davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Rocío Aguirre Gil de Biedma

Rocío Aguirre Gil de Biedma (Madrid, 28 de mayo de 1964) es una agente inmobiliaria y política española de Vox, diputada de la xv legislatura de las Cortes Generales por Madrid.​
Nació el 28 de mayo de 1964, en la ciudad española de Madrid. Es hermana de la jurista y política Esperanza Aguirre.
Tras realizar estudios en la Universidad Complutense de Madrid, obtuvo la licenciatura en Geografía e Historia, con especialidad en Historia del Arte. Obtuvo una maestría en Administración de Empresas (MBA), por el Instituto de Empresa.​
Comenzó trabajando por cuenta ajena en la galería de arte Ansorena. Con 28 años, decidió fundar su primera empresa. Posteriormente, dedicó su actividad empresarial a la organización de eventos deportivos culminando con la organización de la Feria Internacional de Golf, Madrid Golf, de 2006 a 2017 en IFEMA y la feria de bicicletas, Unibike, también en IFEMA de 2012 a 2017. En 2015, la Real Federación de golf de Madrid, le concedió la Medalla de Oro al Mérito en golf por su contribución a la difusión y promoción del deporte del golf en la Comunidad de Madrid.​ En los últimos años ha trabajado como agente inmobiliaria en Madrid.
El 16 de enero de 2024, ingresó como diputada en el Congreso de los Diputados, por el partido Vox, en sustitución de la saliente Carla Toscano.​
Rafael Bardají

Rafael Luis Bardají López (Badajoz, 1959) es un sociólogo, politólogo y político español, considerado como uno de los ideólogos del partido político español Vox.​
Nacido en Badajoz en 1959, es nieto de Luis Bardají López, quien ocupó el cargo de ministro de Instrucción Pública y Bellas Artes en 1935. Se licenció en Ciencias Políticas y Sociología por la Universidad Complutense de Madrid.​
Especializado en geoestrategia y política internacional,​ en 1987 funda el Grupo de Estudios Estratégicos. Su experiencia en este campo hizo que fuera nombrado representante del Instituto Español de Estudios Estratégicos (IEEE).
Entre 1996 y 2004, formó parte del Gobierno de José María Aznar actuando como asesor ejecutivo de la Presidencia del Gobierno en materias de política internacional y terrorismo, acompañándole en dos visitas al presidente de los Estados Unidos George W. Bush.​ Además, fue consejero del Ministerio de Defensa, primeramente con Eduardo Serra y, posteriormente, con Federico Trillo-Figueroa. Se le considera el ideólogo de la intervención española en la invasión de Irak de 2003.​ En 2004, asumió el cargo de subdirector de Investigación y Análisis del Real Instituto Elcano, así como el puesto de director de Política Internacional de la Fundación para el Análisis y los Estudios Sociales (FAES). Mantuvo esta posición hasta 2016.​ Fue impulsor durante septiembre de 2010 del registro de la fundación sionista Friends of Israel Initiative (FOII), junto a Pablo Casado y Carlos Bustelo.​
A partir de 2016, colaboró con organizaciones neoconservadoras en los Estados Unidos. Asimismo, estableció relaciones con miembros del Partido Republicano, entre ellos Steve Bannon, jefe de campaña del presidente Donald Trump.​​
En 2018, se dio de baja en el Partido Popular para incorporarse al partido político Vox, en el que ha sido el principal canal que ha puesto en contacto a los dirigentes de Vox con el entorno neoconservador estadounidense.​
En el año 2019, se incorporó al consejo de administración de Explosivos Alaveses (Expal), empresa dedicada a la fabricación de armas y municiones.​
Luis Gestoso de Miguel

Luis Gestoso de Miguel (Cartagena, 20 de diciembre de 1962) es un político español.​Portavoz de Vox en el Ayuntamiento de Murcia (junio de 2024) y miembro del Comité Ejecutivo Nacional de Vox (enero de 2024)
Luis nació en Cartagena en 1962. Creció en varias partes de España, —Palma de Mallorca y Alicante— debido al trabajo de su padre como magistrado. Se educó en un colegio jesuita de Alicante antes de iniciar la carrera de Derecho en la Universidad de Murcia. Sin embargo, trasladó sus estudios a la Escuela Naval Militar y se convirtió en reservista de la Armada española. También trabajó como consultor medioambiental para diversas empresas dentro y fuera de España.​​
Fuera de la política, es un entusiasta de las motocicletas y conduce una Harley-Davidson de la policía de Nueva York. Pertenece a la Asociación Privada de Archivos de la Iglesia Católica "Orden de los Pobres Caballeros de Cristo", dedicada a obras de caridad y ayuda al necesitado.
Está casado y tiene dos hijos.​
Luis fue miembro del Partido Popular (PP) durante treinta años y se hizo amigo del futuro líder de Vox, Santiago Abascal, durante su etapa en el Partido Popular del País Vasco. Durante ocho años fue director general de Seguridad Ciudadana y Emergencias de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia. Después intentó unirse a Ciudadanos, pero dimitió al ser investigado por corrupción, en un caso de urbanismo en Molina de Segura, cuando era concejal de Urbanismo y Medio ambiente.​Siendo finalmente absuelto.​
En las elecciones generales españolas de abril de 2019, Gestoso fue elegido miembro del Congreso de los Diputados por Murcia y es el presidente regional de Vox en la provincia. Durante su etapa como diputado en el Parlamento español fue vocal de la Comisión de Interior, la Comisión de Agricultura, Pesca y Alimentación y de la Comisión sobre Seguridad Vial.​Tras las elecciones municipales de 2023 en Murcia, Gestoso consiguió un escaño, siendo nombrado portavoz de Vox en el Ayuntamiento de Murcia.​
Santiago Abascal incluyó en su Comité Ejecutivo Nacional (CEN) a Luis Gestoso en enero de 2024, de cara a la Asamblea General de Vox que elegirá al candidato del partido para los próximos años.​
Vox Castilla y León

