davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
হাঁসুলী বাঁকের উপকথা

হাঁসুলী বাঁকের উপকথা হল তারাশংকর বন্দ্যোপাধ্যায় লিখিত একটি আঞ্চলিক উপন্যাস। প্রকাশ কাল ১৯৫১ খ্রিষ্টাব্দ। উপন্যাসটি গ্রামীণ বাংলার জীবন, জমিদারী ব্যবস্থার বাস্তবতা (যা বাংলার সামাজিক বৈষম্যের বেশিরভাগ ক্ষেত্রে দায়ী ছিল) ও পাশাপাশি সময়ের সাথে সামাজিক ধারণার পরিবর্তনগুলিকে অন্বেষণ করে।
১৯৪৬ থেকে ১৯৫১ সালের মধ্যে উপন্যাসটির বিভিন্ন সংস্করণ রচিত এবং প্রকাশিত হয়েছিল। ১৯৪৬ সালে আনন্দবাজার পত্রিকার বিশেষ বার্ষিক দুর্গা উৎসব সংখ্যায় এটির প্রথম সংক্ষিপ্ত সংস্করণ প্রকাশিত হয়েছিল। পরে, উপন্যাসটি পরবর্তী পাঁচ বছরে সম্প্রসারিত ও সংশোধিত হয়, সেই সময়ে বেশ কয়েকটি সংস্করণে এটি প্রকাশ পেয়েছিল।
বাঁশবাদি গ্রামে কাহার জাতির লোকেরা বাস করত। কাহারেরা দুটি পাড়ায় বিভক্ত ছিল। বেহারা পাড়া এবং আটপৌরে পাড়া। বেহারা পাড়ার লোকেরা পালকি বহন করত। আর আটপৌরেরা চাষ বাসের কাজে নিযুক্ত ছিল। বেহারা পাড়ার প্রধান ছিল বনোয়ারী এবং আটপৌরে পাড়ার প্রধান ছিল পরম। দুই পাড়ার মধ্যে মাঝে মাঝেই সংঘর্ষ হত। তবুও উভয়েই কিন্তু দেবতা কত্তাবাবাকে মানত। কত্তা বাবার ছিলেন হাঁসুলী বাঁকের পশ্চিম দিকের শিমুল গাছে। পরবর্তী কালে চন্দনপুরে রেলের কারখানা হবার সুবাদে গ্রামের ছেলে করালী হল প্রথম কারখানার শ্রমিক। করালী ধীরে ধীরে কাহার পড়ার পুরানো বিশ্বাসে ভাঙন আনতে থাকে, সে প্রথমে কত্তা বাবার বাহন সাপটিকে পুড়িয়ে মারে, তার পর বেলতলা ও শ্যাওড়া গাছের বন পরিষ্কার করে। ধীরে ধীরে কাহারদের পুরানো বিশ্বাস ও সংস্কারের পরিবর্তন সাধিত হল।
হাঁসুলী বাঁকের উপকথা উপন্যাসটিকে ১৯৬২ সালে একই নামের চলচ্চিত্রে রূপান্তর করেন বিশিষ্ট পরিচালক তপন সিংহ। চলচ্চিত্রটিতে অভিনয় করেন যথাক্রমে কালী বন্দ্যোপাধ্যায়, রঞ্জনা বন্দ্যোপাধ্যায়, রবীন বন্দ্যোপাধ্যায় প্রমুখ অভিনেতারা।
চাটখিল উপজেলা

চাটখিল বাংলাদেশের নোয়াখালী জেলার অন্তর্গত একটি উপজেলা। আয়তনের দিক থেকে নোয়াখালী জেলার ক্ষুদ্রতম থানা হিসেবে ১৯৭৭ সালের ২ ফেব্রুয়ারি চাটখিল থানা প্রতিষ্ঠিত হয়। পরবর্তীতে ১৯৮৩ সালে এটিকে উপজেলায় রূপান্তর করা হয়।
চাটখিল উপজেলার আয়তন ১৩৩.৮৯ বর্গ কিলোমিটার। এটি আয়তনের দিক থেকে নোয়াখালী জেলার সবচেয়ে ছোট উপজেলা।চাটখিল উপজেলার উত্তরে লক্ষ্মীপুর জেলার রামগঞ্জ উপজেলা, চাঁদপুর জেলার শাহরাস্তি উপজেলা ও কুমিল্লা জেলার মনোহরগঞ্জ উপজেলা দক্ষিণে লক্ষ্মীপুর জেলার লক্ষ্মীপুর সদর উপজেলা ও বেগমগঞ্জ উপজেলা, পূর্বে সোনাইমুড়ি উপজেলা, পশ্চিমে লক্ষ্মীপুর জেলার রামগঞ্জ উপজেলা ও লক্ষ্মীপুর সদর উপজেলা।
চাটখিল উপজেলায় বর্তমানে ১টি পৌরসভা ও ৯টি ইউনিয়ন রয়েছে। সম্পূর্ণ উপজেলার প্রশাসনিক কার্যক্রম চাটখিল থানার আওতাধীন।
এ থানার নামের উৎপত্তি সম্পর্কে নির্দিষ্ট ভাবে কিছু জানা যায়নি। জনশ্রুতি আছে, অতীতে এ এলাকা একটি বিল অর্থাৎ খিল ছিল (বিল শব্দটির অর্থ বিশাল খালি জায়গা, যা অব্যবহৃত খিল পড়ে আছে)। এ বিলের চাটপোকার অবস্থানের কারণে স্থানীয় অধিবাসীরা হুমকীর সম্মুখীন হয়েছিলেন। কালক্রমে এ বিল এলাকায় জনবসতি স্থাপন হয় এবং এলাকার নাম হয় চাটখিল।
মোট জনসংখ্যা ২৯০৮৪৬; পুরুষ ১৪১০২৯, মহিলা ১৪৯৮১৭।
জনগোষ্ঠীর আয়ের প্রধান উৎস কৃষি ২৭.৩২%, অকৃষি শ্রমিক ২.০৬%, শিল্প ০.৬৩%। মোট আয়ের উল্লেখযোগ্য একটি অংশ প্রবাসীদের পাঠানো রেমিট্যান্স হতে আসে।
যোগাযোগ বিশেষত্ব: পাকারাস্তা ৯৬.৫৪ কিমি, কাঁচারাস্তা ৭৩২.৩৯ কিমি। বিলুপ্ত বা বিলুপ্ত প্রায় সনাতন বাহন পাল্কি, ঘোড়ার গাড়ি, মহিষের গাড়ি। বর্তমানে প্রধান বাহন মিশুক রিকশা।
উপজেলা চেয়ারম্যান
ভারতীয় শকুন

ভারতীয় শকুন (Gyps indicus) বিশ্বের অতি প্রাচীন শকুনের একটি প্রজাতি, যা প্রধানত ভারত, পাকিস্তান ও নেপালে দেখা যায়। এদের সংখ্যা ক্রমশ কমে আসায় ২০০২ সালে আইইউসিএন মহাবিপন্ন হিসাবে চিহ্নিত করে এদের আইইউসিএন-এর লাল তালিকাভুক্ত করে। ডাইক্লোফেনাক বিষক্রিয়ায় রেচনজনিত ব্যর্থতার ফলে ভারতীয় শকুনের মৃত্যু ঘটছে।
দীর্ঘ চঞ্চুযুক্ত এই শকুনেরা মাঝারি আকারের ও ভারী প্রকৃতির হয়। এদের পালক দ্বারা আবৃত দেহ ধূসর, ফ্যাকাসে ও পালকের শক্ত অংশ গাঢ় বর্ণের হয়ে থাকে। এদের ডানা প্রশস্ত ও লেজ ছোট। এদের মাথা ও গলা পালকহীন ও চঞ্চু অধিকতর লম্বা।
এরা ৮০-১০৩ সেমি (৩১-৪১ ইঞ্চি) লম্বা ও এদের ডানা ১.৯৬-২.৩৮ মি. (৬.৪-৭.৮ ফিট) হয়ে থাকে। এরা গ্রীফন শকুনের চেয়ে ছোট ও হালকা হয়। হালকা বাদামি রঙের পালকাবৃত দেহ দেখে এদের অন্যান্য প্রজাতিদের থেকে আলাদা করে যায়।
এরা সাধারণত উচ্চ দুরারোহ পাহাড়ে শাবকের জন্ম দেয়, তবে বিভিন্ন সময়ে এরা রাজস্থানের গাছেও বংশবৃদ্ধি করে থাকে। এরা অনেকসময় উচ্চ অট্টালিকায়ও (যেমন- চতুর্ভুজ মন্দির, ওড়ছা) শাবকের জন্ম দিয়ে থাকে। অন্যান্য শকুনের মতো এরাও জনহীন প্রান্তে পরে থাকা মৃত প্রাণীর দেহাবশেষ খেয়ে থাকে। এরা ঝাঁকে ঝাঁকে উড়তে থাকে।
বউ কথা কও

