Ана Радунчева

Ана Радунчева (Саня) е български археоложка и втората жена-професор праисторик в България, член на Археологическия институт към БАН. Изследователската ѝ дейност засяга широк кръг от проблеми на новокаменната и каменно-медната епоха. Тя посвещава повече от 30 години в изследване на древните светилища на територията на Източните Родопи. Радунчева аргументира тезата за съществуването на цивилизация между 7000 и 5000 години пр. Хр., за нейните ритуали и знания, оставили неизличими следи по скалните родопски феномени. Участва в проекта „Скално-изсечените свети места на траките и на други палеобалкански и древноанатолийски народи“ на Института по тракология към БАН. Нейната монография „Prehistoric Art in Bulgaria“ е издадена на английски език от Oxford University Press през 1976 година.
Ана Радунчева (моминско име Гюлева) е родена на 14 февруари 1937 г. в Пловдив.
Завършва ФИФ на Софийския университет през 1962 г. От 1963 г. работи в Археологически институт с Музей при БАН. Защитава кандидатска и докторска дисертация през 1976 г. и 2000 г. в АИМ при БАН – София. Старши научен сътрудник е от 2001 г.
Проф. Радунчева завършва земния си път на 22 февруари 2017 година.
Радунчева участва в археологическото проучване на Азмашката селищна могила до Стара Загора и на селищната могила до село Езеро. Ръководи археологическото проучване на праисторически обекти към енеолитната селищна могила до село Виница (област Шумен), ранноенеолитрното селище до Ракитово (област Пазарджик), ранноенеолитния храмов комплекс с пазарище до Симеоновград, (област Хасково), старите медни рудници до Стара Загора, енеолитния занаятчийско-производствен център до село Седлари, (област Кърджали), енеолитния храмов комплекс до село Долнослав (област Пловдив) и др.
След дългогодишна работа, в началото на 2007 г. проф. Радунчева събира достатъчно доказателства, за да защити тезата, че скалните структури в Източните Родопи са част от културата и традициите на едно много ранно общество, което принадлежи към най-старите цивилизации от този вид. Според нея след необяснимото изчезване на тази прототракийска цивилизация, около 2 хилядолетия по-късно там се заселват древните траки, на които археологията приписва почти всички древни светилища на територията на България, но според проф. Радунчева те са по-късни ползватели на тези съоръжения.
Проф. Радунчева е посветила голяма част от научната си кариера в изучаването на скалните светилища в източните райони на Родопите. През 2001 г. тя се присъединява към екипа на д-р Стефанка Иванова и геофизикът инж. Мария Златкова. След проведените проучвания по време на експедицията в началото на 2007 г. учените стигат до заключението, че изсечените в скалите структури и съоръжения в Източните Родопи са осъществени от цивилизацията на Староевропейците – едно много ранно общество, което принадлежи към най-старите цивилизации от този вид. Според проф. Радунчева Цивилизацията на Стара Европа е притежавала изумителни металургични умения и астрономически познания. Паметниците, оставени от тях, предхождат с няколко хилядолетия издигането на египетските пирамиди, създаването на големите градове в Месопотамия и Шумер и световноизвестни паметници като Стоунхендж.
Праисторическата цивилизация на Стара Европа, принадлежи към неолита и халколита и според проф. Мария Гимбутас дава началото на развитието на европейската цивилизация след началото на бронзовата епоха.
Проф. Радунчева твърди, че някои от скалните светилища в Родопите са създадени и функционират активно още през VII – VI хилядолетие пр. Хр., а цялостната светилищна система се създава през втората половина на каменномедната епоха (през V – ІV хилядолетие пр. Хр.) или повече от две хилядолетия преди древнотракийските племена да заселят днешните български земи.
Според нея скалните светилища в Източните Родопи са били част от огромен свещен комплекс, подчинен на духовната същност на праисторическия човек, която е дала своя своеобразен принос за духовното израстване на всички ранни култури. Древните хора са се качвали в планината, за да се срещнат със своите богове. В края на IV хил. пр. Хр., когато мрежата от светилища е най-развита, Източните Родопи са били оживено място, защото много поклонници се качвали до светилищата по различни поводи от целия Балкански полуостров. Откритата керамика и артефакти в скалните ниши и светилищата, показват произход от различни части на Балканския полуостров, даже и от северните части на полуострова отвъд река Дунав.