VOX Castilla y León es la candidatura y agrupación de VOX en la Comunidad autónoma de Castilla y León. Es una formación de extrema derecha,​ encuadrada por algunos autores dentro de la derecha radical populista,​ que posee 13 escaños en la Cortes de Castilla y León, obteniendo representación por primera vez en las Elecciones a las Cortes de Castilla y León de 2019. Sin embargo, al igual que en el resto de Comunidades Autónomas, el partido a nivel regional no existe y es un nombre simbólico que se le otorga a su representación en la región correspondiente.
El partido ha estado encabezado por el diputado Jesús García Conde,​ natural de Valladolid, desde 2019 hasta 2021. El líder de la formación en Castilla y León es Juan García-Gallardo que, hasta el 12 de julio de 2024, también ostentó el puesto de Vicepresidente de la Junta de Castilla y León en el Segundo Gobierno de Alfonso Fernández Mañueco.
Para las Elecciones a las Cortes de Castilla y León de 2022, el partido designó a Juan García-Gallardo como candidato a la presidencia de dicha Comunidad Autónoma,​ encabezando la lista electoral por Valladolid.
Las candidaturas de Vox en Castilla y León entraron en las instituciones por primera vez en 2019.
Su líder Juan García-Gallardo recibió numerosas críticas entre otras cosas por sus palabras sobre las despoblación​ con afirmaciones como que olvidamos que el fin del sexo es la procreación además de tuits calificados de racistas, machistas y homófobos.​
En octubre de 2023, la Consejería de Cultura y Turismo en manos de VOX, gasto 17.000 euros en el logo de 'Castilla y León Excelente'. El logo resultó estar sacado de un banco de imágenes cuyos derechos de explotación es de tres euros y el eslogan sacado de una campaña publicitaria de la Comunidad de Madrid.​​
Santiago Abascal Escuza

Santiago Abascal Escuza (30 October 1949 – 23 July 2017) was a Spanish politician.
Abascal was born in Amurrio, Álava. His father, Manuel Abascal Pardo, was the town's mayor during the years of Francoist Spain. With his wife Isabel Conde Álvarez, he had three children. His son Santiago Abascal became the leader of Vox, while Abascal Escuza's wife, daughter and sister-in-law were all candidates for the party too.
During the Spanish transition to democracy, he joined the Spanish National Union (UNE) in 1976, which merged into the People's Alliance (AP) two years later, before becoming the People's Party (PP). He served in Amurrio Town Hall, the Juntas Generales de Álava, and in the Congress of Deputies from April 2003 to 2004. He was targeted by ETA for his political activities, facing arson, vandalism and assassination attempts; he was protected by the Civil Guard and state security.
In 2013, he was named in the Bárcenas affair. He admitted that he was given €12,000 by the PP in 1999, but could not remember who gave it to him.
Abascal later joined Vox, the party led by his son. He was their lead candidate in the 2016 Basque regional election and was hospitalised during the campaign in September, due to illness. He remained in hospital in Galdakao until his death on 23 July 2017, aged 67.
Spanish Teen Rally

Spanish Teen Rally is a 2014 Spanish documentary film directed by Amparo Fortuny. The film delves into the world of a group of teenagers whose protests in defense of Public Education triggered the so-called Valencian Spring [es; ca]. It was the very first experience of protest for many of them and lead to their crash with reality. Not only did these teenagers become the symbol of the student protests throughout Spain; they also became a reflection of the youth's disenchantment facing an uncertain future in a country where the austerity policies are beginning to seriously affect society.
The feature documentary Spanish Teen Rally (Estudiar en primavera) premiered at Cineteca Matadero Madrid. Centre for Contemporary Creation. It was well received by the media and has been screened internationally at various film festivals.
In February 2012 the students of the Lluís Vives High school participated in several demonstrations to protest against the cutbacks in the educational budgets of the Valencian Autonomous Community. The police’s performance in those demonstrations was extremely controversial and appeared in many international media. This sparked the interest of Parents Associations and both Student and International Organisations, such as Amnesty International and Save the Children.
The soundtrack is formed by the track "Law and Moral" of the band from Murcia Klaus & Kinski and a small piece of Joseph Carl Breil’s composition for the 1916 film Intolerance by D. W. Griffith.
"Law and Moral" is the leit motif of the documentary. The video clip repeatedly conveys, from a light hearted point of view, the attitude of the main characters in the film. This attitude on occasions is energetic and enthusiastic, and nihilist and disenchanted on others.
The musical segment of Intolerance belongs to the battle and fall of Babylonia (minute 90’). The film alternatively describes stories of injustice. Each of these stories, from different ages and cultures, share the themes of inhumanity, intolerance, hypocrisy, persecution, discrimination and injustice that different social, religious and political systems have reached throughout time.
Intolerance was restored in 1989 by Thames Television for Channel 4. The version that appears in Spanish Teen Rally is the digital recording by the Symphonic Radio Orchestra of Luxembourg conducted by Carl Davis.
Government of Carlos Mazón