ভারতীয় কোকিল বা বউ কথা কও (ইংরেজি: Indian Cuckoo, বৈজ্ঞানিক নাম: Cuculus micropterus) কোকিল গোত্রীয় পাখি পরিবারের সদস্য। কোকুলিফর্মস বর্গের অন্তর্ভুক্ত বউ কথা কও পাখিটি এশিয়া মহাদেশের বাংলাদেশ, ভারত, পাকিস্তান, শ্রীলঙ্কার পূর্বঞ্চল থেকে ইন্দোনেশিয়া, চীনের উত্তরাঞ্চল, রাশিয়া প্রভৃতি দেশে দেখা যায়। একাকী, নিভৃতচারী ও লাজুক পাখি হিসেবে এর পরিচিতি রয়েছে। বনাঞ্চলসহ উন্মুক্ত গাছ-গাছালিপূর্ণ এলাকা থেকে শুরু করে ৩,৬০০ মিটার উঁচুতেও এদের দেখা যায়।
মাঝারি আকারের কোকিলজাতীয় পাখি হিসেবে বউ কথা কও পাখির স্ত্রী-পুরুষকে একই রকম দেখতে লাগে। এদের ঊর্ধ্বাংশে ধূসর এবং পিছনের অংশে কালো পালক রয়েছে। লেজটি বিস্তৃত থাকে। প্রাপ্তবয়স্ক পাখির মাথা ও পাখায় বাদামী এবং সাদা বর্ণের পালকের সংমিশ্রণ লক্ষ করা যায়। এদের অক্ষিগোলক ধূসর থেকে হলুদ বর্ণের। চোখের মণি হালকা বাদামী থেকে লোহিত আকারের হয়ে থাকে। স্ত্রীজাতীয় বউ কথা কও পাখি সনাক্তকরণের সহজ উপায় হল, পুরুষের তুলনায় এদের গলা, বুক ও লেজের দিক হালকা ধূসর বর্ণের হয়। পেটের অংশটুকু সরু থাকে।
পাখিটি অতি উচ্চৈস্বরে সুর করে ডেকে ওঠে। সাধারণভাবে তাদের ডাকে যে চারটি বোল শনাক্ত করা হয়ে থাকে, সেগুলো শুনতে লাগে অনেকটা - অরেঞ্জ-পিকো, বো-ক-টা-কো, ক্রসওয়ার্ড পাজল বা ওয়ান মোর বোটল। অঞ্চলভেদে সুরের ভিন্নতা খুব কমই দেখা যায়। বাংলা ভাষায় বো-ক-টা-কো-কেই আঞ্চলিকভাবে বৌ কথা কও নামে অভিহিত করা হয়। চীনে এ সুরটির মাধ্যমে শেষ থেকে জেগে ওঠাকে নির্দেশ করে। ভারতের কাঙ্গরা উপত্যকায় পাখির ডাককে হোয়ার ইজ মাই শিপ নামে শোনা যায়, যার অর্থ হচ্ছে মৃত রাখালের আত্মা।
বউ কথা কও পরজীবি পাখি হিসেবে পরিচিত। স্ত্রীজাতীয় পাখিটি একটিমাত্র ডিম পাড়ে। ফিঙে এবং কাকের ন্যায় কালো পাখির বাসায় ডিম পেড়ে উধাও হয়ে যায়। অবশ্য ডিম পাড়ার পূর্বে ফিঙে অথবা কাকের একটি ডিম খেয়ে ফেলে কিংবা নিচে ফেলে দেয়। চীনের উত্তরাংশে পাখিটির ডিম পাড়ার মৌসুম হচ্ছে মে থেকে জুলাই, ভারতীয় উপমহাদেশে মার্চ থেকে আগস্ট, বার্মায় জানুয়ারি থেকে জুন এবং মালয় উপত্যকায় জানুয়ারি থেকে আগস্ট পর্যন্ত সময়কাল। ১২ দিন অতিবাহিত হবার পর ডিম ফুটে বাদামী বর্ণের বাচ্চা জন্মে। আমুর এলাকায় ১৪ দিন সময় ব্যয় হয়।
ডায়মণ্ড কাট ডায়মণ্ড (রূপকথার গল্প)

ডায়মণ্ড কাট ডায়মণ্ড একটি ভারতীয় রূপকথা। অ্যান্ড্রু ল্যাং এটি অন্তর্ভুক্ত করেছিলেন দ্য অলিভ ফেয়ারি বুক (১৯০৭) গ্রন্থে, যেখানে তিনি এটিকে পাঞ্জাবি গল্প হিসেবে উল্লেখ করেন, যা মেজর ক্যাম্পবেল ফিরোসপুরে সংগ্রহ করেছিলেন।
একজন ব্যবসায়ী, বহু বছর দারিদ্র্য ও কঠোর পরিশ্রমের পর, এক দূরবর্তী অঞ্চলে চলে যান এবং ধনী হয়ে ওঠেন। তখন তিনি সিদ্ধান্ত নেন নিজের বাড়িতে ফিরে যাবেন। পথে এক ব্যক্তি তাকে জানায়, তার যাত্রাপথে ডাকাতদের উপদ্রব রয়েছে। ফলে ব্যবসায়ী তার রত্নভাণ্ডারটি সেই ব্যক্তির জিম্মায় রেখে দেন, যতক্ষণ না তিনি নিজের পরিবারের কিছু লোককে নিয়ে ফিরে আসতে পারেন। কিন্তু ফিরে এলে, সেই ব্যক্তি সম্পূর্ণ অস্বীকার করে যে ব্যবসায়ী কখনও তার কাছে কিছু রেখে গিয়েছিলেন এবং তাকে দোকান থেকে বের করে দেয়।
কুশি রাম নামের এক ব্যক্তি রাস্তার ধারে ব্যবসায়ীকে বসে থাকতে দেখে তার দুঃখের কারণ জানতে চায়। সব কথা শুনে, সে ব্যবসায়ীকে পরামর্শ দেয় পরদিন ফিরে এসে নির্দিষ্ট সংকেত পেলে তার বাক্সটি ফেরত চাইতে। পরদিন, অপেক্ষার মাঝে একটি পালকি এসে পৌঁছায় এবং দোকানদারকে জানানো হয় যে এক মহিলা তার রত্নের বাক্সগুলি নিরাপত্তার জন্য দোকানে রাখতে চান। কথাবার্তা চলাকালীন, ব্যবসায়ী সংকেত পায় এবং এসে তার বাক্স চাইলে, দোকানদার ভাবে, মহিলার মন ভেঙে যাবে বলে সে তৎক্ষণাৎ বাক্সটি ফিরিয়ে দেয়। ব্যবসায়ী রাস্তায় নাচতে শুরু করে। তারপর সংবাদ আসে, মহিলার স্বামী এসে গিয়েছেন, ফলে রত্ন জমা দেওয়ার আর দরকার নেই। তখনই কুশি রাম পালকি থেকে বেরিয়ে এসে ব্যবসায়ীর সঙ্গে যোগ দেয়। শেষে দোকানদারও তাদের সঙ্গে নাচতে শুরু করে।
একজন মন্তব্য করে, ব্যবসায়ী তার রত্ন ফিরে পেয়েছে, কুশি রাম দোকানদারকে চালাকিতে হারিয়েছে, তবে দোকানদারের নাচার কোনো কারণ নেই। দোকানদার উত্তরে বলে, সে ভেবেছিল মানুষের প্রতারণার সব কৌশল সে জানে, কিন্তু আজ আরও একটি নতুন পন্থা শিখেছে।
টেমপ্লেট:ভারত-সাহিত্য-অপূর্ণ
ঝরা পালক

