Ioan Tomescu

Ioan Tomescu (n. 5 noiembrie 1942, Ploiești) este un matematician român de anvergură internațională, membru corespondent al Academiei Române din anul 2000. Este specialist în teoria grafurilor și combinatorică.
Ioan Tomescu provine dintr-o familie de intelectuali: într-un interviu acordat pe data de 1 februarie 2011 postului de televiziune Alfa TV Ploiești, el arată că, în gimnaziu, la obiectul fizică l-a avut ca profesor chiar pe tatăl său, Ioan Tomescu (care pentru o perioada a fost profesor la liceul „Petru și Pavel” din Ploiești, printre alții avându-l ca elev pe viitorul academician Mircea Petrescu) și care era foarte exigent când era vorba de propriul fiu. Era adeptul unui stil de viață spartan, auster în relațiile cu fiul său. A îndeplinit și funcția de președinte al Filialei Societății de Matematică și Fizică din fosta regiune Ploiești. Fusese coleg de liceu cu muzicianul Paul Constantinescu. Pe bunicii din partea tatălui, Ioan Tomescu nu a apucat să-i cunoască pentru că muriseră de tifos exantematic în 1918. Familia lor venise din Ardeal și se stabilise la Gornetul Cricov, în valea Cricovului Sărat. Bunicul patern fusese de meserie învățător, încarnând tipul intelectualului satelor din perioada interbelică, el însuși având o ascendență formată tot din învățători și preoți de țară.
Mama sa, Virginia, era chimistă și lucra la Uzina Mecanică Plopeni. Mama și tatăl viitorului matematician fuseseră colegi de facultate la Universitatea din București, Facultatea de Științe, secția Fizico-Chimice, unde își făcea de altfel facultatea și Ion Grigore care urma să devină profesor de matematică. Bunicii din partea mamei erau „ploieșteni get-beget”, de vreme ce aveau un act de proprietate datând din 1880, cu sigiliul regal, pentru casa în care au locuit, din strada Regală, mai târziu I.C. Frimu, astăzi Neagoe Basarab. Bunicul matern, Gheorghe Constantinescu, exercitase profesia de exploatator de păduri. Bunica provenea dintr-o familie de macedoneni sârbi, aduși de Mihai Viteazul când a înființat orașul Ploiești. „Am aflat acest lucru de la o rudă a mamei, după ce îmi muriseră deja părinții”.
Ioan Tomescu are doi copii: o fată absolventa de ASE (relatii economice internationale), căsătorită cu un cetățean grec, având și domiciliu în România, respectiv un băiat care a absolvit aceeași facultate ca tatăl și bunicii lui paterni; și-a continuat studiile de doctorat în informatică teoretică la Universitatea din Udine, Italia, în prezent cercetător în bioinformatică la Universitatea din Helsinki.
Cursurile școlii primare și gimnaziale, Ioan Tomescu le-a urmat în orașul Plopeni (1949-1956), unde era domiciliată familia, tatăl lui fiind profesor de fizică. Este o perioada paradisiacă, de care actualul academician își amintește cu un sentiment de fericită nostalgie: decorul natural în care se afla orașul Plopeni, cu pădurea lui de stejari seculari, oferea un cadru ideal pentru un copil curios și activ.
