davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Александър Караманов

Александър (Ацо) Василев Караманов е югославски комунистически партизанин и български поет.
Александър е роден през 1927 година в град Радовиш, тогава в Кралството на сърби, хървати и словенци, като най-голямото дете в семейството на Васил и София Караманови. Когато е само на три месеца, семейството напуска родното му място. Поради работата на баща му се местят първо в Белград, а след това се установяват в селото Велико Ораше в околностите на Смедерево. Там той завършва основното си образование и се проявява неговата ранна любов към литературата. Той написва първите си стихове във втори клас, т.е. на 9-годишна възраст. Осъзнавайки таланта на Караманов, неговият учител го подтиква да продължи в прогимназията в Смедерево.
По време на Втората световна война от 1941 до 1944 година, когато е установено българското управление в Македония, баща му получава работа в Скопие. В 1941 година Ацо се записва в Първа мъжка гимназия в Скопие, където продължава образованието си. По-късно той се присъединява към Съюза на комунистическата младеж на Югославия. В края на май 1944 година семейството се премества обратно в Радовиш.
На 5 септември 1944 година Съветският съюз обявява война на Царство България, а българските войски получават заповед за изтегляне към старите граници на Царството. Същия ден той се присъединява към Титовите партизани, като влиза в четвърти батальон на Четвърта македонска ударна бригада. На 17 септември е преместен в Тринадесета македонска ударна бригада в рамките на Петдесета македонска дивизия на НОВЮ. Умира от раните си, получени при изпълнение не разузнавателна акция на германски части през нощта на 9 срещу 10 октомври 1944 година край Берово.
Творчеството на Караманов е писано на сърбо-хърватски и основно на български език. Част от него не е преведена на македонски, поради изразените вътре пробългарски тежнения на автора. Според изследване на доц. д-р Александър Йорданов, в македонските архиви се съхраняват непубликувани текстове на поета, посветени на национални герои от българската история, свидетелстващи за неговата национална идентичност.
В чест на Караманов в родния му Радовиш се провежда ежегоден поетичен фестивал „Караманови средби“.
Героите на Шипка

„Героите на Шипка“ е съветско-български игрален филм (военен, исторически, драма) от 1955 г. на режисьора Сергей Василиев, по сценарий на Аркадий Первенцев. Оператор е Михаил Кирилов. Музиката във филма е композирана от Николай Крюков и Филип Кутев. Филмът е получил наградата за най-добра режисура на кинофестивала в Кан през 1955 година.
70-те години на XIX век. Балканският полуостров е в краката на Османската империя. След кървавото потушаване на Априлското въстание на българите, сред руските интелектуалци се простира широка вълна от възмущение, сред които са писателя Гаршин и хирурга Пирогов. За да се тушира напрегнатата обстановка в Руската империя, царското правителство през 1877 г. обявява война на Османската империя. Във войната се сблъскват интересите на редица страни: Англия има нужда проливи, Германия и Австрия са в очакване на бъдещо отслабване на врага в лицето на Русия.
Руската армия пресича Дунав и напредва дълбоко в българската територия. Филма в голям мащаб показва най-важните събития от Руско-турската война от 1877 – 1878: Битката при Свищов, отбраната на Шипка, третия щурм на Плевен, Битката за Шейново. Показани са многобройни исторически данни: военни, дипломати, общественици. Голямо внимание се обръща на съвместната борба на руските и българските воини.
Филмът има характеристиките на исторически епичен филм. Един от актьорите, Георгий Юматов казва в интервю, че филмът е заснет в България в области на реални исторически събития. В престрелките са участвали няколко хиляди души от съветските и българските войски.
Разбойна (област Бургас)

Разбо̀йна е село в Югоизточна България, община Руен, област Бургас.
Село Разбойна се намира на около 9 km на изток-североизток от общинския център село Руен и около 33 km на север-северозапад от областния център град Бургас. На около 2 km южно от селото минава третокласният републикански път III-2085, който на запад води през селата Преображенци и Руен към връзка с третокласния републикански път III-208 (Айтос – Провадия), а на изток – през селата Просеник и Горица към връзка северно от село Гюльовца с третокласния републикански път III-906. Общински път от Разбойна води към връзка с път III-208 и намиращото се южно край него село Ръжица.
Село Разбойна е разположено в южните склонове на Еминска планина, Източна Стара планина. Климатът е преходноконтинентален, преобладават ранкери и лесивирани почви. Поминъкът се основава предимно на зърнопроизволство, тютюнопроизводство, лозарство, картофопроизволство, говедовъдство, овцевъдство, козевъдство.
Минималните надморски височини в ниските югоизточни части на селото са около 140 m, максималните във високите северозападни части – около 230 m, а при джамията надморската височина е около 172 m. По водосливно понижение от север на юг през селото тече малък ляв приток на Хаджийска река, вливащ се в нея при североизточния край на село Ръжица.
Населението на село Разбойна наброява 685 души към 1934 г., 929 (максимум) към 1985 г. и 850 (по текуща демографска статистика за населението) към 2018 г.
При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г., от обща численост 817 лица, за 5 лица е посочена принадлежност към „българска“ етническа група, за 19 – към „турска“ и за останалите не е даден отговор.
След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. От 1885 г. – след Съединението, то се намира в България с името Харами дере. Преименувано е на Разбойна през 1934 г.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Религията, изповядвана в село Разбойна, е ислям.
Село Разбойна към 2020 г. е център на кметство Разбойна.
В село Разбойна към 2020 г. има:
В центъра на селото са изградени два паметника, изработени от зелен камък, отнесени към различни събития. Единият е посветен на загиналите през Балканската война и Първата световна война. Вторият паметник е посветен на загиналите в Отечествената война и борбата срещу фашизма.
Зорница (област Бургас)

