I den eldste, engelske tradisjonen blir Dødsseileren oftest plassert i Sør-Atlanteren eller i Det indiske hav. I disse variantene blir kapteinen straffet for å ha spottet Gud. Kapteinen skal flere ganger ha mislykkes i et forsøk på å runde Kapp det gode håp. Til slutt skal han ha sverget på at han skulle lykkes selv om Gud eller djevelen sto imot ham, og om han måtte prøve til dommedag. Gud skal derfor ha dømt ham til å seile hvileløst rundt på de syv hav til dommedag.
I den nordiske og tyskspråklige tradisjonen er han oftest omplassert til Nordsjøen, og bakgrunnen for spøkeriet mer variert. Det kan være at han seilte ut på en søndag, noe som naturligvis var en stor synd, eller det kan være at han trolovet seg med en ung jente på Sørlandet, men da hun ble gravid, stakk han av. Da hun forsto at han hadde sviktet henne, forbannet hun ham.
Sagnet har vært brukt litterært av en rekke forfattere, The Flying Dutchman (1826) av Edward Fitzball og novellen The Phantom Ship (1839) av Frederick Marryat, og er senere er brukt i den hollandske historien Het Vliegend Schip (Det flygende skip) av A.H.C. Römer og The Flying Dutchman on Tappan Sea (1855) av Washington Irving.
Richard Wagners opera er basert på den nordiske tradisjonen, og han forteller selv at han hørte sagnet da skipet han var om bord på måtte søke nødhavn ved Tvedestrand. Henrik Ibsen forteller også om at han og søsteren som barn trodde Nils Jørgen Hirscholm, eller Iver Hirscholm var Den flygende hollender. Hirscholm eide tidligere Venstøp-gården som familien Ibsen flyttet til etter far Knuds fallitt. Hedvig (karakteren i Vildanden) forteller Gregers Werle om boka History of London, og at den hadde opprinnelig tilhørt den flyvende hollender, som ikke var Hollender, sier hun. Denne boka er et biografisk faktum, og finnes i dag utstilt på Ibsens Venstøp. Hirscholmfamilien var forøvrig en rik slekt fra Risør, som på folkemunne ble kalt sjørøverfamilien.
Ifølge enkelte kilder skal den hollandske kapteinen Bernard Fokke være modellen for kapteinen av spøkelsesskipet. Fokke levde på 1600-tallet, og var kjent for sine hurtige seilaser mellom Holland og Java. Det ble sågar påstått at han sto i ledtog med djevelen for å oppnå stor hastighet på havet. Andre kilder oppgir kapteinens navn som Falkenburg, mens han i Marryats versjon kalles Van der Dekken, som betyr «på dekket». I Irvings versjon kalles kapteinen Ramhout van Dam. Det er ikke klart om den flygende hollender opprinnelig var navnet på skuta eller om det var et kallenavn på kapteinen.
Sagnet har mange paralleller i historien om «Den vandrende jøde».
Legenden finnes i varianter fra mange språkområder og har inspirert utallige forfattere og kunstnere.
Heinrich Heine

Christian Johann Heinrich Heine (født Harry Heine; 1797–1856) var en tysk dikter, forfatter og journalist. Han var en av 1800-tallets mest betydelige tyskspråklige forfattere.
Han ble født i en assimilert jødisk familie i Düsseldorf, og det jødiske navnet hans var Chaim Heine. Faren var en handelsmann som under den franske okkupasjonen, og som resultat av opplysningstiden, hadde funnet nye muligheter som åpnet seg for jøder. Da faren gikk konkurs, ble Heinrich Heine sendt til Hamburg, hvor hans rike bankieronkel Salomon Heine oppmuntret ham til en kommersiell karriere. Heine trivdes imidlertid ikke som forretningsmann, og begynte å studere jus ved universitetene i Göttingen, Bonn og Berlin. Imidlertid fant han ut at han var mer interessert i litteratur enn jus, selv om han fullførte utdannelsen sin i 1825. Han konverterte til protestantismen samme år. (Like fullt ble hans verker senere svartelistet av nazistene, siden han var født som jøde.) Ett av hans kjente sitat viste seg profetisk: «Der man brenner bøker, vil man til slutt også brenne mennesker.»