The government of Carlos Mazón was formed on 19 July 2023, following the latter's election as President of the Valencian Government by the Corts Valencianes on 13 July and his swearing-in on 17 July, as a result of the People's Party (PP) emerging as the largest parliamentary force at the 2023 regional election. It succeeded the second Puig government and is the incumbent Valencian Government since 19 July 2023, a total of 624 days, or 1 year, 8 months and 15 days.
Until 2024, the cabinet comprised members of the PP and Vox, as well as a number of independents proposed by the first party. On 11 July 2024, Vox leader Santiago Abascal forced the break up of all PP–Vox governments at the regional level over a national controversy regarding the distribution of unaccompanied migrant minors among the autonomous communities.
Mazón's government saw a number of cabinet changes during its tenure:
The Council of Government was structured into the offices for the president, the two vice presidents, nine ministries and the posts of secretary and spokesperson of the Council. From July 2024, the Council would include only one vice president. The number of ministries was increased to 11 in November 2024, with the post of the second vice president being reestablished.
Carlos Mazón's government is organised into several superior and governing units, whose number, powers and hierarchical structure varied depending on the ministerial department.
List of political parties in France

This article contains a list of political parties in France.
France has a multi-party political system: one in which the number of competing political parties is sufficiently large as to make it almost inevitable that, in order to participate in the exercise of power, any single party must be prepared to negotiate with one or more others with a view to forming electoral alliances and/or coalition agreements.
The dominant French political parties are also characterised by a noticeable degree of intra-party factionalism, making each of them effectively a coalition in itself.
Up until recently, the government of France had alternated between two rather stable coalitions:
This was the case until the 2017 presidential election, when Emmanuel Macron of the centrist La République En Marche! defeated Marine Le Pen of the far-right National Rally in the second round. This was the first time in which a third party had won the presidency, as well as the first time that neither of the major coalitions had appeared in the second round of a presidential election. This was followed shortly by a significant victory for LREM in the 2017 legislative election, winning a majority of 350 seats. Both the traditional coalitions suffered major defeats.
In the 2022 presidential election, the same scenario repeated, with Emmanuel Macron being again victorious. Both traditional parties (Socialist Party and The Republicans) scored less than 5% each, with Jean-Luc Mélenchon's La France Insoumise emerging as the dominant left-wing party, ranking third in the first round.
The National Rally (previously known as the National Front before a name change in 2018) has also experienced significant successes in other elections. Since 2014, the party has established itself as a major party in France, finishing in first place in the 2014 and 2019 European elections as well as in the 2015 local elections, though the party failed to win government in any regions due to the last-ditch alliance between the centre-left and the centre-right coalitions in Hauts-de-France and Provence-Alpes-Côte d'Azur.
Waaqeffataa

Waaqeffataan (waaqeffataa) nama amantii Waaqeffannaa hordofuudha. Waaqeffattooni sirna fi seera Waaqeffannaan bulu. Waaqeffataan ayyanoota ammachiisa, booranticha, ateetee, wadaajo, Irreecha, taaboree, ingiccaa, darbaa fi gannii kabaju. Waaqeffattoonni gaafa ayyaanota adda addaa kabaju Waaqa galateeffachuu fi waaqeffachuuf ni eebbisu.
Lammaa Magarsaa