ঝরা পালক (// (শুনুন) কবি জীবনানন্দ দাশের লেখা প্রথম কাব্যগ্রন্থ। ১৯২৭ খ্রিষ্টাব্দে (১৩৩৪ বঙ্গাব্দ) ভারতের কলকাতা থেকে এটি গ্রন্থাকারে প্রকাশিত হয়।
১৯২৭ খ্রিস্টাব্দে (১৩৩৪ বঙ্গাব্দ) কলকাতার সিটি কলেজে টিউটরের চাকরি করার সময় জীবনানন্দ দাশ তাঁর প্রথম কাব্যগ্রন্থ ঝরাপালক প্রকাশ করেন। প্রকাশক হিসেবে লেখা ছিল: শ্রীসুধীরচন্দ্র সরকার, ৯০/২/এ হ্যারিসন রোড, কলিকাতা। গ্রন্থটি ছেপেছিলেন এ. চৌধুরী ফিনিক্স প্রিন্টিং ওয়ার্কস, ২৩ নং কালিদাস সিংহ লেন, কলিকাতা। প্রচ্ছদে পাখির আটিটি পালকের ছবি দেয়া ছিল। ক্রাউন সাইজে পাতার সংখ্যা ছিল ৮ + ৯৩। মূল্য রাখা হয়েছিল এক টাকা। উৎসর্গ পত্রে লেখা ছিল: “উৎসর্গ- কল্যাণীয়াসু”; কারো নাম লেখা ছিল না। তবে পরবর্তীকালে জানা যায় যে জীবনানন্দ দাশ স্বীয় কাকা শ্রীঅতুলানন্দের কন্যা শোভনাকে এই কাব্যগ্রন্থটি উৎসর্গ করেছিলেন; জীবনানন্দ’র দিনপঞ্জীতে Y অক্ষর দিয়ে শোভনাকেই বোঝানো হয়েছে; শোভনার ঘরোয়া নাম ছিল বেবী (Baby)। অন্যান্য ঘটনাবলী থেকে অনুমান করা হয়েছে যে এই শোভনাই ‘বনলতা সেন’ কবিতার বনলতা সেন। সমসাময়িক কালে কবিতা প্রকাশের ক্ষেত্রে কবি ‘দাশগুপ্ত’ পদবী ব্যবহার করলেও এ কাব্যগ্রন্থের প্রকাশকালে পদবী হিসেবে গুপ্তবর্জিত কেবল ‘দাশ’ ব্যবহার করেছিলেন। ১৯৭৩-এ বেঙ্গলি পাবলিশার্স থেকে ‘ঝরাপালক’-এর ২য় সংস্করণ প্রকাশিত হয়। কবির ভাতুষ্পুত্র শ্রীঅমিতানন্দ দাশ ২০০৫-এ কাব্যগ্রন্থটির একটি সস্করণ করেন যা ’নিউস্ক্রিপ্ট সংস্করণ’ নামে পরিচিত।
ঝরা পালক কাব্যগ্রন্থের ভূমিকায় জীবনানন্দ লিখেছেন:
প্রথম কাব্যগ্রন্থে জীবনানন্দ দাশ পঁয়ত্রিশটি কবিতা অন্তর্ভুক্ত করেছিলেন। কবিতাগুলো হলো: ‘আমি কবি সেই কবি, ‘নিলীমা, নব নবীনের লাগি, কিশোরের প্রতি, মরীচিকার পিছে, জীবন-মরণ মুয়ারে আমার, বেদিয়া, নাবিক, বনের চাতক মনের চাতক, সাগর-বলাকা, চলছি উধাও, একদিন খুঁজেছিনু যারে, আলেয়া, অস্তচাঁদে, ছায়া-প্রিয়া, ডাকিয়া কহিল মোরে রাজার দুলাল, কবি, সিন্ধু, দেশবন্ধু, বিবেকানন্দ, হিন্দু-মুসলমান, নিখিল আমার ভাই, পতিতা, ডাহুকী, শ্মশান, মিশর, পিরামিড, মরুবালু, চাঁদিনীতে, দক্ষিণা, যে কামনা নিয়ে, স্মৃতি, সেদিন এ ধরণীর, ওগো দরদিয়া, সারাটি রাাত্রি তারাটির সাথে তারাটিরই কথা হয়। এ কবিতাগুলোর বেশ কিছু গ্রন্থর্ভূত হওয়ার আগে প্রবাসী, কল্লোল, কালি-কলম বিভিন্ন পত্র-পত্রিকায় প্রকাশিত হয়েছিল। ১৯৫৪ খ্রিস্টাব্দে জীবনানন্দ দাশের শ্রেষ্ঠ কবিতা প্রকাশের সময় কবি বিরাম মুখোপাধ্যায় ‘ঝরাপালক’ থেকে ‘নীলিমা’, ‘পিরামিড’, ‘সেদিন এ-ধরণীর’ মোট এ তিনটি কবিতা গ্রহণ করেছিলেন। কবিতাগুলোর শিরোনাম হলোঃ
Cultural history of India

Indian culture, often labelled as a combination of several cultures, has been influenced by a history that is several millennia old, beginning with the Indus Valley Civilization and other early cultural areas. Influences from the Muslim world and the West (primarily the United Kingdom) significantly affected the culture during the second millennium.
The culture of the Indo-Aryans became the main culture of ancient India; however, a variety of indigenous groups were also present which interacted with the Indo-Aryans. The geography of the Indian subcontinent shaped the region's interactions with the world, as the northern mountain ranges restricted contact with the rest of Asia, and the Indian Ocean to the south enabled Indian sailors to trade and export their culture and religion.
Western culture was introduced into India through a variety of means, as British colonialism and Christian missionaries sought to reshape local culture. The struggle for cultural and political supremacy played out in a variety of ways, such as in sports, which was later picturised in the 2001 film Lagaan. The most noticeable legacy of this period is the English language which emerged as the administrative and lingua franca of India and Pakistan (and which also greatly influenced the native languages) followed by the blend of native and gothic/sarcenic architecture. The modern Indian city came into shape, as seen in the history of modernisation and community synthesis in Bombay (now Mumbai).
British archaeologists and cultural enthusiasts played a significant role during the colonial era in rediscovering and publicising some of India's pre-Islamic heritage, which had begun to disappear during the Indo-Muslim period, as well as preserving some of the Mughal monuments.
By the late colonial era, the nationalist movement had begun to chalk out a path forward for India which drew upon its precolonial heritage. Jawaharlal Nehru, who went on to become India's first Prime Minister, likened India's culture to an "ancient palimpsest on which layer upon layer of thought and reverie had been inscribed, and yet no succeeding layer had completely hidden or erased what had been written previously" in his book The Discovery of India.
Early postcolonial Indian culture was based around the struggle of having to build a new nation, which was shaped by the 1947 experience of decolonisation from British rule and the partition from Pakistan. Nirad C. Chaudhuri argued in 1954 that the Westernisation of India had actually peaked after India's independence, brought on by a Westernised ruling class and inducing deeper changes in the way of life of Indians than were perceived by most observers.
In the 21st century, competing forms of nationalism, be they civic, religious (see Hindutva), ethnocultural or otherwise, have increasingly shaped cultural debates in India and its neighbours.
Svovelkis