Heine er kjent både for sin lyriske poesi, som er blitt tonesatt blant annet av lieder-komponister som Franz Schubert, Robert Schumann og Edvard Grieg og for sin «romantiske ironi».
Elisabeth av Bayern reiste et tempel over Heine ved sin villa på Korfu. Hun mente å være et medium, og at hennes egne vers ble diktert henne av Heine fra det hinsidige.
Han ble begravet på Cimetière de Montmartre i Paris.
Et utvalg av Heines prosa finnes på norsk i Heinrich Heine: Prosa, Oslo: Dreyer, 1977 ISBN 82-09-01535-4.
Wikiquote: Heinrich Heine – sitater
Hermann Zschokke

Hermann Zschokke (født 16. juni 1838 i Böhmisch Leipa nord i Böhmen i keiserriket Østerrike, død 23. oktober 1920 i Wien) var en østerriksk katolsk hjelpebiskop i erkebispedømmet Wien.
Hermann Zschokke, som sannsynligvis var i slekt med den kjente forfatter Heinrich Zschokke, begynte på presteseminaret i Wien, og ble ordinert til prest den 25. juli 1861. I tillegg til pastoralt arbeid studerte han katolsk teologi ved universitetet i Wien. I 1863 tok han doktorgraden i teologi.
Fra 1864 til 1866 var Hermann Zschokke rektor for det østerriksk-ungarske pilegrimshus i Jerusalem, der han også studerte bibelske språk. Dette oppholdet i Det hellige land benyttet han til å bli grundig kjent med Palestina, Egypt og Syria, og det er i denne perioden at hans med tiden svært omfattende faglitterære og almenopplysende virke fikk sin begynnelse.
I 1868 ble han hoffprest i Wien og var foreleser i semittiske dialekter og høyere eksegese av Det gamle testamente ved det teologiske fakultet ved universitetet i Wien. I 1870 ble han utnevnt til full universitetsprofessor i bibelstudier i Det gamle testamente. Han var dekan og fra 1884 til 1885 rektor ved universitetet i Wien. Etter at han ble emeritert fra universitetet i 1892 ble Zschokke utnevnt til Wiens katedralkapittel, hvor han innehadde forskjellige verv.
I 1901 ble Zschokke utnevnt til medlem av Herrenhaus for det østerrikske riksråd. I 1905 ble han leder av seksjonen for forhold mellom kirke og stat.
Pave Pius X utnevnte Hermann Zschokke til titulærbiskop av Caesarea Philippi den 17. november 1910 og utnevnte ham til hjelpebiskop i erkebispedømmet Wien. Han ble bispeviet den 11. desember 1910 av erkebiskop Franz Xaver Nagl av Wien. Medkonsekrerende var Østerrikes militærbiskop Kalman Belopotoczky og biskop Godfried Marschall, hjelpebiskop i Wien.
Hans nedtegnelser fra sine dannelsesreiser til Skandinavia, Russland, Frankrike, Spania og Nord-Amerika ble godt kjente.
Hans episkopalgenealogi er:
Juzjno-Sakhalinsk

Juzjno-Sakhalinsk (russisk: Ю́жно-Сахали́нск, japansk: Toyohara – 豊原) er en by og administrativt senter i Sakhalin oblast i Russland. Den ligger sør på øya Sakhalin, rundt 6700 km øst for Moskva. Innbyggertall: 175 085 (folketelling 2002)
Bosetningen ble grunnlagt i 1882 som Vladimirovka, og ble bygget av russiske straffanger. Etter Portsmouth-traktaten i september 1905 ble byen hovedstad i det japanske prefekturet Karafuto, og fikk navnet Toyohara (som betyr «Fruktbarhetsdalen»). Portsmouth-traktaten avsluttet Den russisk-japanske krig i 1904–1905. Japan ble tildelt den sørlige delen av Sakhalinøya, og leide Liaodong-halvøya og dens russiske jernbanesystem i det sørlige Mandsjuria. Etter andre verdenskrig ble byen tilbakeført til Russland, og den fikk samtidig sitt nåværende navn, Juzjno-Sakhalinsk. Den eneste gjenværende japanske bygningen i Juzjno-Sakhalinsk er i dag byens museum.