Зорница е село в Югоизточна България. То се намира в община Средец, област Бургас.
Селото се намира на 23 km от общинския център Средец, на 40 km от Ямбол и на 53 km от областния център Бургас. Покрай селото минава главния път Бургас - Ямбол.
Към края на 19 век в селото се заселват бежанци от Старозагорско. Една от теориите е свързана с убиването на турчин в село от Старозагорско. Вследствие на това няколко фамилии потеглят за Бургас, но се заселват в землището на селото. По това време околността около селото е предимно гориста. Първоначално селото е било близо до стария път за Одрин. Честите набези на разбойници принуждават жителите да изместят селото с няколко километра на запад. Това обяснява и голямото землище на селото тъй като граничи буквално със съседното село – Радойново. Село Зорница е дало свидни жертви през Балканската война, последвалата я Междусъюзническа, Първа световна и Втора световна война. В центъра на селото е издигнат паметник в почит на жертвите от войните.
Старото име на селото е Топузларе.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Всяка година се провежда традиционен събор през третата неделя на септември.
Пантеон (Бургас)

Монументът Пантеон се намира в Морската градина на Бургас.
Пантеонът в Морската градина е един от емблематичните паметници на Бургас. Построен е през 1981 година като мемориал на загиналите антифашисти. Автор на паметника е скулпторът Валентин Старчев, а проектант на градоустройството – архитект Владимир Милков. Преди промените през 1989 г. в централната част гори „вечен огън“, а през светлата част на денонощието пред символичния вход на паметника има почетен караул от ученици, облечени във военноморски униформи и въоръжени с реплики на автомат АК-47. Площадът около монумента оформя подхода към експозиционната част на морската градина, където се провежда и изложението за цветя „Флора Бургас“.
Пантеонът е познат предимно като място за срещи и сборен пункт на повечето бургаски абитуриенти по време на майските балове.
Паметник на Откритията

38.693611, -9.205556
Паметникът на Откритията (на португалски: Padrão dos Descobrimentos, МФА: [pɐˈdɾɐ̃ũ duʃ dɨʃkubɾiˈmẽtuʃ]) е паметник в град Лисабон, Португалия, посветен на португалците, взели участие във Великите географски открития през 15-16 век. Разположен е край естуара на река Тежу, в квартала Санта Мария ди Белен, откъдето обикновено са потегляли корабите в онази епоха.
Паметникът на Откритията е построен през 1940 година по проект на архитекта Котинели Телмо и скулптора Леополду ди Алмейда. Той трябва да служи като временен фар по време на провеждано тогава международно изложение, но е запазен и след това. Паметникът демонстрира романтичната идеализация на португалската история, характерна за пропагандата по време на режима на Антонио ди Оливейра Салазар. Тъй като първоначално е построен с нетрайни материали, през 1960 година, по повод 500-годишнината от смъртта на Енрике Мореплавателя, е изцяло реконструиран.
Централна част на паметника представлява стоманобетонна стена с височина 52 m и с формата на корабен нос. На тясната ѝ страна, обърната към сушата, е изобразен меч, заемащ цялата височина на паметника. На срещуположната страна е разположена статуя на Енрике Мореплавателя, обърната с лице към реката. Зад него, от двете страни на централната стена, се намират статуи на мореплаватели, картографи, хора на изкуството, учени, мисионери и други известни португалци, свързани с Великите географски открития:
Паметник на Гоце Делчев (Гоце Делчев)

Паметникът на Гоце Делчев е монумент в чест на водача на Вътрешната македоно-одринска организация Гоце Делчев (1872 – 1903) в град Гоце Делчев (Неврокоп), България.
Разположен е на централния площад на града, също наречен „Гоце Делчев“. Представлява внушителен паметник, като Гоце Делчев е изобразен в цял ръст в цивилни дрехи, седнал, върху облицован с плочи постамент, на който има надпис „Гоце Делчев“. От северната страна са изписани думите му: „Аз разбирам света единствено като поле за културно съревнование между народите“. Автор на паметника е скулпторът Димитър Боновски. Открит е на 28 октомври 1983 година.
Паметникът е включен в Регистъра на военните паметници в България.
Паметник на Васил Левски (Монтана)

Паметникът на Васил Левски се намира до Централната градска градина в Монтана.
Идеята за създаване на паметник е от 1991 година, реализирането ѝ започва през 1997 година. Одобрен е проектът на скулптора Михаил Шапкарев и архитектът Славей Гълъбов. Паметникът е направен с помощта на събрани дарения от над 250 души в каменоделско ателие в село Каляне, община Мездра. На паметника Левски е изобразен на катедра. На нея са изписани имената на най-значимите събития и личности на духа и свободата от Северозападна България. Това са Руско-турската война от 1877 – 1878 година, четите на Христо Ботев, Панайот Хитов и Филип Тотю, Априлското въстание, комитетско дело, легии и чети, въстанието от 1850, Върбановата буна, Манчовата размирица, Поп Пунчо Граматик, Епископ Софроний, Чипровското въстание от 1688 г., въстанието на Константин и Фружин от 1404 г. Паметникът е открит през 2003 година. Водосвет отслужват местни отци, водени от видинския митрополит Дометиан.
Паметникът на Васил Левски в Монтана има „близнак“ в Буенос Айрес, който също е дело на скулптора Михаил Шапкарев.
Krastyu Marinov