După absolvirea clasei a VII-a, a fost admis la Liceul „Ion Luca Caragiale” din Ploiești, a obținut note maxime la toate disciplinele (1956-1960). Face parte din generația de aur a liceului, generație cu care se mândreau profesorii de atunci și cu care se mai mândresc și cei de acum, pentru performanțele școlare ca și pentru strălucitele cariere științifice sau universitare ale absolvenților lui. Stând în gazdă la bunicii din Ploiești în perioada liceului, avându-l ca profesor de matematică pe Ion Grigore, pe lângă faptul că a fost un elev exemplar, sau poate tocmai de aceea, Ioan Tomescu a obținut premiul întâi și premiul al doilea la olimpiada de matematică, faza națională. Acest concurs școlar a fost reînființat tocmai în perioada respectivă, odată cu promoția 1956-1960, iar elevii ploieșteni ai profesorului Ion Grigore s-au remarcat de la bun început prin faptul că erau nu numai la zi cu tot ce se petrecea din punct de vedere științific la nivel național, ci constituiau un pluton fruntaș, un eșantion reprezentativ al liceenilor din țară.. Au fost situații când Ministerul avea de testat un nou manual (de exemplu manualul de analiză matematică al profesorului universitar Nicolae Dinculeanu) și trimitea fie un inspector, fie pe autor să vadă cum se lucrează cu manualul în cauză în clasele profesorului Grigore; printre rezolvitorii (sau chiar propunătorii) de probleme la Gazeta Matematică, ploieștenii erau nelipsiți și în număr impresionant. Chiar și poetul Nichita Stănescu figurează la loc de cinste printre aceștia. Climatul de muncă și emulație științifică a fost benefic nu numai pentru Ioan Tomescu, ci pentru toată generația lui ca și pentru cele ce au urmat la același liceu.
În volumul său de Memorii, profesorul Ion Grigore face numeroase referiri la această serie de excepție pentru istoria Liceului „I. L. Caragiale” ca și pentru cariera lui didactică. Iată cum vede el personalitatea lui Ioan Tomescu, în contrast cu a lui Basarab Nicolescu: „Am fost deseori întrebat care e cel mai bun, Basarab sau Tomescu?. Am răspuns că întrebarea nu e pusă bine. Fiecare era foarte bun în felul său. De altfel se și manifestau cu totul diferit în clasă. În timp ce Basarab (din clasa a X-a A) intervenea direct când cineva greșea la tablă, fără să mai ridice mâna, Tomescu de la C nu ridica niciodată mâna, numai atunci când nimeni din clasă nu răspundea și toate răspunsurile lui erau cele exacte. [...] Tomescu era mai reținut deși cred că ținea la fel de mult la mine. Amândoi aveau media 10 la fiecare obiect”. De o delicatețe deosebită, fiind întrebat care au fost colegii sau profesorii preferați, iată cum se exprimă într-o scrisoare academicianul Ioan Tomescu despre aceștia: „Despre colegii de liceu, dacă i-aș aminti pe unii ar însemna să-i nedreptățesc pe alții ; am avut mulți colegi exceptionali, care au ajuns profesori universitari, scriitori, membri ai Academiei Române, ai Academiei de Știinte Medicale etc. etc... La fel și profesorii din liceu: aproape toți au fost personalități deosebite, care și-au pus amprenta asupra dezvoltării noastre și ne-au format scara de valori care ne-a ghidat în viață”.
Au urmat studiile universitare. Admis în urma unui concurs de admitere scris și oral la Facultatea de Matematică-Mecanică a Universității din București, Ioan Tomescu urmează specializarea Mașini de Calcul (1960-1965) și, la fel ca la liceu, se distinge prin premiul I și premiul II la fazele naționale ale olimpiadelor studențești de matematică. În 1965 este singurul absolvent de la toate facultățile de matematică din țară cu media de absolvire 10. Este licențiat în matematică la specializarea informatică după ce susține o teză de licență despre Analiza și sinteza multipolilor cu contacte. Patru ani mai târziu, îl găsim din nou la studiu ca tânăr doctorand, orientat tot către specializarea informatică. În 1971 elaborează și susține teza de doctorat Metode combinatorii în teoria automatelor finite, avându-l drept conducător științific pe reputatul profesor Grigore C. Moisil, membru al Academiei Române.
În primul an după absolvire am lucrat la Centrul de Calcul al Universității (Moisil voia să știm să programăm bine), am programat în cod mașina, în Fortran etc. și am participat la contracte ale CCUB cu unități economice și de cercetare.