Svovelkis eller pyritt er et mineral som har kjemisk formel FeS2, og består av jern og svovel. Det tilhører mineralgruppen sulfider.
Svovelkis blir dannet hydrotermalt, ved at væske renner gjennom vertsbergarten og løser opp enkelte element som igjen blir avsatt når væsken når et metningspunkt. Elementene som blir avsatt kan være Fe og S, som sammen kan danne mineralet svovelkis. Svovelkis er konsentrert i avgrensede soner, årer, der væske er blitt transportert gjennom vertsbergarten.
Svovelkis danner messing-gule kubiske krystaller. Fargen er nesten gull-skimrende, derav kallenavnet "narregull". I motsetning til ekte gull, er svovelkis veldig hardt. På grunn av jerninnholdet ruster det veldig lett, og de fleste flekker med rust i norsk fjell, kommer fra svovelkis.
Svovelkis er et vanlig mineral i Norge. Interessante mineraler som opptrer sammen med svovelkis er kobberkis, sinkblende og blyglans.
Svovelkis var tidligere en viktig kilde for fremstilling av svoveldioksid og svovelsyre. I 1848 fant bergmester Wilhelm Mathias Sinding en metode for produksjon av svovelsyre og dette kom i gang ved Lysaker Kemiske Fabrik i 1858. I dag er alle gruvene nedlagt fordi driften ikke lenger er lønnsom. Eksempel er Folldal Gruver, Grong Gruber, Sulitjelma Gruber, Bleikvassli Gruver, Bjørkåsen gruver, Skorovas gruver og Løkken Verk.
På Ytterøya begynte kommersiell produksjon av svovelkis rundt 1840 blant annet levert til Leren kromfabrikk i Trondheim. På Ytterøya var 1867 et toppår med produksjon av 40 000 tonn svovelkis og dekket da en betydelig del av etterspørselen i verden.
Kobberkis ligner på svovelkis, men har en litt sterkere gulfarge, fordi det også inneholder kobber. Kobberinnholdet gjør kobberkis mykere enn svovelkis. Kobberkis har formelen CuFeS2, det vil si at mineralet inneholder kobber, jern og svovel.
Gull er et grunnstoff, et metall og ligner mye på grunn av fargen. Mens ekte gull er ganske mykt, er svovelkis veldig hardt og lar seg ikke risse med kniv. Gull har formelen Au.
Markasitt har en litt mer grønn strekfarge og er oppbygd med en rombisk krystallform. Markasitt ligner veldig på svovelkis og har samme formel: FeS2.
Ikke lov å le på hytta

Ikke lov å le på hytta er en norsk realityserie på VGTV som hadde premiere våren 2021. Sesong 2 kom allerede høsten samme år, mens påfølgende sesonger har fulgt årlig hver høst.
Konseptet går ut på at kjendiser (ofte komikere) skal være på en hytte i en viss periode. Her skal de prøve å få hverandre til å le, uten å le og smile selv. Hver episode er det minst én kjendis som ryker ut.
Programleder er Mads Hansen. Det var også han som kom opp med idéen om programmet. Konseptet er inspirert av det opprinnelig japanske LOL: Last One Laughing på Prime Video, og flere lignende format fra bl.a. YouTube. Hansen har tidligere brukt idéen i Spårtsklubben.
Programmet ble nominert til Humorprisen i klassen årets humorprogram under både 2020/2021-utdelingen og 2022-utdelingen.
Foran Gullruten 2023 ble serien nominert i klassen beste humorprogram mens Calle Hellevang-Larsen ble nominert i klassen årets kjendisdeltaker for deltakelsen i serien.
Fritidsbolig

Fritidsbolig eller fritidseiendom er en bolig man ikke har som fast bopel, men brukes i rekreasjonsøyemed. Hytter, sommerhus, feriehus, landsted og leilighetskompleks som er bygget utelukkende for fritidsformål er å regne som fritidsboliger.
I norsk lovverk er det skille mellom primærbolig, sekundærbolig og fritidsbolig. Skillet mellom om det er en primærbolig/sekundærbolig eller en fritidsbolig går på eiendommens egenskaper og hva det ble søkt om og registrert som ved bygging. Ikke hvordan boligen faktisk brukes.
Norge hadde i 2020 ca. 440 000 fritidsboliger, med et gjennomsnittlig bruksareal på 86,6 m² og strømforbruk på 8000 kilowattimer (kWt) per år. Noe over 100 000 av disse ligger ved sjøen. Norske hytter brukte 2,4 TWh strøm i 2019.
I 2011 hadde 44 kommuner flere fritidsboliger enn boliger. I 2019 hadde 45 kommuner flere fritidsboliger enn boliger.
Vedbod

En vedbod er et rom i en bygning. Rommet er for oppbevaring av ved samt for saging og kløyving til passe format til å gå i ovnen. I byene var vedboden ofte liten og trang, og man måtte ordne kløyvingen før man lagret. På landet hadde man veden utenom våningshuset.
I skogrike områder av landet ble oppvarmingen besørget med at man brente ved – mest av løvtrær. Den ble saget i passe lengder ( opprinnelig 1 alen ) og kløvd for å bedre tørkingen. Lagring foregikk ofte ute i vedlag – men forbruksklar ved og lager for snødype vintre var i vedskjul. Vedskjulet kunne være et utbygd tak med levegger hengt utapå ett av de andre gårdshusene, et åpent kjellerrom under et annet hus eller frittstående, alt etter hensiktsmessighet og plass på tunet. Vedskjulet måtte ha litt svingerom: Før veden kunne brennes i vedovnen, måtte den sages i passe lengder. Dette foregikk for hånd med vedsag på sagkrakk. Opptenningsved måtte i tillegg kløyves til fingertykkelse. Øks og hoggestabbe var derfor også på plass.
Vedfyring er pr. 2006 i ferd med å få en renessanse. Nyere eneboliger blir igjen planlagt med vedbod.
Tilsvarende arrangementer for bruk av torv. Torv var mere plasskrevende, slik at det oftere var nødvendig med eget torvhus for å oppbevare den tørt.
Pilegrims vandring

En pilegrims vandring fra denne verden til den tilkommende (engelsk original: The Pilgrim's Progress from This World to That Which Is to Come) er en kristen oppbyggelig fromhetsroman av John Bunyan, første del utgitt i 1678, andre del i 1684.
Rammen for fortellingen ble presentert på førsteutgavens tittelside: «in the similitude of a dream», det vil si fortalt i en drøms lignelse. Boken ble en suksess i sin tid, og godt likt for sin folkelige prosa. En tid var det kun Bibelen som ble lest mer.
William Thackeray tok tittelen Vanity Fair (Forfengelighetens marked) fra en setning i boken. Både Jonathan Swift og Daniel Defoe ble direkte og indirekte inspirerte, men ikke av bokens tungt religiøse tendens.
Mens bokens prosa pekte framover, var dens litterære form langt eldre i bruken av tradisjonelle allegoriske virkemidler som var svært vanlig i middelalderen, blant annet i Roseromanen. Fortelleren vandrer gjennom verdens omstendeligheter, legger seg til å sove i en grotte og får en drømmevisjon:
Denne mannen var sjelen, Kristen, som går sin pilegrimsgang gjennom en skog fylt av symboler. Blant de ulike personene han treffer underveis er «Egennytte», «Verdslig Vismann» og «Snakkesalig». Bunyans prosa bygget både på Bibelen og på folketalerens direkte språk. Bunyans karakteristikker av både syndens miljø og frelsens sted gikk over i det engelske språket som faste uttrykk: «Vanity Fair» (forfengelighetens marked), «Slough of Despond» (fortvilelsens sump), «Hill Difficulty» (vanskelighetenes berg), «Valley of the Shadow of Death» (dødens skyggedal), for å nevne noen.
I motsetningen til middelalderens abstrakte og tidvis meget underfundige allegorier, er Bunyans allegorier direkte og kraftfulle, og han knyttet språket til tilhørernes hverdag. Ved å fortelle om hovedfiguren Kristens vandring fra den verdslige byen Destruction («Ødeleggelse») gjennom det allegoriske landskapet og fram til frelsen, skildret Bunyan hva alle kristne i hans samtid oppfattet med sin tro eller hva som var viktig med den; et åndelig liv hvor de ble stadig utsatt for fristelser og villfarelser, men hvor frelsen nødvendigvis ville være å finne ved enden av reisen.
San Carlos de Bariloche