Krastyu Marinov Prazov Marinov (24 June 1855 – March 1927) was a Bulgarian volunteer, officer, and major general .
Krastyu Marinov was born in 1855 in Saedinenie, Adrianople Vilayet. He took part in the Russo-Turkish War (1877-1878) as a member of the Bulgarian Volunteer Corps in the 10th Volunteer Company.
In 1879 he graduated from the Vasil Levski National Military University in Sofia and was promoted to the rank of lieutenant. He joined the East Rumelia militia . In the period 1880 - 1881 he was an adjutant of the Governor-General Aleko Bogoridi. On 9 July 1881 he was promoted to the rank of lieutenant and was Assistant Military Prosecutor at the Police Headquarters. On 2 March 1884 he was promoted to the rank of captain . In 1885 he was a company commander in Burgas and Kazanlak. He supported the Union of the Principality of Bulgaria and Eastern Rumelia. On 9 September 1885 he was appointed commander of the V Kazanlak Company of the Yambol detachment.
During the Serbo-Bulgarian War, he was commander of the Sheinovsky detachment, with which he fought at the Slivnitsa position, at the mouth of the Lukovitsa River and participated in the Battle of Pirot. On 4 November 1885 he was appointed commander of the XXIII and Shipka Infantry Regiments.
After the war he served in the IV and Pleven Infantry Regiment, at the garrison in the town of Lovech. Captain Marinov was the first Bulgarian commander to oppose the coup of 9 August 1886. He supported the political course of Stefan Stambolov who was the Commander of the VI and Tarnovo Regiments .
During the First Balkan War was the commander of 6 -a divisional area - Vidin. During the Second Balkan War he was the commandant of the town of Vidin and led the defense of Siege of Vidin.
Major General Krastyu Marinov died in 1927 in Sofia.
In his honor in 1934 the Vidin village of Musumane was renamed to General Marinovo. After 1989, a monument to the general was erected in the village. There is a similar bust-monument in 1936 by sculptor Yanko Pavlov in Rova Park in Vidin, behind Tsar Simeon the Great High School. The plaque reads:
Hristo Lukov

Hristo Nikolov Lukov (Bulgarian: Христо Николов Луков; 6 January 1887 in Varna – 13 February 1943 in Sofia) was a Bulgarian lieutenant-general, politician, and Minister of War, who led the nationalistic Union of Bulgarian National Legions (UBNL), an organisation largely supportive of Nazi ideology. He was assassinated in 1943 by two members of the Bulgarian resistance movement, Violeta Yakova and Ivan Burudzhiev.
Hristo Nikolov Lukov was promoted during World War I to the rank of a major and a commander of an artillery battalion. Abroad he is incorrectly thought to be the commander of the 13th Infantry division during World War I. In fact, that was major-general Hristo Tsonev Lukov, a native of Gabrovo.
During the interwar period Hristo Nikolov Lukov became the commander of the Army School of Artillery, of the Training Section of the General Staff's Artillery Inspection, and of the 2nd and 3rd Infantry divisions.
Between 1935–1938 Lukov served as Minister of War, in which position he created close ties to high-ranking Nazi officials.
During the Second World War he was a key supporter of the Axis powers, particularly Nazi Germany. This was largely due to his close relations with the Third Reich and his activities as leader of UBNL. Lukov was considered one of the most prominent advocates of antisemitic ideas in Bulgaria.
Lukov was shot dead by Communist partisans on 13 February 1943 in Sofia. According to the book In the Name of the People, he was ambushed by two Jewish resistance fighters in front of his apartment in Sofia. Although struck by one bullet, he fought back one of the partisans, Ivan Burudzhiev, but the second one, Violeta Yakova, fired two more shots and killed him.
From 2003 to 2019, the far-right Bulgarian National Union hosted an annual 'Lukov March' to commemorate “fallen heroes of Bulgaria” with a torch march, taking place in February in Sofia. It persistently caused controversy and was subject to multiple court bans. In 2020, the Supreme Administrative Court upheld a ban by the Sofia municipality so that the evening procession was cancelled. Less than 200 supporters of Lukov still gathered for the laying of wreaths at the house where Lukov was killed. Over one hundred people gathered for a counter-protest in central Sofia earlier in the day, promoting “No Nazis on the streets”.
Monument to Yuri Gagarin

Monument to Yuri Gagarin is a 42.5-meter high pedestal and statue of Yuri Gagarin, the first person to travel in space. It is located at Leninsky Prospekt in Moscow. The pedestal is designed to be reminiscent of a rocket exhaust. The statue is made of titanium, a metal often used in spacecraft, and weighs 12 tons.
The monument to Yuri Gagarin was built for the 1980 Olympic Games. It stands in Gagarin Square on Leninsky Avenue. The creators of the monument are the sculptor Pavel Bondarenko, architects Yakov Belopolsky, F.M. Gazhevsky, and designer A.F. Sudakov. The monument is made of titanium and mounted on a high ribbed pedestal. The total height of the monument is 42.5 metres (139 ft), the total weight is 12 tons. At the foot of the monument is a copy of the Vostok descent vehicle, which was flown on April 12, 1961, when Yuri Gagarin made the first crewed flight into space.
The statue creators turned to the specialists at the All-Russian Institute Of Aviation Materials (VIAM) for help, who recommended the sculpture use the titanium casting alloy VT5L, which has a shiny surface and acceptable color. In addition, specialists at VIAM developed technical processes used by VSMPO to cast ingots of VT5L alloy with a low oxygen content (0.12%).
The monument was made in less than a year at the Balashikha Foundry and Mechanical Plant. The titanium sculpture of Yuri Gagarin was assembled from 238 cast segments, which were connected with bolts and welding. The greatest problems arose with the manufacture of the largest segment – the cosmonaut's face. Its weight was 300 kilograms (660 lb), which was too heavy for melting in a vacuum oven. The Monument to Yuri Gagarin is the world's first large-scale monument made of titanium.
The figure of Gagarin is facing upward. The high ribbed pedestal is an important part of the composition and symbolizes the launch of the space rocket. The inscription at the base of the monument reads (in Russian):
The monument to Yuri Gagarin is depicted on the reverse side of a non-circulating 1 oz silver 3 rouble coin. This coin was minted in 1991 to honor the 30th anniversary of human spaceflight. An image of the monument is depicted on the back side of the coin, along with the words (in Russian) "30 years of human spaceflight".
In 2024 the monument was restored. The restoration is carried out under the supervision of specialists from the Department of Cultural Heritage of Moscow, as the monument is an object of cultural heritage.
Works such as cleaning the stylobate from dirt and paint stains, replacing destroyed cladding blocks and slabs, and waxing stones were carried out. The monument was cleaned of dirt, corrosion, and all titanium plates were washed.
Ian Reutemann