Iată așadar o carieră universitară care se anunță foarte promițătoare, având în vedere numele profesorilor care cauționează activitatea tânărului absolvent. Ioan Tomescu devine secretarul de catedră al profesorului Grigore C. Moisil, cel care ajuta la logistica tuturor activităților acestuia ca sef de catedră. Și fără îndoială că a învățat multe, aflându-se în nucleul vieții științifice românești din deceniul al șaptelea al secolului trecut. O viață științifică la care participă activ, nu numai asistând la ceea ce se întâmplă, ci publicând lucrări în diferite reviste din țară și din străinătate (vezi cap. Publicații), implicându-se efectiv în munca de cercetare. Mai întâi ca preparator (1965-1968), apoi ca asistent (1968-1972) la catedra de Masini de Calcul a Universității din București, Ioan Tomescu se ocupă în articolele sale în special de probleme privind funcțiile booleene, automatele finite, optimizări în grafuri și rețele, dar în timp, mai ales după ce obține titlul de doctor în matematică, centrul de greutate al preocupărilor sale se deplasează treptat spre zona combinatoricii, a teoriei grafurilor și a informaticii teoretice.
Fiind implicat în multiplele activități ale profesorilor conducători de doctorat (Paul Constantinescu și apoi Grigore C. Moisil), în anul 1971, Ioan Tomescu își susține teza cu titlul: Metode combinatorii în teoria automatelor finite, avându-l ca profesor conducător de lucrare pe academicianul Grigore C. Moisil. Devine lector (1972-1990) în cadrul aceleiași catedre pentru o perioadă lungă de timp, în care publică intens, susține cursuri în țară și în străinătate, participă la viața științifică a țării în multiple ipostaze. Din 1990 devine profesor – fără a mai trece prin gradul intermediar de conferențiar, iar din 2011 este profesor emerit, după ce în anul 2000 fusese ales ca membru corespondent al Academiei Române. Conduce lucrări de doctorat din 1992, având la activ o lungă listă de tineri, atât din țară, cât și din străinătate, cărora le-a ghidat primii pași în activitatea de cercetare.
După ce a participat cu succes la etapa națională a olimpiadei de matematică, mai întâi ca elev, apoi ca student, Ioan Tomescu, devenit deja la rândul său profesor, este antrenat în pregătirea și selecția lotului care reprezenta țara în unele competiții internaționale de matematică: Olimpiada Internațională de Matematică și Balcaniada de Matematică. Desigur, n-a îndeplinit singur această misiune , dar pentru o lungă perioadă de timp i-a revenit misiunea de a coordona această echipă (activitate complet benevolă, neretribuită, în interesul invățământului matematic din țară). Și a coordonat-o nu numai la modul formal, oficial, ci inclusiv propunând probleme pentru competițiile internaționale și mai ales păstrând o verticalitate greu de realizat, punându-și în joc uneori cariera și poziția universitară. Pentru că era o vreme când cu greu putea cineva să se opună directivelor venite de sus, directive care cereau ca elevii români să fie primii în orice condiții, chiar cu prețul sacrificării unor principii de confidențialitate privind problemele de concurs și al spiritului de fair play.
Așa se face că, după ce a condus cu succes lotul olimpic între 1983 și 1986, refuzând să se conformeze directivelor, Ioan Tomescu este trecut pe linie moartă până la sfârșitul regimului comunist. Redevine conducătorul delegației române atât la OIM, cât și la BM între 1990–1994.