Lammaa Magarsaa pirezidaantii naannoo Oromiyaa ti. Lammaan Fincila Diddaa Gabrummaa 2015/2016 booda gara dhuma 2016 aangoo kan qabate yoo ta'u haala bulchiinsa naannichaa fooyyeessuuf tattaaffii guddaa godhe.
Lammaa Magarsaa Wallagga Bahaa aanaa Gudayyaa Biilaa keessatti tilmaamaan naannoo bara 1970 dhalate. Lammaan digirii jalqabaa Yuunivarsiitii Finfinneerraa damee barnootaa Saayinsii Siyaasaa fi Hariiroo Addunyaalessaatin fudhate. Itti aansunis yuunivarsiituma kanaraa digirii lammaffaa Hariiroo Addunyaalessaatin fudhateera. Digirii doktorummaa barachaa wayita jiru, pirezidaantii Oromiyaa ta'ee waan muudameef, garaa guutuun uummata tajaajiluuf jecha barnoota addaan kute.
Lammaan yeroo dheera biiroolee dhimma nageenya wajjin wal qabatan keessa hojjachaa ture. Akkaataa kanaan Komishinerii Poolisii Oromiyaa ta'uun tajaajileera. Kana malees, hogganaa tika nageenyaa fi hogganaa Daldalaa fi Misooma Gabaa ta'ee hojjateera. Odoo pirezidaantii ta'ee hin muudamin dura ammoo af-yaa'ii Caffee Oromiyaa ta'uun hojjateera.
Lammaan Onkoloolessa 23, 2016 pirezidaantii naannoo Oromiyaa fi dura ta'aa DhDUO ta'ee filatame. Lammaan akkuma aangoo qabateen tarkaanfiiwwaan addaaddaa fudhateera. Kan jalqabaa lafa investerootaf kennamee garuu hin misoomin hunda irraa fuudheera. Lafa kanas kaansaa baankii lafaatti akka deebi'u yoo godhu kaan ammoo qonnaan bulaaf akka deebi'u godheera.
Kana malees, investimeentii addaddaa kan hawaasa naannicha tajaajilaa hin jiirre ykn seeralan ala sochao'aa ture hedduu cufsiise. Kaampaaniwwan karaa seera alaa albuudota addaddaa baasan hedduus heeyyama irra fudhateera.
Jijjiirama kitaaba barnootaa Afaan Oromoo wajjin walqabatee mormii ka'e sababeeffachuun koree hayyootaa dhimma kana qoratu hundeesseera. Gabaasa koreen kun dhiheesserratti hundaa'ee kitaabonni duraanii hojiitti akka deebi'an godheera.
Gaaffii uummannii Oromoo poolisiin federaalaa akka Irreecha 2017 irratti hin argamne dhiyeesseen, Lammaan nageenyi Irreecha 2017 poolisii oromiyaa fi folledhaan qofa akka eeggamu, poolisiin federaalaa akka hin dhufne dhorkeera. Sana malees, Calanqootti, Agaaziin yeroo uummata ajjeesu, "odoo nannon hin waamin Agaazin maalif akka dhufe hin beknu. Warra seera darbanii lubbuu namaa dabarsan seeratti dhiyeessina." jechuun koree dhimmicha qoratu hundeessee ture.
Boheme

Boheme е вторият студиен албум на френското ню ейдж дуо Дийп Форест, издаден е в повече от 35 държави и е носител на награда Грами в категорията Най-добър уърлд албум. За разлика от албума „Deep Forest“ в този си проект Санчез и Муке залагат почти само на използването на семпли от Евразия, променяйки изцяло звученето, което са предложили в дебютното си издание. Албумът използва изключително много семпли от източноевропейските цигани живеещи в област Бохемия откъдето и името на самия албум. Дуото също така смесва електронна музика с традиционни унгарски песни, сред които е и един от най-големите им хитове „Marta's Song“.
Песента „Bulgarian Melody“ използва текст от българска народна песен, но изпята от унгарската певица Марта Себестен. Въпреки че името на песента предполага използването на българска народна музика, това е единствената песен в албума, в която не са използвани нито електронни семпли, нито оригинално етно звучене, а само пиано и вокали.
Песента „Lament“ е единствената песен, в която са използвани само семпли от Азия и по-конкретно текстът на монголска народна песен.
Около песента „Freedom Cry“ възниква скандал, защото се оказва, че вокалът в песента Карой „Хутян“ Рошташ фактически никога не е получавал заплащане за придобиване на авторски права над записите му, нито семейството му след смъртта му през 1986 година. Самите Дийп Форест използват готов семпъл записан преди повече от десетилетие от Клод Флажел, който твърди, че е платил 1500 форинта на Рошташ. Случаят е документиран и през 1996 г. издаден като документален филм със заглавието „Хутян“.
Бистра Величкова

Бистра Величкова е съвременна българска писателка и журналистка.
Бистра Величкова е родена през 1986 г. в София. Дъщеря е на журналистката и поетеса Венцеслава Тодорова. Баща ѝ е доктор на техническите науки, инженер Петър В. Величков. Внучка е на Васил Величков – първият български пилот на реактивен самолет Як-23. Баба ѝ по майчина линия – д-р Бистра Тодорова, е известна и утвърдена в столицата педиатърка, работила над 40 години в IV градска болница в София. Дядо ѝ, инж. Тодор Тодоров, е бил строителен инженер, получил образованието си в Мюнхен, Германия.
Завършва с бакалавърска степен по журналистика в Софийския университет „Св. Климент Охридски“ (2009) и магистратура по европейски науки в Университета в Твенте, Холандия и Вестфалския-Вилхелмс Университет в Мюнстер, Германия (2011). Доктор е по журналистика от Софийския университет „Св. Климент Охридски“ (2019), с дисертация на тема: „Факт и фикция в мемоарния разказ след 1990 г.“.
Като журналист е работила и публикувала статии и рецензии в областта на изкуството и културата, както и обществените въпроси във вестник „Преса“, вестник „Дневник“, БТА, вестник „Култура“, вестник „Труд“, Е-vestnik, WebCafe, OFFNews, списание „Жената днес“, списание „Образование“, списание Banitza, Internal Voices (Белгия), Fiction Writers Review (САЩ) и др.
Нейни разкази и стихове са отпечатвани във вестник „Литературен вестник“, вестник „Стършел“, „Труд“, „Факел“, списание „Гранта“, списание „ЛИК“, списание Vagabond, списание „Море“, списание „Съвременник“, списание „Страница“, списание „НОпоезия“, списание „Кръстопът“, Dictum, LiterNet, Public Republic, Diaskop Comics, Stihi.ru (в превод на руски език), в американските списания Drunken Boat и Catamaran Literary Reader (в превод на английски език), антологията „След комунизма“ (2020 г.) (в превод на персийски език), съставена от Фарид Гадами и публикувана в Иран.
Произведенията ѝ са отличени с награди на литературните конкурси: за къс разказ „Париж без любов“ (2010) и награда „Рашко Сугарев“ (2012), за поезия – „Веселин Ханчев“ (2012 г.), „Димитър Бояджиев“ (2013 г.), „С море в сърцето“ (2016 г., 2020 г.), Tetradkata (2021 г.). През 2012 г. е стипендиант на Фондация „Елизабет Костова“ в Созополския семинар по творческо писане.
Дебютният ѝ сборник разкази „Малка, мръсна и тъжна“ (ИК „Рива“, 2014), печели I награда на Националния конкурс за дебютна литература „Южна пролет“ в Хасково (2015 г.). Книгата е сред номинираните за годишната литературна награда „Ваня Константинова“ – 2016. Книгата е включена в каталога Contemporary Bulgarian Writers (2015), представен на Панаира на книгата във Франкфурт, Германия. Втората ѝ книга и първа поетична, „Бог в очакване на дилъра“ („Ерго“, 2018 г.) е номинирана за Наградата за нова българска поезия „Николай Кънчев“ 2018. Третата ѝ книга с разкази „Ресто“ (Изд. „Ерго“, 2023 г.) печели III награда на Националния литературен конкурс за наградата „Йордан Радичков“ в Берковица.
Носителка е на следните награди:
Петмез