Ian Reutemann (Humboldt, Provincia de Santa Fe, Argentina; 7 de marzo de 2003) es un piloto argentino de automovilismo. En 2019 fue subcampeón del TC Pista Mouras, y de las divisionales Series y V6 del Top Race en 2020 y 2021 respectivamente. Actualmente corre en el TC Pista.
Entre sus relaciones, Ian es sobrino nieto del expiloto de Fórmula 1 Carlos Reutemann.​
Alejandra Vucasovich

María Alejandra Vucasovich (Rosario, 28 de enero de 1958) es una política argentina que se desempeñó como senadora nacional por la provincia de Santa Fe desde el 15 de julio al 9 de diciembre de 2021, en reemplazo del fallecido Carlos Reutemann.
Nació en Rosario en 1958, creciendo en la localidad de Máximo Paz, en el departamento Constitución (provincia de Santa Fe). Se recibió de licenciada en Cooperativas y en Administración.​
En el ámbito privado, se ha dedicado a la actividad agropecuaria.​ En el ámbito público, ha sido secretaria de la Dirección de Acción Social en el gobierno de la provincia de Santa Fe.​
Militante del Partido Justicialista y cercana a Carlos Reutemann, dejó el kirchnerismo en 2008, a raíz del paro agropecuario patronal de 2008,​ y en 2011 pasó a integrar Unión-PRO, acercándose al macrismo, en el marco de la candidatura de Miguel del Sel a la gobernación santafesina.​
Entre 2011 y 2019 fue diputada provincial de Santa Fe.​ En su último mandato (2015-2019), presidió el bloque Federal, siendo integrante del interbloque de Cambiemos Santa Fe.​​
En las elecciones legislativas de 2015, fue candidata a senadora nacional por la provincia de Santa Fe en la lista de Cambiemos. En julio de 2021, debido al fallecimiento de Carlos Reutemann, asumió en el Senado para completar su período hasta diciembre del mismo año.​ Conformó su propio monobloque, Santa Fe Federal, integrando el interbloque Parlamentario Federal presidido por Juan Carlos Romero.​ Se desempeña como secretaria de la comisión de Agricultura, Ganadería y Pesca; siendo vocal en la comisión de Banca de la Mujer y en la comisión administradora de la Biblioteca del Congreso de la Nación.​
Brabham BT44

El Brabham BT44 era un coche de Fórmula 1 diseñado por Gordon Murray, el jefe de diseño de la escudería Brabham. Era una actualización parcial del exitoso BT42 de la temporada 1973 de Fórmula 1, el BT44 era un sencillo diseño con un motor standard Ford Cosworth DFV, con caja de cambios Hewland, pero era muy limpio aerodinámicamente. Murray tenía predisposición por las líneas aerodinámicas limpias, con lo que el BT44 era particularmente elegante. También pudo introducir ciertos elementos aerodinámicos que no se habían visto en la época, como los faldones laterales en el coche, además de ser el precursor del efecto suelo. Su patrocinador fue Martini.​
La temporada 1974 fue un gran éxito para Brabham. Carlos Reutemann consiguió ganar 3 carreras con el coche siendo su compañero de equipo José Carlos Pace que consiguió también una serie de magníficos resultados. Brabham terminó la temporada en el quinto puesto del mundial de constructores después de una dura lucha por el mundial.
El BT44 fue modificado para la Temporada 1975 de Fórmula 1, y José Carlos Pace ganó su primer y único gran premio en casa en el Gran Premio de Brasil de 1975, mientras que Reutemann ganó en el Gran Premio de Alemania de 1975. Una serie de grandes resultados ayudaron a Reutemann a acabar tercero en el mundial de pilotos de ese año, mientras que Brabham consiguió el segundo lugar en el mundial de constructores, detrás de Ferrari. Mientras que el BT44 era un buen coche, no podía igualarse al McLaren M23 o al Ferrari 312T.
El BT44 era remplazado por el BT45 motorizado por Alfa Romeo para la Temporada 1976 de Fórmula 1 el cual resultó ser un serio retroceso en el equipo. Los BT44B fueron vendidos a la escudería RAM, que corría ese año con multitud de pilotos en dicha temporada, los cuales incluían a Loris Kessel, Emilio de Villota, Patrick Nève, Jac Nelleman, Damien Magee, Lella Lombardi y Bob Evans, ninguno de ellos consiguió cosechar un gran éxito.
Huayra Pronello-Ford

Huayra Pronello-Ford es un Sport Prototipo argentino diseñado y construido por Heriberto Pronello para integrar el equipo oficial Ford de Sport Prototipo Argentino de 1969. Construido en 1968, este automóvil tuvo una campaña muy destacada en la categoría más importante de autos con techo de Argentina. En 1969, el año de su debut, el Huayra Pronello-Ford fue el Automóvil más veloz tanto en clasificación como en carrera en casi todas las competencias.​​
El Huayra Pronello-Ford propulsado por un motor F-100 V8 equipado con cuatro carburadores Webber 48-48 verticales fue ganador con récord absoluto en el Óvalo de Rafaela conducido por Carlos Pascualini. Carlos Reutemann integraba el equipo con otro Huayra.​​
El Huayra recibió en el año 2011 el premio al Mejor Auto de Competición Argentina de Autoclásica, es el encuentro de autos clásicos más importante de Argentina y uno de los más importantes a nivel continental.
En el año 2023 fue nominado como el "nuevo favorito" en el evento del Goodwood Road & Racing Club en Inglaterra, tras haber sido seleccionado por la organización y cumplido un largo viaje que incluyó pruebas en el túnel de viento de Catesby y hasta un homenaje en la Embajada Argentina en Londres.[1]
Ferrari Formula One

Ferrari Formula One, a veces subtitulado Grand Prix Racing Simulation, es un videojuego de carreras desarrollado originalmente por Rick Koenig y publicado por Electronic Arts entre 1988 y 1990 para ordenadores Amiga, Atari ST, Commodore 64, MS-DOS y NEC PC-9801. También se planearon versiones para Amstrad CPC y ZX Spectrum, pero nunca se publicaron.
El jugador tiene el Ferrari F1-86 disponible para participar en la temporada de carreras de 1986. Tiene su propio campamento base en el Circuito de Fiorano donde el auto puede ser ajustado con gran detalle y probado en la pista. Por ejemplo, puede probar la aerodinámica en el túnel de viento o el motor en el laboratorio y luego establecer los numerosos parámetros. Sin embargo, queda a discreción del jugador entrar en los detalles técnicos o cambiar inmediatamente a la conducción; o viceversa, también puede configurar la conducción automática y ocuparse solo de la gestión. La interfaz está basada en iconos con un puntero, incluso sin ratón. La fecha y la hora de 1986 se muestran constantemente en los menús y las carreras siguen el calendario programado; el tiempo fluye tanto en tiempo real como acelerado durante las operaciones automáticas.
Al afrontar las 16 carreras del campeonato, te trasladas a la locación, comenzando por el Circuito de Jacarepaguá, y aún tienes la opción de ajustar el auto en boxes, pero limitado a modificaciones más simples como correcciones de llantas. Cada Gran Premio incluye las distintas fases de las carreras reales con los tiempos correspondientes: dos pruebas oficiales y dos calificaciones, y el tercer día el calentamiento y finalmente la carrera real. Puedes correr un número de vueltas similar al real, con carreras de horas, o mucho menos. Es posible saltar directamente a un determinado Gran Premio oa una determinada fase, con el consiguiente cambio de fecha y hora, pero renunciando a la puntuación de las carreras saltadas.
La conducción realista se lleva a cabo con una vista en primera persona desde el punto de vista del conductor, incluidos los instrumentos a bordo y los espejos retrovisores que se muestran en el automóvil. El control de dirección, aceleración y frenado también se puede hacer con el mouse. La caja de cambios es automática o manual según el nivel de dificultad. El Commodore 64 obviamente carece de la opción del mouse, pero también hay un minimapa del circuito disponible durante la carrera. Pueden ocurrir accidentes por daños y desgaste de componentes, incluidos tiempos de reparación prolongados o la estadía en el hospital del piloto.
Ferrari SF1000

El Ferrari SF1000, conocido en 2021 como Ferrari SF21, es un monoplaza de Fórmula 1 diseñado por Scuderia Ferrari para disputar la temporada 2020. Fue conducido inicialmente por el alemán Sebastian Vettel y el monegasco Charles Leclerc, al que se sumaría el español Carlos Sainz en la siguiente temporada.​
Fue presentado el 11 de febrero de 2020 en Reggio Emilia,​ y el nombre hizo alusión a los 1000 grandes premios disputados por la escudería en su historia.​
En 2021 lo conducirá Leclerc y el español Carlos Sainz Jr. bajo el nombre de Ferrari SF21,​ esto se debe a una transferencia como medida de ahorro debido al impacto financiero de la pandemia de COVID-19.​
Al abordar el déficit de potencia del SF1000 de 2020, Mattia Binotto afirmó que «el nuevo motor funciona bien en el dinamómetro», y que su rendimiento ha progresado «significativamente» en comparación con 2020. También explicó que 2021 será un «año de transición» en preparación para 2022, y que la alta resistencia aerodinámica del chasis es un punto de enfoque para el desarrollo.​
El SF21 fue presentado el 10 de marzo de 2021 en Maranello.​
(Clave) (negrita indica pole position) (cursiva indica vuelta rápida)
Ligue 1 2019-20

La Temporada 2019-20 de la Ligue 1 fue la octogésimo segunda (82.ª) edición de la Liga francesa de fútbol. La temporada comenzó el 9 de agosto de 2019, fue suspendida el 8 de marzo de 2020,​ y se dio por concluida el 28 de abril de 2020.
La temporada estuvo marcada por el final abrupto del campeonato desde mediados de marzo después del inicio de la propagación de la Pandemia de enfermedad por coronavirus de 2020 en Europa. De manera preventiva durante la 28ª fecha, el partido Racing Estrasburgo​ contra Paris Saint-Germain se aplazó debido al inicio del brote de la epidemia.​ Luego, el 13 de marzo de 2020, en la 29ª fecha, la Ligue de Football Professionnel suspendió todos los partidos de la Ligue 1 y Ligue 2 debido a la pandemia.​ Finalmente, el 28 de abril de 2020, Édouard Philippe, durante un discurso ante la Asamblea Nacional de Francia, anunció el final de la temporada 2019-2020.​ El 30 de abril, la LFP declaró al París Saint-Germain campeón del torneo, quien logró su noveno título, igualando al Olympique de Marsella, y a solo un título del más laureado en Francia, el AS Saint Etienne.​
A partir de la temporada 2019-2020, los criterios de desempate atravesaron varias modificaciones con el propósito de dar más importancia a las confrontaciones directas. Por lo tanto los criterios en orden son:
La clasificación final de la Ligue 1, en su edición 2019-20 , se basa en un promedio de puntos ganados por partido jugado. En caso de un promedio empatado, los resultados directos entre los clubs se utilizarán como criterio de desempate en la clasificación.​
Notas:
Los horarios corresponden al huso horario de Francia (Hora central europea): UTC+1 en horario estándar y UTC+2 en horario de verano
En los playoffs de ascenso y descenso se enfrentarían el 18.° clasificado de la Ligue 1 2019-20 contra el ganador de la repesca de la Ligue 2 2019-20 en una serie de dos partidos a ida y vuelta. El partido de ascenso y descenso no se realizó en esta edición.​
Aquí se encuentra la lista de tripletas o hat-tricks y póker de goles (en general, tres o más goles anotados por un jugador en un mismo encuentro) convertidos en la temporada.
Ligue 1 2020-21