Pentru selecția și pregătirea lotului național se organizau tabere de vară și de iarnă cu expuneri de rezolvări de probleme dificile, teoreme celebre de matematică accesibile la nivelul liceului, lucrări, teste. Exista un lot lărgit, din care într-o etapă intermediară era identificat un lot mai restrâns, de 20–25 de candidați. Dintre membrii acestuia erau apoi selectați, în urma a 2–3 teste, cei 6 elevi care în cele din urmă reprezentau România la OIM sau BM. Coordonatorul lotului trebuia să aleagă problemele pe care le propunea în așa fel încât toți să aibă aceleași șanse de reușită, testând în principal creativitatea matematică în fața unor probleme inedite, dar care să aibă soluții pe care cei mai buni concurenți să le găsească în timpul de 4.5 ore alocat în fiecare din cele două zile ale olimpiadei pentru rezolvarea a câte trei probleme, aranjate în ordinea crescătoare a dificultății și traduse în limba nativă a elevilor din fiecare echipă.
Această muncă de selectare și pregătire a candidaților este deosebit de delicată pentru că intră în joc nu numai capacitatea lor de a rezolva niște probleme pe baza celor studiate, ci și mai ales de a găsi soluții acolo unde nu au existat modele în perioada de pregătire; și de a testa care dintre candidați va avea un comportament mai productiv și își va adapta cel mai bine strategia în condițiile de stres accentuat pe care le impune miza concursului. Intuiția coordonatorului în selecția problemelor test poate funcționa sau nu. În cazul lui Ioan Tomescu, ea a funcționat, echipa României întorcându-se cu rezultate foarte bune. Iată, spre exemplu, cum se reflectă succesul delegației române la Olimpiada Internațională de Matematică în volumul de Memorii al lui Ion Th. Grigore, profesorul din liceu al academicianului Ioan Tomescu: „Se știe că, în 1985, la Helsinki, echipa de 6 a României s-a clasat pe locul I, devansând substanțial echipa S.U.A., clasată pe locul II. În plus, un singur elev a obținut punctajul maxim (42). Dar de ce este important pentru mine acest succes care este al treilea din istoria olimpiadei internaționale de matematică – prima dată, în 1959, având în frunte pe un elev de-al meu? Pentru că, în 1985, șeful delegației române era fostul meu elev, Ioan Tomescu, aceeași promoție cu premiantul din 1959 care, în patru clase, n-a avut la mine niciodată mai puțin de nota 10, cum a avut și în facultate, ca șef de promoție. Până anul acesta, șeful delegației a fost prof. univ. Ion Cuculescu, dar principalul antrenor al echipei române de cinci, șase ani este același I. Tomescu. Poate că a fost o șansă că, în lipsa lui Cuculescu, Tomescu a fost șeful delegației anul acesta. Unii concurenți români au dat celor șase probleme alte soluții decât cele studiate în prealabil de juriul internațional și deci a fost nevoie de intervenția lui Tomescu care, știind engleza, franceza și rusa, a putut convinge pe profesorii străini de corectitudinea și eleganța soluțiilor originale ale românilor. În primul rând, a fost cazul elevului cu maximum de puncte. Tomescu mi-a descris cu lux de amănunte detaliile acestei lupte. Și când te gândești că acest strălucit matematician, produs al liceului nostru, doctor în matematici din 1970, sub conducerea lui Gr. Moisil, cu lucrări premiate de Academia Română și traduse și în America, factor decisiv în pregătirea succeselor românilor și la olimpiadele din anii trecuți, este și astăzi tot numai lector la Universitatea din București. Notez totuși faptul că el a făcut încă o dată cinste liceului nostru în cadrul echipei naționale ca antrenor și acum și conducător și vajnic apărător, prin competență, nu prin atitudine zgomotoasă și emfatică. Căci lumea știe că a fost elevul liceului nostru, iar specialiștii știu că a fost elevul meu. De altfel, și ca elev publicase în Gazeta Matematică și în revista liceului note despre activitatea cercului de matematică și despre atmosfera creată de mine – seriozitate, dar și momente de destindere”.
În cariera sa universitară, Ioan Tomescu a avut următoarele funcții:
Departamentul de Informatică, Facultatea de Matematica și Informatica, Universitatea din București: