Хърлец

Хърлѐц е село в Северозападна България. То се намира в община Козлодуй, област Враца.
Село Хърлец се намира в северозападна България, между Стара планина и река Дунав. Покрай селото минава още река Огоста. Землището и селото лежат върху плато, което е дело на голям метеорит, прелетял от вселената преди хилядолетия. Наносната почва, наречена тук „льос“ е песъчлива край Дунав, а направените сондажи в Дунавската равнина, откриват присъствие – на море. Платото носещо името на плодородната „Златия“ е хълмисто, пресечено от юг на север с много дерета и долове, по които текат малки реки и потоци, които се вливат в реките Огоста и Дунав. Землището на Хърлец привидно е сухо. Лишено е от извори. От север се докосва от Дунав, а на изток граничи с Огоста. Но при направените сондирания са открити големи количества подпочвена питейна вода, която днес се използва за водоснабдяването на селото. Територията на Хърлец е разположена върху 45264 декара площ. Надморското равнище на селото е 54,5 м. Върху землището на селото е построена първата на Балканите атомна електроцентрала – Първа атомна, която се намира на 3 км от центъра на селото. Хърлец се намира на 12 км от гр. Козлодуй
Климатът е умереноконтинентален. Характерно е горещото лято, когато температурите достигат и до 40°C, както и студената и снежна зима. Снеговалежите са обилни, придружени със силни пориви на вятъра, причиняващи преспи, който затрудняват движението по пътищата в района. Пролетта е хладна и ветровита, а есента е сравнително топла и слънчева.
Селото има вековна история. Културна забележителност в селото, е национален археологически резерват „Августа“, намиращ се в местността „Калето“ на 5 км. северно от село Хърлец. Резервата е обявен за паметник на културата в Държавен вестник, бр. 90 от 1965 г. Крепостта има форма на неправилен петоъгълник, издължен от север към юг. Портите на крепостта са три – по една от запад, север и изток, а кулите са тринадесет – две ъглови и единадесет междини. През периода 1973-1984 г. на територията на крепостта са провеждани планирани археологически проучвания, които дават значими научни резултати. Най-ранните останки, регистрирани в обекта са от края на бронзовата епоха. Открити са няколко погребения, извършвани чрез трупоизгаряне в урна. Първото поселение е от времето на траките, то е просъществувало до установяването на римското владичество в днешна Северна България. Данни за трайно римско военно присъствие има от средата на I век, когато е изграден укрепен лагер. Първоначално лагерът е бил ограден от дървено – землено укрепление, което по-късно прераства в каменна крепостна стена. През II–VI век се развива римски и ранно византийски градски център „Августа“ с характерна за периода укрепителна система. Тя изцяло е проучена и е установено, че крепостната стена е вкопана до 2,30 м и дебелината и достига до 2,50 м. Стените и са изградени от грубо обработени камъни, споени с бял хоросан. Градът е последователно разрушаван и възстановяван при Първото и Второто готски нашествия през III–IV век. Последното разрушение на града е през VI век от аварите, след това той не е възстановен. Проучванията установиха, че върху развалините на „Августа“ впоследствие е изградено славяно- българско селище.
Съвременното селище е основано от власи, преселили се от Влашко през Османския период.
Преброяване на населението през 2011 г.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Населението е изцяло съставено от християни. В 1884 година е завършена църквата „Успение Богородично“. Зографията в нея е дело на дебърския майстор Велко Илиев. Това се разбира и от плочата, монтирана на западната стена на църквата. През 1995 година, в навечерието на 111-годишнина на храм паметника е направена вътрешна реконструкция – възстановяване на иконописа по стените в корабната част и ремонтиран изцяло олтара. Ремонта е извършен от десет студенти от художествена академия в София под ръководството на декана – доц. Григоров и с помощта на асистент Белишки. Целият ремонт е направен безплатно от студентите като дар за селото. Църквата си остава един духовен център, тачен от жителите на село Хърлец.
Името на селото означава геран, кладенец, бунар.