Петмѐз (на турски: Pekmez), в България наричан още рачел, маджун, адъ, представлява сгъстен сироп от плод с високо съдържание на захар – захарно цвекло, захарна тръстика, грозде, диня, сини сливи, тиква. В него не се прибавя допълнително количество захар.
Употребява се за подслаждане на ошав, може да се яде с хляб, брашнени каши или да се подслади качамак. Широко разпространен е в България до 50-те години на XX век.
За да се сгъсти сокът, се използва нагорещено желязо, пресята дървесна пепел или глина, които се поставят във врящата смес. Когато сокът е изврял наполовина, в петмеза могат да се сложат парченца тиква, пъпеш, малки зелени домати, зърна от грозде, дюли, праскови, ябълки, круши, орехови ядки, запечени бадеми. За да останат твърди, трябва да преседят във варов разтвор за около 1,5 – 2 часа. Ако се използват тиква или дюли, те трябва да преседят по-малко, защото са по-твърди.
Краставица

Краставицата (Cucumis sativus) е едногодишно двусемеделно растение от семейство Тиквови. Съдържа голямо количество вода и е много разпространена. Семената са бели, с дължина до 1 сантиметър.
Краставицата е култивирана в Индия преди около 3000 години. Предполага се, че е пренесена в Европа от Александър Македонски.
Ранните изследователи и туристи са пренесли краставиците в Индия и други части на Азия. Те са били много популярни в древните цивилизации на Египет, Гърция и Рим, които са ги използвали не само като храна, но също така и поради благоприятните им за кожата лечебни свойства. Отглеждането на краставици в оранжерии е било въведено по времето на Луи XIV. Ранните колонизатори от своя страна са пренесли краставиците в Съединените щати.
Засажда се в началото на май и се бере през август. Известни сортове са „Сандра“ и „Гергана“. Сред тях важно място заемат и дребните краставички, наречени корнишони. Известни сортове от тях са „ТОНИ“ и „Деликатес“.
Арменска краставица

Арменска краставица или Сребрист пъпеш (Cucumis melo flexuosus) е растение от семейство Тиквови (Cucurbitaceae), разновидност на пъпеша. Арменската краставица се отглежда основно в Армения, Китай и Близкия изток.
Едногодишно лианообразно растение. Може да достигне до 3 метра дължина. Цветовете са жълти. Плодовете са светлозелени със сребриста окраска с дължина 45-50 cm и тегло до 1 кг.
Растението е топлолюбиво и не понася по-висока влажност на въздуха. Отглежда се в добре изораната почва с високо съдържание на хранителни вещества. Оптималната температура за покълване е около 25 °C. Първите плодове се прибират около 70 дни след поникването на растенията. При добра година от едно растение може да се получи от 5 до 10 кг. Арменската краставица има дълъг вегетационен период (непрекъснато плододаване), отличава се с висока устойчивост на болестите брашнеста мана и гниене, както и устойчивост при понижаване на температурата по време на плододаване. В кулинарията се използват младите плодове, употребяват се като краставиците, в сурово състояние или в туршии. Плодовете са най-ароматни, когато са с дължина 12-15 см. В Близкия изток се употребяват мариновани.
Морски краставици

Морските краставици (Holothuroidea) са клас морски животни с продълговата форма на тялото и жилава кожа. Много от видовете и родовете неофициално са известни като морски краставици и се консумират от хората. Подобно на всички бодлокожи, морските краставици имат ендоскелет точно под кожата – калцирани структури, които обикновено са минимални и микроскопични и преминават към съединителната тъкан.
В България наименованието морска краставица погрешно се използва и за луда краставица (Ecbalium elaterium) – лечебно средство за синузит.
Има видове, които за да се защитят, хвърлят навън червата си!
Кафява морска краставица