La temporada 2020-2021 de Ligue 1 fue la 83.ª edición de la Liga Francesa de fútbol, por razones comerciales llamada Ligue 1 Uber Eats. El torneo fue organizado por la Ligue de Football Professionnel. La temporada comenzó en agosto de 2020 y terminó en mayo de 2021. El Lille Olympique Sporting Club se consagró campeón, acabando con una racha de tres torneos consecutivos ganados por el Paris Saint-Germain.
Los equipos ascendidos de la Ligue 2 fueron el FC Lorient y el Racing Lens.
La LFP, organizadora del torneo, fue demandada ante el Consejo de Estado por terminar anticipadamente el torneo anterior.​ El 9 de junio de 2020, el juez de procedimientos sumarios del Consejo de Estado, sentenció tres medidas con respecto a esta demanda interpuesta por los clubes Olympique de Lyon, Amiens Sporting Club y Toulouse Football Club.​ Primero, validó la legalidad de la decisión del 30 de abril de 2020 sobre la interrupción inmediata de los Campeonatos, además que validó las modalidades de clasificación a torneos internacionales para la temporada 2020-2021. Con respecto a una tercera medida, decretó la suspensión del descenso a la Ligue 2 de los equipos Amiens Sporting Club y Toulouse Football Club, y dictaminó que la LFP debería volver a examinar junto a la Federación Francesa de Fútbol la cuestión del formato de la Ligue 1 para la temporada 2020-2021 antes del 30 de junio de 2020, y decidir, si se celebraría un torneo de 22 equipos para esta temporada.​ Finalmente, la asamblea general de la LFP el 23 de junio de 2020, votó con 74% de los sufragios por mantener el formato de 20 equipos.​
Lorient y Lens fueron ascendidos de la Ligue 2 2019-2020. Después de que la corte francesa dictara inicialmente que la temporada continuaría con 22 equipos, el descenso de Amiens y Toulouse a la Ligue 2 2020-21 se confirmó el 23 de junio de 2020, después de un voto de la LFP.​​
A partir de la temporada 2020-2021, los criterios de desempate atravesaron varias modificaciones con el propósito de dar más importancia a las confrontaciones directas. Por lo tanto los criterios en orden son:
Notas: * Indica la posición del equipo con un partido pendiente. ** Indica la posición del equipo con dos partidos pendientes.
Los horarios corresponden al huso horario de Francia (Hora central europea): UTC+1 en horario estándar y UTC+2 en horario de verano
Ligue 1 2018-19

La Temporada 2018–19 de la Ligue 1 fue la octogésimo primera (81.°) edición de la Liga francesa de fútbol. El París Saint-Germain Football Club se coronó campeón francés por octava vez en su historia, igualando los 8 títulos del F.C. Nantes y el AS Monaco, y quedando a un título de los 9 trofeos del Olympique de Marsella.
A partir de la temporada 2018-2019, los criterios de desempate atravesaron varias modificaciones con el propósito de dar más importancia a las confrontaciones directas. Por lo tanto los criterios en orden son:
Notas:
Los horarios corresponden al huso horario de Francia (Hora central europea): UTC+1 en horario estándar y UTC+2 en horario de verano
si
En la promoción de ascenso y descenso se enfrentaron el 18.° clasificado de la Ligue 1 2018-19 jugará contra el ganador de la repesca de la Ligue 2 2018-19 en una serie de dos partidos a ida y vuelta.
Dijon ganó 4-2 en el total acumulado y, por lo tanto, ambos clubes se mantuvieron en sus respectivas ligas.
Aquí se encuentra la lista de tripletas o hat-tricks y póker de goles (en general, tres o más goles anotados por un jugador en un mismo encuentro) convertidos en la temporada.
Ligue 1 2017-18

La Temporada 2017/2018 de la Ligue 1 fue la octogésima edición de la Liga francesa de fútbol. La temporada tuvo un debutante en la categoría, el Amiens.
Esta temporada ve el inicio del patrocinio de la empresa francesa Conforama, ahora la liga pasará a llamarse «Ligue 1 Conforama» por tres temporadas.
A partir de la temporada 2017-2018, los criterios de desempate atravesaron varias modificaciones con el propósito de dar más importancia a las confrontaciones directas.​ Por lo tanto los criterios en orden son:
Notas:
En los play-offs de ascenso y descenso se enfrentaron el 18° clasificado de la Ligue 1 2017-18 (Toulouse) contra el ganador de la repesca de la Ligue 2 2017-18 (AC Ajaccio) en una serie de dos partidos a ida y vuelta. El partido de ida se jugó a puerta cerrada y se trasladó al Estadio de la Mosson en Montpellier tras los acontecimientos del bloque de la liga 2 entre Le Havre y Ajaccio.
Aquí se encuentra la lista de tripletas o hat-tricks y póker de goles (en general, tres o más goles anotados por un jugador en un mismo encuentro) convertidos en la temporada.
DTA Racing

DTA Racing (siglas de Desarrollo Tecnológico Argentino)​ es un equipo argentino de automovilismo, fundado por el ingeniero Ulises Armellini y con base en San Nicolás de los Arroyos. El equipo debutó en el Turismo Competición 2000 en 2003 y ha representando a las filiales de Peugeot y Fiat en dicho campeonato (hoy Súper TC 2000).
Además de esto, el equipo tuvo intervenciones en Turismo Nacional y Turismo Carretera. Durante su paso por el Súper TC 2000, tuvo su etapa más exitosa durante su participación como de la filial de Peugeot, conquistando el bicampeonato de pilotos de las temporadas 2014 y 2015, de la mano de Néstor Girolami.
Ingresó al TC 2000 en 2003 con Lucas Armellini, primo de Ulises, entre la plantilla de pilotos y con vehículos Chevrolet Astra.​ En 2017 se fusiona con el equipo Edival Racing.​ Al año siguiente, debutó con el DTA el joven Agustín Canapino, quien más adelante sería campeón de la categoría. En 2009, su piloto Fabián Yannantuoni terminó segundo en la Copa TC 2000 para pilotos privados, la cual ganaría al año siguiente.​
En 2010, la filial nacional de Peugeot volvió al TC 2000 de forma oficial junto a DP-1 Team y en 2011 eligió al DTA Racing como la estructura para el equipo.​ Previamente, Armellini había negociado con la filial de Citroën, pero nunca se concluyó.​ Los pilotos en aquella temporada del equipo Peugeot Cobra Team, como se llamó en las primeras temporadas, eran Facundo Ardusso, Juan Cruz Álvarez y Matías Muñoz Marchesi.​ Al año siguiente, ya con los 408 remplazando los 307, Néstor Girolami tomó el asiento de Álvarez, logrando la primera victoria para Peugeot-DTA en Santa Fe y alcanzando el tercer puesto en el campeonato.​
En 2014 y 2015, el equipo contó con Girolami y Canapino como principales pilotos. El primero de ambos ganó tres competencias en cada temporada y se quedó con el campeonato de pilotos, mientras que Peugeot y DTA hicieron lo mismo con los campeonatos de marcas y de equipos.​ En 2017, Mariano Werner, quien hacía su segunda temporada con el equipo, terminó en el tercer puesto en el campeonato y Peugeot-DTA segundo en marcas y equipos.​
Para 2019, Peugeot dejó la categoría y Fiat regresó de la mano de este equipo. Esta marca ya había competido entre 2013 y 2017 y también previamente en TC 2000.​ Ese año se utilizó el Fiat Tipo y al siguiente este fue cambiado por el Cronos.​
Por otro lado, en 2019 y parte de 2020, el DTA atendió el vehículo de Mariano Werner en Turismo Carretera, además de dar asesoramiento a otros pilotos en este campeonato.​​​ En 2021 competirá en Turismo Nacional.​
Emiliano Spataro