San Carlos de Bariloche, vanligvis kalt Bariloche, er en by i provinsen Río Negro i Argentina. Den ligger ved foten av Andes, på sørbredden av innsjøen Nahuel Huapi. Den er omringet av Nahuel Huapi nasjonalpark. Etter utbygging av omfattende offentlig infrastruktur og arkitektur i alpestil framsto byen på 1930- og 1940-tallet som et betydelig senter for turisme, med fasiliteter for skisport, vandring og fjellklatring. I tillegg har byen tallrike restauranter, kaféer og sjokoladebutikker. Byen hadde ved folketellingen i 2010 et innbyggertall på 108 205.
Bogstadvannet

Bogstadvannet er en innsjø på grensen mellom kommunene Bærum og Oslo. Vannet ligger 145 moh. og har et areal på ca. 1 km². Utløpet fra Bogstadvannet er Lysakerelva, det største innløpet er Sørkedalselva.
På 1700-tallet ble vannet kalt Fådvannet – etter Lysakerelvas eldste navn, Fad eller Fod – og var lavere og mindre enn i dag. I 1869 fikk Wedel Jarlsberg på Bogstad bygget en kistedam som hevet vannet om lag to meter, og kalte det nye vannet for Bogstadvannet. Carl Otto Løvenskiold bygget ny demning i 1913.
Bogstadvannet er et populært badested for folk i Oslo-området, med strender både på Oslosiden (Sørkedalsveien) og på Bærumsiden (Kråka). Det er også ypperlige skiterreng på Fossum på vestsiden. Bogstadvannet har abbor, sik og ørret, samt flere andre arter, og er et populært fiskested både sommer og vinterstid. Langs sørbredden ligger Oslo Golfklubb med landets fremste golfbane, fra 1924.
I 1934 hadde flyselskapet Widerøe vinterbase her, da flyselskapet var nyoppstartet.
Bogstadvannet og denne delen av Lysakerelva er åsted for noen av Norges første industriforsøk. Her lå en stangjernshammer i senmiddelalderen, og Bogstad gård var opprinnelig klostergods under nonneklosteret på Vålerenga.
Leuch-familien kjøpte godset med tilliggende skogseiendommer på 1650-tallet. Den senere eieren Bernt Anker førte tømmer fra Nordmarka over Bogstadvannet, i et transportsystem som omfattet Kjerraten i Åsa og akvadukter for tømmerrenning nedover Sørkedalen og over vannet. Pålene og fundamentene er fortsatt synlige ute i Bogstadvannet nær Bærumsiden. På Fossum ligger i dag et sagbruk eid av Løvenskiold.
Kvamskogen

Kvamskogen er navnet på et fjellplatå som går fra ca. 400 til ca. 1300 moh. i Kvam herad (kommune). Stedet er et hytteområde og skisted. Hyttekonsentrasjonen hører til de største og tetteste i Norge.
Dette var tradisjonelt Bergens store utfartsted spesielt vinterstid. Flere skitrekk og muligheter for lange skiturer til bl.a. Tveitakvitingen 1299 meter over havet. Det gamle stølsområdet i Mødal, populært kalt «Negerlandsbyen» fordi vinterbleke bergensere ble så solbrune her, er likevel det stedet som skiturfolket invaderer.
Etter 1907 var veien over Kvamskogen (nå Fylkesvei 49) en del av hovedveien mellom Bergen og Østlandet. Spesielt i vinterutfartshelger fra etterkrigstiden av, kunne en kjøretur over bli vanskeliggjort av et stort antall parkerte biler i veikantene, som knapt lot det være en rimelig bred kjørebane igjen til gjennomgangstrafikk. Selv med utvidelser og anlegg av større parkeringsanlegg, kan en også i dag risikere å måtte rygge bilen et godt stykke for å gi plass til møtende busser og lastebiler, men i mindre grad. Fjerntrafikken går nå over E16 via Voss.
Det er tre alpinanlegg på Kvamskogen (sett bort fra det i Eikedalen Skisenter). De heter Furedalen Alpin, Aktiven og Mødalstrekket.
Kvamskogen (tidligere kalt Steinsskogen) er avgrenset ved kommunegrensen mot Samnanger i vest, og Tòkagjelet i øst, dvs. at Eikedalen historisk ikke hører til Kvamskogen. Området var felles utmark og fjellbeite for bøndene i Steinsdalen, de slo gress og tørket høy som ble lagret i små utløer, og siden hentet hjem med hest og slede om vinteren. Mye av veden bøndene trengte ble også hentet der. Etterhvert ble det utskilt tre egne gårdsbruk på "Skogen". Teigen ligger vest for Teigaberget, og grenser til Samnanger kommune. Kleiven ligger like øst for Teigaberget, før man kommer til Måvotno. Den tredje gården heter Røyrli, og den ligger like før NAF Kro & Camping, nåværende navn Kvamskogen Landhandleri.
Austbygde

Austbygde, er et kirkesokn og tettsted i Tinn i Telemark. Blant andre Statistisk sentralbyrå bruker navnet Tinn Austbygd om tettstedet. Dette navnet er ikke offisielt godkjent. Austbygde kirke er sognets kirke.
Tettstedet (Austbygde sentrum) har 392 innbyggere per 1. januar 2023. Uttalen av navnet er auss`byggde.
Bygda ligger ved den nordøstre bredden av Tinnsjå, to kilometer fra nabobygda Atrå i vest. Nordover i dalen som strekker seg fra Tinnsjøen ligger Tessungdalen. Austbygdåe, et vernet vassdrag, renner gjennom bygda. Austbygde er det nest største stedet i Tinn etter folketall etter Rjukan.
Austbygde består av småbygdene Haukås, Lurås og Nordbygda.
Austbygde har en av Tinns populære badeplasser, Sandviken, ved Tinnsjå.
Bygda har to campingplasser; Sjøtveit camping og Sandviken camping, i tillegg til bankfilial, skole, barnehage, bensinstasjon, dagligvarebutikk, bakeri, drosjesentral og industri. Det er mange selvstendig næringsdrivende innen anlegg/transport, tømrer/snekker, trevare, turistnæring. Det er en storstilt hytteutbygging i Lure, Nystaul og Skirvedalen. Denne hytteutbyggingen er etter Gaustablikk størst i Tinn.
Austbygde kirke ble bygd i 1888 etter at sognet etter resolusjon i 1886 ble oppretta. Eiendommen der kirka står ble gitt av Haukås til å bygge kirke.
Før i tiden var Austbygde ett av flere anløp for dampskipstrafikken på Tinnsjå. Austbygde var svært tidlig kjent for sine meget god veier, og for smedkunsten.
Madrass

Madrasser er den myke delen av sengen som vi trekker laken over. Ordet madrass har vi lånt via latin fra det arabiske al-Matrah, som opprinnelig betydde det man kan kaste eller legge noe på, men som etter hvert ble betegnelsen på en sittepute.
I Norge kategoriseres gjerne madrasser slik:
De fleste madrasser har et yttertrekk i bomull eller lignende tekstil, innvending er det mange varianter.
De mest kjente madrassprodusentene i Norge er:
Kinsarvik (tettsted)

Kinsarvik er et tettsted og tidligere administrasjonssenter i Ullensvang kommune i Vestland. Tettstedet ligger på østsiden av Sørfjorden, ca. 20 km fra tettstedet Ullensvang. Per 1. januar 2023 er det 764 innbyggere i Kinsarvik. Statens kartverk har et kontor i Kinsarvik med ca. 50 ansatte.
Elven Kinso fra Hardangervidda renner her ut i Sørfjorden. En flom i 1642 ødela kirkegården og deler av prestegården. Fruktdyrking og husdyrhold er de tradisjonelle næringsveiene.
I middelalderen hadde Kinsarvik en av fire «fjordungskirker» i Hordaland. De tre andre var i Fana, på Voss, på Hamre og i Kvinnherad. Det var en fjordungskirke i hver fjerdedel av fylket etter Gulatingsloven og Kinsarvik var trolig hovedkirke for Hardanger. Kinsarvik var et naturlig møtested og det kan i middelalderen ha vært en kaupang på stedet som da hadde omkring 300 fastboende. Trolig var Kinsarvik et sentrum for Indre Hardanger fra forhistorisk tid. Arkeologiske undersøkelser har påvist en del spiker, steintøy og keramikk særlig fra 1300 og 1400-tallet. Fjordungstinget ble avholdt i Kinsarvik til 1650. I middelalderen gikk en gang/ridevei mellom Kinsarvik (gjennom Husedalen) og Hardangervidda. I middelalderen var Kinsarvik, Ullensvang og Odda et skipreide og leidangsskipet hadde trolig opplagsplass i Kinsarvik. Gården Huse i dalen ovenfor kirken var trolig et høvdingesete i middelalderen. På 1600-tallet ble Kinsarvik skilt ut som eget skipreide. På 1600-tallet var Kinsarvik utskipingssted for tømmer som skotske og engelske handelsfolk hentet.
Niels Hertzberg var sogneprest i Kinsarvik og Ullensvang fra 1804.
Riksvei 13 går gjennom Kinsarvik, det er fergeforbindelse til Utne og Kvanndal. Før Vallaviktunnelen åpnet i 1985 og sammen med fergesambandet Bruravik-Brimnes tok over det meste av langtransporten, var Kinsarvik-Kvanndal det viktigste fergesambandet for trafikk som skulle over Hardangerfjorden før eller etter turen over Hardangervidda (Riksveg 7).
I 2022 drifter Boreal Sjø fergesambandene Kinsarvik-Utne og Kvanndal-Utne.
Søndag