Кафявата морска краставица (Isostichopus fuscus) е вид морска краставица от семейство Stichopodidae. Видът е застрашен от изчезване.
Разпространен е в Галапагоски острови, Гватемала, Еквадор, Колумбия (Малпело), Коста Рика (Кокос), Мексико (Ревияхихедо), Никарагуа, Панама, Перу, Салвадор и Хондурас.
Обитава крайбрежията на заливи. Среща се на дълбочина от 6 до 13 m, при температура на водата около 22,3 °C и соленост 34,6 ‰.
Популацията на вида е намаляваща.
Serbian salad

Serbian salad (Serbian: Српска салата / Srpska salata) is a vegetable salad, usually served during summer with roast meat and other dishes. It is made from diced fresh tomatoes, cucumber and onions, usually seasoned with sunflower oil or olive oil, salt and commonly with a variety of hot pepper similar to cayenne pepper and called feferon. It is similar to the traditional salads of other Balkan countries and the Eastern Mediterranean, such as shopska salad, Greek salad, Arab salad, Israeli salad and Turkish shepherd's salad.
Coffee culture in the former Yugoslavia

Coffee culture has a long history in the region of former Yugoslavia. Coffee drinking has been an important cultural practice since the introduction of coffee to the Balkans during the Ottoman period. The distinct type of coffeehouse in former Yugoslavia is the kafana / kavana, and the traditional form of coffee served in these is the "Turkish coffee" (unfiltered).
Serbs were influenced by Ottoman culture following the Ottoman conquest, and as early as the 16th century, a coffeehouse was in business in Dorćol, a trading centre in Belgrade at that time. During this period, coffee was served in caravanserais and meyhanes. The businesses in Belgrade began to be called kafanas after 1739, when the Ottomans regained Serbia from Austria. At that time, the most notable kafana was Crni orao ("The Black Eagle") in Dorćol, mentioned by traveller Kepper, who noted that the kafanas were divided by religion. The apogee of number of kafanas in Belgrade was in the 19th and 20th centuries.
The kafana was the common meeting place for consultations over village or zadruga affairs. In the early 20th century, Serb peasant leaders often met in kafanas, while Croat peasants did not, looking at it as an urban practice, and, instead of black coffee, drank wine. Women were at the time prevented from kafanas by a strong social prohibition.
In the 1900s, young Serbian nationalists in Belgrade met in the city's kafanas where they openly discussed hatred for Austro-Hungary, and desire for Yugoslavism. Gavrilo Princip, the assassin of Archduke Franz Ferdinand, visited those kafanas in 1912. The Crni konj ("Black horse") café in Varoš-kapija quarter was a meeting place for Ottoman Serb refugees and pečalbars (seasonal workers).
In the late 1970s, a new type of drinking establishment first appeared in Yugoslavia: the caffe bar or colloquially kafić. These bars normally serve espresso instead of Turkish coffee, tea and soft drinks, as well as a wide selection of alcoholic beverages, but no food. Caffe bars are found in all cities, most shopping centers and at larger gas stations. They have become an essential part of social life as a meeting place for people of all ages, including families with children. University students are among the most frequent patrons of caffe bars. Many people come to caffe bars to smoke cigarettes, which is generally allowed in most ex-Yugoslavian countries, even indoors.
In big cities, seaside towns and other places visited by tourists, caffe bars have large outdoor seating areas, as well as television screens, mainly for watching live sports. Larger caffe bars are sometimes also nightclubs, featuring performances by popular local musicians, often in the turbo-folk genre.
Kafanas continue to operate, especially in Serbia, as a type of restaurant specializing in traditional cuisine and also serving alcohol and coffee. Traditional kafanas and modern caffe bars are separate types of establishment.
Метростанция „СУ „Св. Климент Охридски““