Emiliano Leonel Spataro (Buenos Aires, Argentina, 23 de mayo de 1976)​ es un piloto de automovilismo argentino. Corrió en varias categorías, destacándose en Turismo Carretera, Superturismo Sudamericano (campeón en 1999), Top Race V6 (bicampeón en 2007 y 2008) y TC2000.
(Clave) (negrita indica pole position) (cursiva indica vuelta rápida)
Nicolás Kern

Nicolás Kern (Santa Fe, Provincia de Santa Fe, 26 de diciembre de 1978) es un piloto argentino de automovilismo de velocidad actualmente retirado. Compitió principalmente en TC 2000, en donde logró una victoria en 2003. También es propietario del Nico Kern Racing Car, equipo con el que corrió en dicha categoría desde 2004 hasta 2007 y que también ha competido en Turismo Nacional con otros pilotos.​​
Ficha en Driver Database
Temporada 2016 de IndyCar Series

La temporada 2016 de la Verizon IndyCar Series fue la temporada número 21 de la serie IndyCar y la 105° del campeonato de monoplazas de Estados Unidos. El campeón defensor de la serie era el neozelandés Scott Dixon, mientras que el ganador defensor de las 500 millas de Indianapolis era Juan Pablo Montoya. Por su parte, Chevrolet defenderá su título como motorista campeón.
El campeonato inició el 13 de marzo en la ciudad de San Petersburgo, Florida, y terminó el 18 de septiembre en Sonoma, California. Su principal evento, como lo es habitual, fue la edición 100° edición de las 500 millas de Indianapolis, que se realizó el domingo 29 de mayo.
El calendario 2016 fue anunciado el 27 de octubre de 2015.​
Óvalos Circuitos permanentes/circuitos callejeros
Los puntos se otorgados a los pilotos bajo el siguiente criterio:
Ferrari SF-25

The Ferrari SF-25 is a Formula One racing car designed and constructed by Scuderia Ferrari which is competing in the 2025 Formula One World Championship. It is being driven by Charles Leclerc and seven-time World Drivers' Champion Lewis Hamilton, the latter in his first season racing for Ferrari.
The car's race livery was shown for the first time at the F1 75 Live event by Lewis Hamilton, Charles Leclerc and team principal Frédéric Vasseur.
During pre-season testing at Bahrain International Circuit, new signee Hamilton set the second fastest time.
The Australian Grand Prix saw both Ferrari cars enter Q3, with Leclerc qualifying seventh and Hamilton eighth, before finishing eighth and tenth respectively. The next Grand Prix saw both Ferrari cars enter SQ3 with Hamilton and Leclerc qualifying first and fourth, before finishing first and fifth, respectively, marking Ferrari's maiden sprint victory. During the qualifying for the main race, Hamilton and Leclerc would qualify fifth and sixth before being disqualified from the same finishing positions with Leclerc's car found to be underweight and Hamilton's having excessive plank wear, marking the first time both cars of a team were disqualified since Renault had both cars disqualified at the 2019 Japanese Grand Prix.
* Season still in progress.
Emilio Scotto

Emilio Scotto (Buenos Aires, September 27, 1954) is an Argentine adventurer, photojournalist, and writer. As of 2009 he holds the Guinness record for the world's longest motorcycle ride, spanning 10 years, 214 countries and a total distance of 457,000 miles (735,000 km). The ride was done on a 1980 Honda Gold Wing GL1100 motorcycle Scotto calls "Black Princess", which now sits in the Don's Riverside Car Museum in Laughlin, Nevada. Scotto recounted his travels in a 224-page book illustrated with his photographs, The Longest Ride: My Ten-Year 500,000 Mile Motorcycle Journey, published in 2007.
In 1985, Scotto quit his job as a Buenos Aires sales representative for the pharmaceutical company Pfizer to see the world on his five-year-old 1100 cc Honda Goldwing Interstate.
By the end of his journey in 1995, Scotto went through 13 64-page passports and his motorcycle received one replacement engine, consumed 12,500 US gallons (47,000 L) of gasoline, 350 US gallons (1,300 L) of oil, 86 tires, 12 batteries and nine new seats.
Scotto's odyssey was often perilous, including journeys through Nicaragua in 1985 during its civil war and Kuwait prior to the 1991 invasion by Iraq. The most dangerous part of his trip, he would later recall, came in Africa when he was arrested as a suspected spy in Burundi, Chad and Cameroon. He was also jailed on suspicion of carrying a forged passport in Zimbabwe. In Liberia, he came into the country during a period of military upheaval and needed to hide in a diplomatic compound in Monrovia for several days until he could receive safe passage out of the country.
Scotto was not able to arrange to bring his motorcycle into North Korea, but he was able to walk by foot around the demarcation zone separating that country from South Korea. He was nearly denied access to China when border officials insisted that he pay a $70,000 entry fee. Intervention by the Motorcycle Club of Beijing helped him enter the country without any prepayment.
Although Scotto did not publicize his journey when he first departed, news of his adventure began to spread during his travels. In late 1986, when he was stranded in New York City, a television news report helped bring in donations that allowed him to cross the ocean. Scotto was able to personally present a letter to Pope John Paul II at the Vatican, and Libyan leader Col. Muammar al-Gaddafi provided him with $300 for the African portion of his journey. During the later part of his journey, he received corporate sponsorship from Pepsi, Agip and Metzeler.
In 1991, Scotto married Monica Pino in New Delhi, India. She was his companion on the final four years of his trek.
A lighthearted capsule review by The Daily Telegraph recommended The Longest Ride on the strength of the approximately 200 photographs.
2024–25 Czech First League