Viktige industrigrener i Jusjno-Sakhalinsk er fiskeindustri, møbelproduksjon, maskinbygging, lettindustri og næringsmiddelindustri. Forekomster av olje og gass er oppdaget.
I prosjektet Sakhalin II nord på Sakhalinøya er det investert rundt 20 milliarder USD i utbyggingen av anslagsvis 150 millioner tonn olje og 500 milliarder kubikkmeter gass. Sør på Sakhalin skal det bygges et gassbehandlingsanlegg med en kapasitet på 9,6 millioner tonn per år. Det skal også bygges en rørledning langs hele øya fra nord til sør.
Juzjno-Sakhalinsk lufthavn ligger 8 km sør for byen.
Juzjno-Sakhalinsk har mange høyere utdanningsinstitusjoner, herunder Sakhalin statlige universitet, flere institutter innen havforskning, en pedagogisk høyskole, en avdeling av Moskvas handelsuniversitet, samt en høyskole for økonomi, jus og informatikk.
De fleste innbyggerne er russere, men det finnes også en betydelig koreansk befolkning i byen. Av totalt 43 000 Sakhalin-koreanere bor anslagsvis halvparten i Juzjno-Sakhalinsk, noe som utgjør 12 % av byens befolkning. Et mindre antall innbyggere tilhører områdets urbefolkninger, som ainoer, nivkhere og orokere.
Espen Lind

Espen Lind (born 13 May 1971) is a Norwegian record producer, songwriter, singer, and multi-instrumentalist. He is one half of the production team Espionage, and together with his long time partner Amund Bjorklund he has written and/or produced songs for artists like Taylor Swift, Beyoncé, Train, Jennifer Hudson, Emeli Sande and Selena Gomez. Espen has also been a mentor on the Norwegian version of The Voice.
Espen Lind released his first solo album, Mmm...Prepare To Be Swayed, in 1995 under the moniker, 'Sway'. Only released in Norway, it received mixed reviews and sold approximately 5,000 copies. His commercial breakthrough came in 1997 with the single "When Susannah Cries" which was a hit in several European and Latin American countries, including Norway where it was number one for six weeks. His second album Red went on to sell more than 100,000 copies in Norway, and 350,000 copies worldwide, earning Lind three Norwegian Grammy awards (Spellemannprisen) in 1998, including Artist of the Year.
2000 saw Lind releasing his third album, This Is Pop Music, and the singles "Black Sunday" and "Life Is Good". The album also contains a duet, "Where the Lost Ones Go," with Norwegian singer Sissel Kyrkjebø. The album reached gold status in Norway but was generally perceived to be a commercial disappointment compared to its predecessor. After a 3-year break Lind released a new single, "Unloved," in December 2004, followed by the album April, in January 2005.
In 2006 Lind, together with fellow Norwegian artists Kurt Nilsen (World Idol winner), Alejandro Fuentes and Askil Holm released the concert album Hallelujah Live, featuring songs from the foursome's solo records as well as several songs by other artists, most notably a cover version of Leonard Cohen's "Hallelujah".
Lind released a new single, "Scared Of Heights," in May 2008. His fifth album titled Army Of One was released on 23 June 2008.
In January 2009 he received the award "Årets Spelleman" (artist of the year) at the Norwegian Grammy Awards.
Espen Lind has written and produced music for a number of artist, such as "Irreplaceable" by Beyoncé and "Drive By" and "Hey, Soul Sister" by Train. Together with writing partner Amund Bjørklund in the production team Espionage he has also written and/or produced songs for artists Taylor Swift, Lionel Richie, Ne-Yo, Chris Brown and Leona Lewis. Morten Harket covered Lind's "Scared of Heights" for his album Out of My Hands. In 2025 Lind composed and produced the soundtrack for the TV-show "Requiem for Selina".