Метростанция „Софийски университет „Св. Климент Охридски““ е станция на Софийското метро. Станцията се обслужва от линии М1 и М4 и е въведена в експлоатация на 7 септември 2009 г.
След пускането в експлоатация на Трети метродиаметър, тя става трансферна станция. Касовата зала в южния вестибюл на станцията е закрита и е изградена до вход/изход 6, а платената зона се разширява, за да обхване травалаторния тунел и се свързва с новата касова зала на метростанция „Орлов мост“, обслужвана от метролиния М3. В дъното на перона, откъм коловоза в посока „Люлин“, е изграден асансьор, позволяващ на трудноподвижни пътници да се прекачват самостоятелно.
Пред университета, между кръстовището на бул. „Цар Освободител“ и бул. „Васил Левски“ и Орлов мост, е разположена метростанция „СУ „Св. Климент Охридски““. Метростанцията обслужва изключително големия пътникопоток на Орлов мост и натоварения бул. „Васил Левски“, Софийски университет, административната част и жителите от района на пешеходната достъпност.
Подлезът пред университета е включен в общия комплекс като част от неплатената зона на западния входен вестибюл на станцията. Източният вестибюл, чрез вход в парковата зона, осигурява връзка с парка, а посредством подлезна връзка, оборудвана с подвижни тротоари, се свързва с пл. „Орлов мост“, подлеза на ул. „Сан Стефано“ и метростанция „Орлов мост“. По този начин „СУ „Св. Кл. Охридски““ се явява една от най-комуникативните метростанции в София. Това я прави и една от станциите с най-голям пътникопоток. Заедно с метростанция „Орлов мост“, станцията има 13 вход/изхода.
Достъпност до перона е осигурена с асансьори в двата вестибюла на станцията.
Архитект на станцията е Красен Андреев. Архитект на обновленията на подлезите пред университета и на ул. „Сан Стефано“ е Фарид Пактиавал. Станцията е с висок плафон, островен перон и таван, оформен като свод.
Станцията е отличена с Голямата награда в раздел „Строителен проект с изключителна обществена значимост“ в конкурса за най-красива сграда на 2009 г. на в. „Строителство Градът“.
Метростанция „Софийски университет „Св. Климент Охридски““ е трансферна с метростанция „Орлов мост“, обслужвана от метро линия М3.
Метростанция „Софийски университет „Св. Климент Охридски““ се обслужва от 13 автобусни линии от дневния градски транспорт и 2 линии от нощния транспорт:
Метростанция „Софийски университет „Св. Климент Охридски““ се обслужва от 7 тролейбусни линии:
Метростанция „Софийска Света гора“

Метростанция „Софийска Света гора“ е станция от линия М4 на Софийското метро, въведена в експлоатация на 2 април 2015 г.
Метростанция „Софийска Света гора“ е разположена в промишлена зона „Гара Искър", северно от кръстовището на ул. „Неделчо Бончев" и ул. „Подпоручик Йордан Тодоров" и завършва до кръстовището на ул. „Подпоручик Йордан Тодоров" и ул. „Подполковник Васил Златарев". Станцията има два вход/изхода – за всеки вестибюл е изграден отделен вход/изход.
Архитектурният проект е на ателие „Серафимови“. Станцията е надземна, на „мостова" конструкция, като носещите конструктивни елементи са разположени в площта между двете платна на улицата. Специфичното ситуационно решение на метростанцията налага достъпа на посетителите до пероните да се реализира чрез пасарелки над уличните платна, по една за всеки перон. По тази причина за всеки един от двата перона е реализиран вестибюл, разположен на покритата и остъклена пасарелка. Общата дължина на метростанцията е 115 m.
Метростанция „Софийска Света гора“ се обслужва от 1 автобусна линия от дневния градски транспорт:
Метростанция „Младост 1“

Метростанция „Младост 1“ е станция на Софийското метро. Станцията се обслужва от линии М1 и М4 и е въведена в експлоатация на 8 май 2009 г.
Станцията е разположена между кръстовищата на бул. „Андрей Сахаров“ с бул. „Йерусалим“ в жк. „Младост 1“ и пазара от двете страни на булеварда в посока бул. „Александър Малинов“. Станцията има изградени два подземни вестибюла, които са свързани с подлезите на кръстовището и 5 вход/изхода.
Достъпност до перона е осигурена с асансьор в източния вестибюл, достъпен през вход/изходи от 1 до 3.
Архитекти на станцията са Елена Пактиавал и Фарид Пактиавал. Тя е подземна, със странични перони и плитко заложение и с дължина на перона 105 m. Станцията е изпълнена в сини тонове с бледо жълти стени и под. Над пероните са разположени напречни сводови сегменти от окачен таван тип „Хънтър Дъглас“, които отразяват светлината.
Станцията се обслужва от две метро линии – М1 и М4. След метростанция „Младост 1“ двете линии се разделят в отделни трасета. Линия М1 продължава към метростанция „Бизнес парк София“, а линия М4 – към „Летище София“.
Метростанция „Младост 1“ се обслужва от 4 автобусни линии от дневния градски транспорт и 1 от нощния транспорт:
Метростанция „Младост 1“ се обслужва от 1 тролейбусни линии:
Във връзка със строителството на метролинията от „Орлов Мост“ до „Слатина“, тролейбусна линия 5 е временно скъсена до Окръжна болница „Св. Анна“.
Метростанция „Сердика“