Søndag er siden 1973 blitt regnet som den siste dagen i uken ifølge standarden ISO 8601, som også Norge har gjort til formell norm. Dette er den internasjonale sivile standarden. Likevel er søndagen alltid første dag i uken i ekklesiastisk sammenheng, det være seg i jødedommen, kristendommen eller islam. Likevel holder troende jøder sabbaten (lørdag) for å være den syvende dagen.
Ifølge kristen tradisjon og lov om helligdager og helligdagsfred er alle søndager helligdag i Norge og en dag for hvile. Den representerer Kristi oppstandelse på den tredje dagen (første påskedag) og er derfor den viktigste fest- og gudstjenestedagen i de fleste kristne kirker. Søndagen som helligdag eller festdag har rot tilbake til soldyrkelse som var vanlig i både babylonsk, egyptisk og senere romersk kultur. Søndag som en kristen høytid ble innført av den romersk-katolske kirke i år A.D. 336.
Under den pietistiske kong Christian 6. ble det på 1730-tallet innført kirketvang i Danmark-Norge på søn- og helligdager, og forbud mot teaterforestillinger.
Navnet «søndag» kommer av norrønt sunnudagr («solens dag»), som også har gitt opphav til nynorsk sundag (ved siden av søndag) og islandsk/færøysk sunnudagur. Den germanske betegnelsen på søndag er lånt inn i finsk som sunnuntai, og er selv en oversettelse av det latinske diēs Sōlis. På vestgermanske språk finner vi former som Sunday, Sonntag, zondag, Sendai, söndai, saandi, osv. Den latinske betegnelsen er innlånt i de brittonske språkene, med former som walisisk dydd Sul (jf. haul «sol»). I de språkene som stammer fra latin, er imidlertid betegnelsen erstattet av «Herrens dag»: duminică, domenica, dumengia, domingo, diumenge, dimanche, osv.
En måned som har søndag som sin første ukedag, vil få en fredag den 13.
Sætergjentens Søndag

«Sæterjentens Søndag» er en norsk sang. Teksten er et dikt av Jørgen Moe, først publisert i Digte i 1850. Melodien stammer fra Ole Bulls suite Et Sæterbesøg fra 1849.
Det er visstnok kordirigent Johan Diederich Behrens' og kapellmester Friedrich August Reissigers fortjeneste at den ble en egen melodi. Behrens festet seg ved denne sekvensen i Et Sæterbesøg og satte til Jørgen Moes dikt. Reissiger arrangerte den så for mannskor og piano i 1851. I Et Sæterbesøg har melodien formen a–b–c–a–b, men i sangen har den formen a–b–c–b.
Sætergjentens Søndag.
Paa Solen jeg ser, det lider alt frem, Snart er det ved Høimessetide – O den som en Stund fik ønske sig hjem Blandt Folk, som paa Kirkevei skride! Naar Solskiven stiger lidt, saa den staar Der midt over Skaret i Kammen, Da ved jeg, i Dalen Klokkerne gaar, Da ringer fra Taarnet det sammen.
Mens ene jeg gaar i ødslige Fjeld Og kun hører Bjælderne klinge, Staar Gjenternes Flok, med Søljer og Tjeld, Paa Vangen hvor Klokkerne svinge. Nu kommer vel Odd i susende Trav Som ellers paa Elgsblaks-Ryggen; Han klapper dens Hals, han let springer af, Og binder den henne i Skyggen.
Han vender sig alt, men standser dog lidt, Og taler og fløiter til Folen; Og saa gaar han ind med mandige Skridt, Og sætter sig fremme i Stolen. Han luder sig ned, og beder sin Bøn, Og hæver saa atter sit Øie – Men hvorhen da Blikket pleier i Løn At glide – det husker jeg nøie!
Det nytter ei stort, at tage sin Bog Og synge i Heien sin Psalme; Mit Loft er for høit, og her er det dog, Som Tonerne blegne og falme. O den, som idag fik blande sin Røst Med hans og de Øvriges Stemme! – Gud give, at snart det lakked mod Høst – Gud give, jeg atter var hjemme!
Siste strofe begynte opprinnelig: «Hvad nytter det vel, at tage sin Bog / Og synge i Heien sin Psalme?» Den endelige versjonen ble først publisert i annen utgave av Digte fra 1856.
Norsk salmebok 2013

Norsk salmebok 2013 : For kirke og hjem / For kyrkje og heim (N13) er hovedsalmeboka i Den norske kirke. Den er gitt ut på Eide forlag, og ble tatt i bruk første søndag i advent 2013.
Boken er delt i en salmedel og en del for liturgiske sanger. Det er 899 salmer i salmedelen, og av disse er 596 videreført fra Norsk Salmebok, 147 fra Salmer 1997 mens 336 tekster er nye. Salmene i boken er på de norske målformene, i tillegg til nord-, sør- og lulesamisk, kvensk og også dialektvarianter av norsk er tatt med. Det er også med sanger på engelsk og andre språk.
Salmeboken favner bredt med tanke på sjangre og geografisk og tidsmessig opphav til salmene.
Da salmeboken hadde vært i bruk i ett år, sendte NRK «sakte-TV»-programmet Salmeboka minutt for minutt første søndag i advent 2014. Dette ble en suksess, og 2,2 millioner seere var innom den 60 timer lange sendingen.
Gebirgsjäger

Gebirgsjäger er den tyske benevnelsen på en militær spesialstyrke og soldatene i denne styrken. Styrken har historie fra før første verdenskrig, og er beregnet for å operere i fjellandskap som for eksempel Alpene. Styrkene var av type lett infanteri, og hadde status som elitestyrker.
Gebirgsjäger kalles vanligvis bergjeger på norsk.
Gebirgsjäger-divisjonene deltok i mange kjente operasjoner under andre verdenskrig, blant annet Operasjon Weserübung, Operasjon Silberfuchs, Operasjon Platinfuchs og Operation Polarfuchs, de tyske operasjonene i Kaukasus, i Nord-Italia, slaget om Kreta og i slaget om Siegfriedlinjen.
Gebirgsjäger-styrkene var lett utrustede med bl.a. pakkesler som transportmiddel. Gebirgsjägerne hadde lette våpen som sylinderlåsriflen G33/40, og de hadde også færre automatvåpen enn andre vanlige infanteristyrker. Dette var for å kunne forenkle bevegeligheten i vanskelige terreng. Gebirgsjägerne var gjenkjennelige med at de hadde et merke med en Edelweiss på armen på uniformen og på lua.
Gebirgsjägere kjempet under angrepet på Norge i 1940, og drev med trening i okkupasjonstiden. Det ble satt opp et helt Gebirgsjäger-korps i Norge, og dette var ferdigstilt i 1941. Gebirgsjäger-offiseren Eduard Dietl deltok som generalmajor og regimentssjef. Under felttoget mot Norge var han sentral i slaget ved Narvik.
Heer
Waffen-SS
Da Bundeswehr ble opprettet i 1956 oppsto Gebirgsjäger-styrkene som en distinkt gren av Heer (hæren). Fram till 2001 ble de organisert i 1. Gebirgsdivision, men den ble oppløst under en større reform av den tyske forsvarsmakten. Den ble erstattet av Gebirgsjägerbrigade 23 med hovedkvarter i den tyske delstaten Bayern. Alle Gebirgsjäger-bataljoner ligger i Bayern unntatt en i Schneeberg i delstaten Sachsen.
Gösta af Geijerstam