The following is a discography of albums and singles released by Norwegian music artist Espen Lind.
Operation Martin

Operation Martin (Red) was an Allied clandestine operation of the Second World War to destroy a German airfield control tower at Bardufoss and organise secret military resistance groups in Tromsø in German-occupied Norway in 1943. The operation consisted of twelve Norwegians of the Company Linge group, who had been trained by the British in Scotland and returned to Norway in March 1943.
This operation was compromised when the Norwegian operatives, seeking a trusted local resistance contact, accidentally met an unaligned civilian shopkeeper with the same name as their contact, who reported them to the Germans. The escape attempt failed when the group's vessel MK Bratholm I was detected and attacked by the German Räumboot R56. To escape, MK Bratholm I was scuttled by its Norwegian crew by detonating 7.9 long tons; 8.8 short tons (8 t) explosives with a time delay fuse. The crew fled in a small boat, which was promptly sunk by the Germans. Eleven Norwegian soldiers from the Company Linge died; one was shot at the site, ten were captured, interrogated and tortured by the Gestapo and then executed in Tromsø. Jan Baalsrud managed to escape from Rebbenesøya to neutral Sweden; his three-month escape was made through Lyngen and Manndalen with the help of local villagers, during which he amputated nine toes to avoid the spread of gangrene.
The executions of the prisoners in Tromsø were investigated after the war under the case of Toftefjordsaken (The Toftefjord case). The Gestapo officers who tortured and executed eight of the MK "Bratholm 1" crew were ordered in the late summer of 1945 to dig up the bodies from the mass grave at Grønnåsen Skytebane, first with spades, then by hand, so as to not damage the bodies. They also had to wash the bodies before placing them in coffins. The prosecution after the war became difficult as the main target, Kurt Stage, was not in Norwegian custody. Stage was executed in 1947 in Slovenia for war crimes there; no criminal proceedings were brought against the four others who were charged in the case.
Two films have been made based on Operation Martin: the 1957 Ni Liv (Nine Lives) and the 2017 Den 12. Mann (The 12th Man). The latter, directed by the Norwegian director Harald Zwart, stars Thomas Gullestad as Jan Baalsrud and Jonathan Rhys Meyers as Kurt Stage.
69°03′43″N 18°30′17″E﻿ / ﻿69.0619°N 18.5048°E﻿ / 69.0619; 18.5048
Army Norway (Wehrmacht)

Army Norway (Armeeoberkommando Norwegen, abbreviated AOK Norwegen) was a German army operating in Norway and Finland during World War II. It was one of the two army echelon headquarters controlling German troops in the far north. Army Norway was directly subordinate to OKH, the high command headquarters of the Wehrmacht. It was created from Army Group XXI in December 1940, itself a successor of the XXI Army Corps, and disbanded in December 1944, with its tasks and assets taken over by the 20th Mountain Army.
As of 15 January 1941, the actual strength (Iststärke) of Army Norway was 129,759 personnel in total.
On 27 June 1941, shortly after the beginning of Operation Barbarossa (22 June), Army Norway consisted of XXXVI Command (SS Kampfgruppe Nord, 169th Division), Mountain Corps Norway (2nd Mountain Division, 3rd Mountain Division, 199th Division, 702nd Division), XXXIII Command (181st Division, 196th Division) and LXX Command (69th Division, 163rd Division, 214th Division).
A Headquarter Detachment of Army Norway took part in Operation Barbarossa in 1941. In talks between Finnish and German staffs in Helsinki in June 1941, the Germans were given military responsibility over northern Finland; Army Norway was to take Murmansk and the Murmansk railway. The plan was codenamed Operation Silberfuchs (Silver Fox). In January 1942 this HQ detachment became Army Lapland and was responsible for all German forces in Finland. In June 1942 it was renamed 20th Mountain Army.
German Army of Norway (Falkenhorst)