The 2024–25 Czech First League, known as the Chance Liga for sponsorship reasons, is the 32nd season of the Czech Republic's top-tier football for professional clubs since its establishment, in 1993. Sparta Prague are the reigning champions. The season is scheduled to start in July 2024. The first half of the season will have 19 rounds, finishing in December, and the other half will commence in February 2025. The season is expected to end on 25 May 2025 with two extra play-out fixtures on 29 May and 1 June 2025.
Starting with the 2024–25 season, the league will be called "Chance Liga" after its new main sponsor, Chance betting office. The general season format is unchanged from last season, each team will play in the league format home and away matches. The lowest-ranked team will be relegated directly to the second league, and the two teams positioned 14th and 15th will play a play-out with two teams from the second league positioned 2nd and 3rd in a home and away format. The change is the cancellation of the Conference League play-off final between the 5th and 7th teams in the table. The winner of the middle group (i.e. the team placed 7th) will only receive a financial bonus.
This will be the seventh season to use VAR, featuring it in all matches played. The VAR central workplace in Prague 4-Michle will be used for the first time. VAR will have offside line technology available for the first time.
In the 2024–25 season, three new rules were introduced. Teams will be able to use a sixth substitution if there is a head injury or concussion. The punishment of a player in a situation where a player spoils a clear scoring opportunity with his hand will be changed, and only a yellow card will be awarded instead of a red card. The assessment of premature running of players into the penalty area during a penalty will also change.
Other changes concern the dates of matches, which is partly due to the new format of the European competitions. The spring part will start a week earlier than in previous years (on 1 February) and the exact dates of the matches will be determined further in advance than three weeks, as has been the case so far.
A total of sixteen teams contest the league, including thirteen sides from the 2023–24 season, the winner of last season's second league, and two winners of the play-out, determined on 2 June.
After being relegated in the 2018–19 season, FK Dukla Prague returns to Czech First League as the champion of the 2023–24 Czech National Football League.
The lowest positioned team from the last season, FC Zlín, was relegated to the Czech National Football League.
Ahead of the season:
During the season:
(H) – Home team, (A) – Away team
Enrique Mansilla

Enrique "Quique" Mansilla (born 14 February 1958) is an Argentine former racing driver and motorsport executive. Widely known for his rivalry with Ayrton Senna, Mansilla competed in the IndyCar World Series at three races in 1985.
Born in Buenos Aires, Mansilla enrolled at a local racing school after completing his mandatory military service. He moved to England in 1980 to compete in Formula Ford, where he formed a fractious rivalry with Van Diemen teammate Ayrton Senna. The pair were involved in several incidents across the 1981 season, during which Mansilla won the P&O Ferries Championship. He competed in the 1982 British Formula Three Championship for West Surrey Racing, finishing runner-up to Tommy Byrne after a close title battle, amid a loss of funding following the Argentine invasion of the Falkland Islands and subsequent Falklands War. In 1983, Mansilla competed in European Formula Two, scoring two points finishes at Jarama and Zolder. The following year, he contested several Canadian-American Challenge Cup events in March and Toleman machinery. In 1985, Mansilla entered three CART IndyCar World Series races for Hemelgarn, with a best finish of ninth on debut at Road America.
Upon his retirement from motor racing, Mansilla became a gold and diamond hunter in Liberia, where he was kidnapped for six months during the First Liberian Civil War by the Independent National Patriotic Front in 1990, and held captive as ransom. After his release, Mansilla continued to work in the gold and diamond industries in Monrovia, before returning to Argentina. He later became a driver and team consultant, as well as the founder of the PMO Racing team in touring car racing, and head of the Argentinian Porsche GT4 Championship.
(key) (Races in bold indicate pole position; races in italics indicate fastest lap)
(key) (Races in bold indicate pole position)
Minardi M193

The Minardi M193 was a Formula One car designed by Aldo Costa and Gustav Brunner and built by Minardi for the 1993 Formula One season. Drivers of the car included Christian Fittipaldi (who flipped his car when he collided with teammate Pierluigi Martini at the finish of the Italian Grand Prix), Martini and former Ferrari driver and 5 time grand prix winner Michele Alboreto. Using the M193, Minardi scored 7 points to finish 8th in the 1993 Constructors' Championship.
An updated version of the car, the M193B, was used for the 1994 season, until the 1994 Canadian Grand Prix, when the Minardi M194 was introduced. Pierluigi Martini and Michele Alboreto were retained for the season but between them could only score 5 points for 10th in the Constructors' Championship.
The M193 had a major change in its colour scheme, compared to its predecessor. The predominantly black paintjob was replaced by a white car with minor black and yellow painting on the front and rear wings. New driver Fabrizio Barbazza brought along the Italian company Beta Tools as Minardi's main sponsor.
The 1994 livery reflected the team's merger with Scuderia Italia. Light blue and orange became the car's primary colour scheme, due to sponsorship from Lucchini and Beta Tools, respectively.
(key)
* 2 points scored in 1994 using Minardi M194