Gustaf (Gösta) af Geijerstam (1888–1954), var en svensk-norsk maler, forfatter og illustratør.
Han var sønn av forfatteren Gustaf af Geijerstam og Nennie Valenkamph. I 1915 giftet han seg med sangeren Astri Smith (1885-1972), som var datter av utskiftningsassistenten Ernst Hadeler Smith (1847–1891).
Geijerstam utdannet seg til maler som elev av Carl Wilhelmson ved Valands malerskole i Gøteborg og på studiereiser til München, Paris og Berlin. Fra 1905 bodde han i Norge, der han debuterte som forfatter i 1916. Som billedkunstner deltok han på en rekke kollektivutstillinger rundt om i Norge. Han har bidratt til utsmykningen av tre katolske kirker i Norge: St. Josef kirke i Haugesund, Tromsø og St. Olavs kapell på Stiklestad. Som illustratør illustrerte han sin egen bok Ormgutten, Roald og jeg (1922) og også bøker for Sigrid Undset og Mikkjel Fønhus.
Som billedkunstner malte han ofte norske fjellandskap i olje eller akvarell.
Vikings (TV-serie)

Vikings er en irsk-kanadisk historisk dramaserie som ble sendt på kanadiske TV-kanalen History fra 2013 til 2020.
Vikings er inspirert av historiske hendelser og sagnene om vikinghelten Ragnar Lodbrok, en svensk, norsk eller dansk småkonge som levde en gang på 700- og 800-tallet. Serien skildrer Ragnars «vikingliv» et sted i Skandinavia og hans dristige og brutale røvertokt i vesterled mot blant annet Lindisfarne og kong Ælla II av Northumbria, sammen med broren Rollo, kona og skjoldmøya Lagertha og andre krigere. Serien er innspilt i Irland, mens bakgrunnsbilder for fjordnaturscener er gjort på Vestlandet.
Serien har en rekke historisk riktige eller delvis riktige hendelser, som eksempelvis plyndringen av Lindisfarne og Paris, og Rollos adelsliv i Normandie. Samtidig har filmen hentydning til tilsynelatende parallelle hendelser som i virkeligheten skjedde med store mellomrom, eksempelvis når hovedfigurene både deltar i plyndringen av Lindisfarne i 793 og samtidig møter det aldrende barnebarnet av Karl den store som må ha levd nesten 200 år senere. Stedsnavnene og geografien er ofte feilplassert - både Uppsala og Hedeby framstilles i et fjellandskap, og Ragnar Lodbroks bosetting i en fjord på Vestlandet går under navnet «Kattegat».
Sesong 1 av serien har brukt musikk fra det norske bandet Wardruna frontet av Einar «Kvitrafn» Selvik. Fra sesong 2 av blei Einar ansatt som med-komponist sammen med komponist Trevor Morris.
Skikkelser fra Ragnar Lodbroks saga er tidligere også beskrevet i den amerikanske eventyrfilmen Vikingene fra 1958.
Yucca

Yucca er en planteslekt i aspargesfamilien, underfamilie Agavoideae, bestående av 40-50 eviggrønne arter. Til felles har de sverdliknende skarpe blader arrangert i en rosett. Noen danner stamme med utgreininger, andre får et buskliknende utseende.
Den naturlige utbredelsen av Yucca dekker et stort område i Nord- og Mellom-Amerika. Fra Baja California i vest, nordover og inn i sørvestlige USA, gjennom det tørre ørkenlandskapet og helt nord til Alberta i Canada, øst langs Mexicogulfen og helt til atlanterhavskysten og tilgrensede stater. I sør er slekten godt representert i hele Mexico med arter som strekker seg inn i Guatemala.
Yucca har tilpasset seg et variert klima, fra ørken til gresslette, prærie, sanddyner, fjellandskap og subtropisk klima.
I norske hjem er yucca"palmen" en populær stueplante. Bruken av "palme"-navnet skyldes at vekstformen er noe palmeliknende, men Yucca er ikke nærmere beslektet med palmefamilien. Yucca blir også mye brukt som prydplanter i hager over hele verden, spesielt fordi den trenger lite stell, tåler tørke, kulde og varme svært godt. Både Yucca filamentosa, Y. flaccida og Y. glauca er tre vinterherdige planter som egner seg godt utendørs i store deler av Norge. Blant de stammedannende yuccaene er Y. gloriosa og Y. recurvifolia trolig de best egnende for de mildeste delene av Norge, da i hovedsak kystnære områder på Vestlandet.
Flere yucca-arter har spiselige deler; både blomstene, blomsterstengelen, frøene og i noen tilfeller også røttene har blitt brukt som matkilde.
Eggedal

Eggedal er en fjellbygd øverst i Sigdal kommune i Buskerud. Den har tidligere vært jord- og skogbruksbygd, men fra 1960-tallet og frem til i dag har fabrikken Sigdal Kjøkken sysselsatt store deler av den yrkesaktive befolkningen. Sagbruk/trelastforretning og hyttebygging er andre viktige arbeidsplasser. I sentrum av bygda er det dagligvarebutikk, vinmonopol, jernvarehandel, kafé, Eggedal kirke og turistkontor.
Eggedal skole er en barneskole og har vel 50 elever fra Eggedal og Nedre Eggedal.
Som inngangsport til deler av Norefjell, Haglebu og Vestfjella mot Numedal har Eggedal stor tilstrømning av folk som har hytte i disse områdene. Eggedal Vestfjell har flott tur- og skiterreng i store uberørte naturområder. Området grenser i sør til Norges største naturreservat, Trillemarka.
Om vinteren finnes preparerte skiløyper i områdene rundt Eggedal. Løypene ligger i praktfullt turterreng i det vesentligste fra 700 og opp mot 1100 moh. Løypene er også knyttet sammen med løypenettet på Norefjell.
Det er gode multeområder i Eggedal, og det er adgang til stangfiske av ørret i flere av vannene i området.
I Eggedal falt syv norske Milorg-soldater og seks tyske politisoldater av norsk og tysk herkomst under en trefning ved Haglebuvann i 26. april 1945. En krigsfange i uniform ble også likvidert av Milorg. Trefningen er blitt kalt Haglebuslaget.
Kunstnerne Christian Skredsvig og Theodor Kittelsen «fant» denne bygda og bosatte seg her for over 100 år siden. Begge kunstnerhjem – Lauvlia og Hagan – er åpne for besøk i sommerhalvåret. Eggedal Mølle, en gammel nyrestaurert bydemølle, kan sees i drift lørdager og søndager om sommeren,
her er det i tillegg til den gamle mølla en samling av gamle bygninger hentet fra området, inkludert en oppgangssag.
I Eggedal sentrum er statuen «Mannen med katten», med motiv fra Chr. Skredsvigs bilde «Idyll», som kunstneren Nils Aas laget i forbindelse med 150-årsjubileumet for Skredsvigs fødsel. Se ellers informasjon under Sigdal.
Strandloven