Според проф. Радунчева светилищната система в най-ниската си част е била култов център (без аналог в Европа), който се е състоял от 32 храма, посветени на различни богове.
Проф. Радунчева е един от най-големите критици на работата на екипа на доц. Николай Овчаров по Перперикон (Перперек) и скално-култовият комплекс край с. Татул. Тя споделя неведнъж, че консервацията на Перперек е недостатъчна и че археологическият обект вече се руши. Според нея начинът, по който са подкопани по време на разкопките (ръководени от Овчаров), всички зидове от различните епохи – Средновековие, късна античност, желязна епоха и каменно-медна епоха рано или късно ще рухнат. Тя заявява, че е неприемливо за консервацията на обекта, посетителите да стъпват навсякъде и с всяко невнимателно стъпване да нарушават баланса на древния градеж, като това би предизвикало перманентно разрушаване на обекта. По нейни свидетелства, от първото ѝ посещение на археологическия обект в края на 1970-те години са били разрушени много ценни следи, а именно – заличен е древен релеф с два лъва, както и изображение на зооморфна фигура, издялани на облегалката на трона в т.нар. „тронна зала“. Въпросните релефи са документирана на старите фотографии от обекта. Те имат и своя аналог в стенописите на Чатал Хююк в Анатолия (Анадола, Турция) от VІІІ хил. пр. Хр. – най-запазеният открит град от новокаменната епоха).
Радунчева също така споменава, че от двореца светилище на Перперек е бил демонтиран пласт плочи, служели за настилка и няколко скални фигури високи 3,5 m, които са били разположени в най-източната част на обекта. Очевидно за нея е, че фигурите са били напълно обезглавени и сега е запазен само единият крак на един от идолите и една част от седналата фигура. Това са праисторически идоли, които спомагат за датирането на комплекса.
Последните фотографии на проф. Радунчева са направени една година преди Николай Овчаров да получи правото на археологически разкопки, и само за един сезон, по нейните думи, да бъдат унищожени гореспоменатите артефакти. Тя не одобрява и промяната в наименованието на обекта, чието истинско название според водещите траколози е Перперек.
През 2009 г. става ясно, че проф. Радунчева и доц. Овчаров са в негласен конфликт заради начина, по който екипът на Овчаров третира археологическите обекти Перперек и Татул. Направената междувременно проверка на обектите установява, че: „интензивното медийно рекламиране на обектите е изместило на заден план тяхното качествено научно изследване“. Комисията заключава още, че състоянието на паметниците е аварийно и „заради неправилно разкриване на останките, в някои случаи е създадена опасност за запазване на оригиналните структури“.
Археолозите препоръчват изследователският екип да бъде увеличен, но мерки не са предприети от никоя отговорна институция. Подадени са документи до Министерството на културата и до Националния институт за паметниците на културата (НИПК). Единственото предприето след проверките на Перперек и Татул, е поставянето на ламаринен навес на обекта до село Татул на стойност 30 000 лв., но поставен така, че винкелите, на които се държи, минават през зидовете, които трябва да предпазва и то по начин, по който водите от дъждове и топящ се сняг се изливат в основата на стените.
В края на юли месец 2014 г. проф. Радунчева взима участие в Международна изследователска експедиция, за която е обявено, че ще изследва следи, оставени от древна цивилизация по праисторическите светилища Белинташ, Татул и Харман Кая.
В експедицията взимат участие и геологът проф. Робърт Шох, археоастрономът Робърт Бовал и астрофизикът Томас Брофи.
Учените са придружени и от екип на БНТ, който заснема работата им по проект за документален филм с работно заглавие „По следите на древните“, който се очаква да предизвика и международен медиен интерес към древното наследство на България, което е слабо познато в международен план и недобре изследвано.
Отзвукът от тази новина не се приема позитивно от Николай Овчаров. Той все пак признава в едно свое изказване по въпроса, че процедурите за международни експедиции са много тежки, но имат своето важно значение за България.
Проф. Ана Радунчева е известна на българската и световната научна общност с научните ѝ публикации, които наброяват около 80 статии, студии и монографии, сред които: