Familia Bucșanu-Merișanu

Familia Bucșanu-Merișanu este o veche familie boierească din Țara Românească, cunoscută mai ales în secolele al XVI-lea – al XVIII-lea, ocupând numeroase funcții de dregători la curțile domnești și fiind implicată în multiple conflicte de putere și comploturi pentru tron. Cea mai semnificativă apartenență politică a fost aceea a partidei Bălenilor (Leurdenilor), facțiune politică importantă a secolului al XVII-lea, adversară celei conduse de Cantacuzini.
Familia a fost înrudită cu numeroase familii boierești precum Băjescu, Bălăceanu, Brâncoveanu, Cantacuzino, Văcărescu și altele.
În secolul XVII, Neacșa Bucșanu se căsătorește cu Negoiță Văcărescu și au ca fiu pe Ianache Văcărescu, tatăl marelui învățat Ienăchiță Văcărescu. Mai târziu, Neacșa va rupe căsătoria cu Negoiță și se va recăsători cu Neagu, fiul lui Antonie din Popești. Din această căsătorie s-au mai născut patru copii, printre care și Maria, viitoarea soție a lui Constantin Brâncoveanu.
Familia a continuat în secolul al XVII-lea mai ales prin ramura Merișanu, până la sfârșitul secolului al XVIII-lea. Nicolae Iorga menționează din neamul Merișanilor pe Pârvu Serdarul și fratele său, identificați în corespondențe la 1823. Familia pare să fi dispărut în secolul al XIX-lea.
La începutul secolului al XVIII-lea, Ilinca, din neamul Berindeilor, se căsătorește cu boier Constantin Merișanu și marchează mutarea familiei Berindei în comuna Dobrotești și preluarea moșiei Merișani. Mai târziu, doamna Ilinca, după moartea celor cinci copii, se va călugări ca Irina Monahia și va împărți averea Merișanilor între biserică (moșia Merișani) și frații săi (moșia Dobrotești), la 19 mai 1761.
Parte a a familiei se leagă de familia Mănescu, prin Mănești continuând până în secolul XIX.
Istoria familiei Merișanilor este legată mai ales de satul Merișani, comuna Dobrotești, județul Teleorman. Satul actual numit Merișani (fost Călugărița/Jarcaleți), comuna Băbăița, județul Teleorman este de asemenea legat de familie, unde s-au păstrat ruine ale unui conac a lui Barbu Merișanu. Comuna Merișani, județul Argeș, unde moșieri au fost alte familii precum Vărzaru sau Constantin Brâncoveanu, nu are legătură cu această familie.
Familia își are originea pe două linii, prin Velica din Boldești și Dragomir din Miroși, logofăt, secolul XVI. Patronimicul provine probabil de la satul Bucșani, aflat la sud de Târgoviște, unde familia avea moșii. Mai târziu, s-a adăugat și Merișanu, după satul Merișani, Teleorman, unde familia avea, de asemenea, moșii întinse și unde a continuat linia Merișanu.
Familia a stăpânit moșii întinse în mai multe județe, precum Muscel, Dâmbovița, Olt, Ilfov, dar, mai ales, în Teleorman, la Merișani, sat de la care familia și-a luat numele mai târziu.
La 1659, se menționează moșiile și întinderile acestora în Teleorman:
După moartea lui Staico, la 23 iunie 1700, Constantin Brâncoveanu întărește moșia de la Merișani vistiernicului Drăgușin Merișanu, fratele marelui paharnic:
Familia a avut în posesie numeroși robi de etnie rroma, cum se poate constata din testamentul jupânesei Marica, soața marelui paharnic Staico, datat 25 ianuarie 1704. O proprietate interesantă este aceea deținută de Staico și soția sa Marica, pe care aceasta din urmă o dăruiește nepotului său Barbu Merișanu la 13 februarie 1704. Documentul menționează între martori pe doi dintre fii lui Constantin Brâncoveanu, Ștefan Brăncoveanul beizadea și Constandin Brăncoveanul beizadea. Pe teren se găsea o biserică de lemn construită de Staico în toamna anului 1678.
În 1713, Barbu Merișanu, la sfatul tatălui său, Drăgușin, va dărui terenul Mitropolitului Antim Ivireanu pentru constucția viitoarei mănăstiri a Tuturor Sfinților, donație certificată prin zapis la 17 februarie 1715.
Moșiile Merișani se vor împărți de-a lungul timpului și vor intra în posesia altor familii, prin alianțe matrimoniale. Moșia Dobrobești și moșia Merișani vor reveni familiei Berindei. La începutul secolului al XVIII-lea, Ilinca, din neamul Berindeilor, se căsătorește cu boier Constantin Merișanu și marchează mutarea familiei Berindei în comuna Dobrotești și preluarea moșiei Merișani. Mai târziu, doamna Ilinca, după moartea celor cinci copii, se va călugări ca Irina Monahia și va împărți averea Merișanilor între biserică (moșia Merișani) și frații săi (moșia Dobrotești), la 19 mai 1761.
Unele proprietăți au intrat în posesia familiei Bălăceanu, ca zestre a domniței Tudoșca Bucșanu, la căsătoria cu Matei Bălăceanu, ceauș și vătaf de aprozi, (d.1704), moștenite de fiul lor, postelnicul Pătrașco Bălăceanu.
Moșia Merișani, după donația făcută de Ilinca Berindei (Irina Monahia), cumulând 1500 ha teren arabil și 220 ha pădure, apare la sfârșitul secolului XIX ca proprietate a statului, din fondul vechilor moșii mănăstirești, după secularizarea averilor mănăstirești în 1863.
Barbu Merișanu este reprezentat în romanul Princepele de Eugen Barbu.