Strandloven er en norsk lovbestemmelse i plan og bygningsloven som har som mål å sikre allmennheten tilgang til strandsonen i hele landet som omfatter alt areal innenfor hundremetersgrensen fra sjø eller vassdrag. Den ble vedtatt som midlertidig strandlov i 1965. I 1971 ble Strandplanloven vedtatt. Den avløst av § 17-2 i plan og bygningsloven av 1985 og er i dag videreført i § 1-8 i plan og bygningsloven av 2008.
På 60-tallet var det utbredt hyttebygging i strandsonen spesielt i Oslofjorden og langs Sørlandskysten. Ofte manglet kommunene en helhetlig plan for utbygging i disse områdene. Forbudet mot bygging i det såkalte 100-metersbeltet ble derfor innført som en midlertidig lov for at kommunene skulle få tid på seg til å planlegge utbyggingen. Senere ble denne midlertidige loven permanent. I disse områdene er det allikevel blitt en del hyttebygging etter lokal dispensasjon som loven gir adgang til.
Langs resten av kysten og langs innlandsvassdrag er det minimal bygningsmessig utnyttelse av strandsonen.
Friluftslovens §11 regulerer rettigheter og plikter til grunneier og allmennheten i strandsonen der den må betraktes som utmark.
Sandefjorddommen er en Høyesterettsdom om en relativt stor strandeiendom der bl.a. retten til ferdsel og bruk for allmennheten på de 10 første meterne fra stranden ble fastslått. Oslofjordens Friluftsråd ble opprettet i 1933. Trondheim og Omland friluftsråd ble opprettet i 1936.
Tjømesaken i 2021 dreier seg for en stor del om hvordan strandloven kunne omgås.
status over strandsonene i Norge.
Wadahl flyplass

Wadahl flyplass er sannsynligvis Norges høyestbeliggende flyplass.
Den ligger på østsiden av Wadahl Høgfjellshotel og like ved Gålå Høgfjellshotell ved bygda Gålå i Sør-Fron kommune i Innlandet.
Flyplassen ble innviet i 1970 etter Tore Wadahls årelange og seige kamp om å få en flyplass ved Wadahl Høyfjellshotell. Tore Wadahl er nest eldste sønn av Trygve Wadahl, tidligere eier av Wadahl Høyfjellshotell. Tore er en stor flyentusiast, og kjempet lenge for å få en flystripe på Gålå. Han var også den første personen til å lande på Frya flyplass i Ringebu, med sin Piper J-3 Cub LN-FAB torsdag 1. november 1984. ”Med dette har jeg åpnet begge flystripene i midtdalen”, sa Wadahl i det han viste til sin egen flystripe oppe på fjellet ved Wadahl Høgfjellshotell.
Da Wadahl flyplass åpnet i 1970 var rullebanen på knappe 330 meter, senere ble den forlenget til dagens lengde på 500 meter, og ble et populært møtested for flygere fra hele landet.
Like nedenfor flyplassen, ved Gålåvannet spilles hver sommer Henrik Ibsens Peer Gynt / Peer Gynt-stemnet ved Gålåvatnet i friluft. OBS: Ikke fly i nærheten under forestillingen. Det har vært betydelig hyttebygging i området de siste årene. Det er et godt nett av oppkjørte skiløyper og tre forskjellige skitrekk med slalåmbakke i området.
Innflygingen er preget av i all hovedsak jevnt terreng, men med høyspentledninger på short final 15 og 33. I begge ender er det trær på short final. Rett før treshold på bane 15 er det en bilvei av grus, noe man må være obs på ved innflyging. I optimale forhold er landing på bane 33 og avgang på 15 å foretrekke. På sommerstid beiter det mye sau og kyr i området, og disse dyrene kan forekomme på banen. Sjekk derfor alltid banestatus før man kommer inn for landing
Innflygingsforholdene er krevende på grunn av strømledninger og svært kort rullebane for denne høyden. I 2006 kjørte en Cessna 172 utfor rullebanen og tippet.
Flyradiofrekvens 123,500 MHz. (Med litt hell får du bakkekontakt for PPR).
Flystripa er kort, smal, og plassert høyt. Vektberegning og densitiy altitude er viktige faktorer man er nødt til å ta i betraktning. Pr juli 2020 er banen i god forfatning, men med høyt gress på sidene, og grus på midten. Banen er litt humpete, så standard soft field teknikk er å anbefale.
Kråkvåg

Kråkvåg er ei øygruppe i Ørland kommune, Trøndelag. Øygruppa ligger lengst vest i kommunen, på utsiden av Storfosna, nord for Kråkvågfjorden, og kort sjøvei fra Hitra.
Øyene som samlet omtales som Kråkvåg er egentlig Storslåttøya, Litjslåttøya, Kråkvågøy og Kommersøya. Øyene huser omtrent 50 innbyggere, og det er noe hyttebygging. Folket på Kråkvåg lever av landbruk og fiskeforedling. Noen pendler også til fastlandet, en reise som er redusert fra 60 til 30 minutter etter at brua kom.
Som en del av Kystartilleriet ble Kråkvåg fort bygget inn i fjellet i løpet av 1980-tallet, til en kostnad på omkring 1 milliard kroner. Fortet er nå i realiteten nedlagt, da det ikke lenger har noen rolle i de gjeldende planer for forsvaret av Norge. Investeringene hadde imidlertid stor betydning for utviklingen av det sivile samfunn, med økt ferjetrafikk, bygging av samfunnshus og ved at fyllmasse ble brukt til oppfylling av fjæreområder som i dag er landbruksjord.
Det grunne havområdet (svaet) mellom Kråkvåg og Storfosna er fredet som Kråkvågsvaet dyrefredningsområde. Fredningen var likevel ikke til hinder for at det lot seg gjøre å bygge molo og bro mellom Kråkvåg og Storfosna. Brua ble åpnet høsten 2003.
Øya hadde egen skole fram til 2003. Barna går nå på Hårberg skole, etter at Storfosna skole ble nedlagt i 2008. Den tidligere skolen er overtatt av velforeningen.
Øya har postadresse 7152 Kråkvåg. Postkontoret ble opprettet i 1949 og nedlagt i forbindelse med bruåpningen.
Kystfort på Kråkvåg. Distriktsnyheter. (1985-11-06)
Søndag Søndag

Søndag Søndag var en ukeavis som utkom søndager samt på enkelte bevegelige helligdager. Avisen ble lagt ned i juni 2006 etter en konkurs.
Utgivelsessted var Drammen, men avisen ble distribuert til hele landet. Opplaget i 2004 var ifølge Medieregistret 14 950 eksemplarer. Eier og tidligere redaktør ved nedleggelsen var Nils Olav Fardal Bruteig, mens ansvarlig redaktør var Ole Jacob Johansen.
Søndag Søndag ble startet i 1984 som en gratis, budlevert avis i Nedre Eiker, Drammen, Svelvik, Sande, Røyken, Hurum og Asker. I november 1985 gikk den over til å bli en løssalgsavis for Oslo- og Drammensområdet, i den første tiden annenhver søndag.
Søndag Søndag ble i 2002 anmeldt for brudd på hallikparagrafen ved å tillate prostituerte å annonsere sine tjenester. I 2004 ble avisen dømt for dette i Oslo tingrett, men senere samme år opphevet Borgarting lagmannsrett denne dommen.
Søndag Søndag ble etablert av den tidligere eieren av Morgenbladet, Hroar Hansen. I 1993 solgte han Morgenbladet til Truls Lie. Hansen påstår å ha eierrettighetene til avisens tittel og har gått til rettssak mot Radio Norge som har et radioprogram med samme navn.
Søndag ettermiddag

Søndag ettermiddag er en norsk TV-film regissert av Tore Breda Thoresen. Thoresen skrev også manuset, fritt etter Bjørg Viks novelle med samme navn, som ble utgitt i 1963. Søndag ettermiddag ble sendt i Fjernsynsteatret 17. januar 1967. Filmen ble prisbelønnet i fjernsynsfestivalen i Praha senere samme år.
Et ungt ektepar er på en liten biltur en søndag ettermiddag. De drikker en kopp kaffe på en kafeteria og besøker en sommervarm skog langs veien. Det hender ikke så mye. Turen blir likevel en konfrontasjon med parets følelsesfattigdom. Stykket er en liten studie i tomhet i velferdsstaten.
Slik vurderte Jo Ørjasæther filmen i boka Fjernsynsteatret : til glede og forargelse:
Association for the Promotion of Skiing

The Association for the Promotion of Skiing (Norwegian: Foreningen til Ski-idrettens Fremme, or Skiforeningen) is a large association in Norway promoting Nordic skiing and other outdoor recreational activities.
Skiforeningen was founded in 1883 and has about 70 000 members. It maintains several thousand kilometers of cross country ski trails in Oslomarka and holds several events at Holmenkollen.