Легенда за селото: Това се случило много отдавна. Живели си хората мирно и щастливо в своите колиби, орали земята, сеели семена, отглеждали деца. Реките Дунав и Огоста шумолели сред тополи и върби, носели бистри сини води към морета и океани. Летели птици, звънели хлопатарите на стадата. Но коварна болест започнала да помита младо и старо. Зачернила колибите. Объркани хората се питали: “Къде да отидем, къде да се спасим?” Тогава от една землянка излязла стара прегърбена старица, с коса по-бяла от снеговете. Лицето ѝ набраздено, като разораните напролет ниви. -Мили хора – рекла тя на селяните – трябва да бягате на запад към дъбовия хълм... Там ще останете девет месеца и пак ще бягате... Девет пъти огнища трябва да направите. - Коя си ти, бабо? – запитали хората. - Не сме те виждали... - Която и да съм, слушайте какво ви казвам. Така ще се спасите от коварната чума... - А ти? - Аз ще остана да я заблудя – отговорила старицата и се върнала в колибата. Послушали я хората. Впрегнали кравите и отишли на дъбовия хълм. Задимели огнищата. Като минали девет месеца се преместили. След още девет, пак запалили огнище на друго място. Така девет пъти правили колиби: отишли на хълма на Чока, после мястото на днешните овчарници, към днешното село Сараево, край Огоста, в местността „Бели брег“, в Гърлището, в Телешмана, в Барочията и още на други места, докато спрели на мястото на днешното село. И задимели отново огнищата, а хората със страх поглеждали към най-старите колиби. Спомнили си за старицата. Един смелчага веднъж решил да отиде при старицата. Спуснал се на север и стигнал разрушените колиби. Само една все още димяла. Приближил и чул песен. Бил гласът на старицата. Тя пеела песен за това, как чумата се удавила в реката. Влязъл младежът, хванал сухата ръка на бабата и я целунал. А тя попитала: - Сменихте ли девет места? - Сменихме ги. - Сега вече нищо няма да ви изгони от там. Помолил я младежът да отиде с него в новото село, но тя отказала. Пожелала да умре в старото селище, къде била погребала мъж и деца. А когато умряла, селяните я погребали близо до Дунав, на хълма, където после съградили манастир. Дълго после хората идвали в него да запалят свещица, да се помолят, сватба да направят, дете да кръстат. Не зная дали всичко е истина, но във всяка легенда има и зрънце светлина. Може пък точно така да е създадено нашето село Хърлец.
В селото има читалище, което се казва „Никола Йонков Вапцаров – 1927“. Родено от историческата потребност на времето, тръгва по пътя на своето развитие с високите идеали за културно въздигане, самосъзнание и духовен растеж на местните хора. Трети юли 1927 г. На този ден по инициатива на учителите в селото – Димитър Шаров, Димитър Очев, Никола Попов и някои по-просветени хора, както и местния свещеник Атанас Стойков се основава читалище „Стоян Михайловски“. Негов първи председател е Димитър Маринов/търговец/, а библиотекар Димитър Шаров/учител/. Подпредседател е Никола П. Димитров/учител/, секретар Димитър М. Очев /учител/, касиер – Флоро Параскевов/земеделец/. Съветници-свещеник Атанас Стойков и Опро Динчев/писар/. През 1954 г. Читалище“Стоян Михайловски“е преименувано на Народно читалище „Никола Йонков Вапцаров“, чието име носи и до днес. Тогавашното ръководство с председател Трифон Думбаров и библиотекар Димитър Русев подобряват и ремонтират помещението за развиване на дейности. През 1975 г.се открива новата читалищтна сграда. Тя е построена със средствата от самооблагане на местното население. Най-голямо участие по построяването взема кмета на селото ни Борис Тодоров Терчев, който е техник на строежа.
Към читалището функционират Група за народни обичаи и наричания, женска певческа група „Хърлечанка“, кръжок по приложни изкуства „Майсторете ръчички“, детско юношески състав „От извора“, дамска формация „Аугуста“, клуб „Любознайко“, клуб „Млад екопатрул“, детски танцов състав „Веселушки“ и САФ „Калушари“ – едно от петте живи човешки съкровища на България.