Метростанция „Сердика“ е станция на Софийското метро. Станцията се обслужва от линии М1 и М4, въведена в експлоатация на 31 октомври 2000 г.
След пускането в експлоатация на Втори метродиаметър, тя става първата трансферна станция в Софийското метро. В края на източната част на перона, отстрани на ескалаторите, са изградени коридори, които отвеждат пътниците към метростанция „Сердика 2“, обслужвана от метролиния М2. Връзката е снабдена с ескслатори и асансьор, позволяващи на трудноподвижни пътници да се прекачват самостоятелно.
Метростанция „Сердика“ е разположена в централната част на София на бул. „Княгиня Мария Луиза“ и пл. „Света Неделя“. Трасето на метрото в района на станцията преминава под нивото на археологическия комплекс „Сердика“ в близост до Западната порта на древния град (I в.пр.н.е. – V в.сл.н.е.). След пускането в експлоатация на линия М2, станцията става трансферна със станция „Сердика 2“. Заедно двете станции имат 12 вход/изхода.
Достъпност до перона е осигурена с асансьор в западния вестибюл, достъпен през вход/изходи 11 и 12.
Архитектурното оформление представлява своеобразна симбиоза между съвременно третиране на античните находки, разкрити над станцията и модерното архитектурно решение на интериора. Състои се от подови настилки от розов гранит, стени, облицовани с камък и със стоманени плоскости и окачен таван с вълнообразни перфорирани елементи.
Проектът е дело на арх. Красен Андреев.
Метростанция „Сердика“ е основен транспортен възел в градския транспорт на София. Тя е и в близост до централната спирка на нощния транспорт, разположена на пл. „Александър Батенберг“.
Станцията е трансферна с линия М2 през връзка в платената зона с метростанция „Сердика 2“.
Метростанция „Сердика“ се обслужва от 1 туристическа и 4 линии на нощния транспорт:
• Туристическа линия 200;
• Автобусни линии от нощния транспорт: N1, N2, N3, N4.
Метростанция „Сердика“ се обслужва от 8 трамвайни линии:
Метростанция „Обеля“

Метростанция „Обеля“ е станция на Софийското метро, обслужвана от линии М2 и М4. Въведена е в експлоатация на 20 април 2003 г.
Метростанция „Обеля“ се намира в западния край на Линия М2 между двата микрорайона на ж.к. „Обеля“. Входните вестибюли са разположени от двете страни на река „Какач“, съответно южният от страната на ж.к. „Обеля 1“, а северният от страната на ж.к. „Обеля 2“. Според оригиналния проект, станцията трябва да има 4 вход/изхода с два вестибюла. След свързването ѝ с отсечката в ж.к. Надежда източният вестибюл на станцията е реконструиран, за да позволи пътници да преминават през горното ниво на вестибюла.
Станцията е наземна със странични перони и стоманена покривна конструкция от структурни тръбни елементи. Част от станцията е изградена върху мост на река „Какач“. До северния вестибюл е изградена буферна автогара за крайградските и градските автобуси, която е закрита през 2012 г. и преобразувана в нерегулиран паркинг. В близост преминава и трамвайна линия със спирка до метростанцията. По този начин е осигурена връзка между три вида градски транспорт – метро, автобус и трамвай, както и с крайградските автобусни линии.
Архитектурният проект на станцията и околното пространство са дело на арх. Красен Андреев и арх. Детелин Мушев.
Станцията се обслужва от две метро линии – М2 и М4. Влаковете от линия М4, пристигащи на метростанция „Обеля“ от метростанция „Сливница“ продължават като влакове от линия М2 към метростанция „Витоша“. В обратната посока, влаковете от линия М2, пристигащи на метростанция „Обеля“ продължават като влакове от линия М4 към метростанция „Летище София“. Това условно разделение на линиите ще стане постоянно, когато се изгради метростанция „Модерно предградие“, където линиите ще бъдат физически разделени и всяка от двете линии ще има независимо разписание.
Метростанция „Обеля“ се обслужва от 5 автобусни линии от дневния градски транспорт и 1 от нощния транспорт:
Метростанция „Обеля“ се обслужва от 1 трамвайна линия:
Метростанция „Медицински университет“

Метростанция „Медицински университет“ е станция от линия М3 на Софийското метро. Въведена е в експлоатация на 26 август 2020 г.
Метростанцията е разположена западно от бул. „Пенчо Славейков“ на кръстовището му с бул. „Прага“. Станцията има два вестибюла и 5 вход/изхода.
Метростанция „Медицински университет“ се обслужва от 3 автобусни линии от дневния градски транспорт и 1 линия от нощния транспорт:
Метростанция „Медицински университет“ се обслужва от 3 тролейбусни линии:
Метростанция „Орлов мост“

„Орлов мост“ е станция от линия М3 на Софийското метро. Открита е на 26 август 2020 г. като част от участъка „Хаджи Димитър“ – „Красно село“ и е трансферна станция с линии М1 и М4, обслужващи метростанция „Софийски университет Св. Климент Охридски“. Поради нуждата да премине, както под Перловската река, така и под съществуващите тунели на Първи метродиаметър, метростанция „Орлов мост“ е най-дълбоката по линия М3 – 28 метра.
Станцията е разположена под западното пътно платно на бул. „Евлоги и Христо Георгиеви“ до Орлов мост. Тя е с един централен вестибюл и има 13 вход/изхода. Два от вход/изходите са в Княжевската и Борисовата градина. Станцията е със странични перони. Дълги са 105 m, а широчината им е по 4,5 m. Метростанцията е ситуирана успоредно и непосредствено до покритата част на Перловска река.
Достъпност до перона е осигурена с асансьори в двата вестибюла на станцията.
Архитект на станцията е Красен Андреев. Тя има един централен вестибюл, разположен на тераса над пероните. Перонната зала е подобна на тази на метростанция „Сердика 2“. Пространството е оформено като тунелен свод. Съчетание на зелено, оранжево и жълто създават интериора на тази станция. В двата края на пероните има апликации на два орела, направени от неръждаема стомана. Те са дело на известния скулптор Митко Динев. Негов е и Символът на Европейския съюз, намиращ се на перона на станция „Европейски съюз“.
Вестибюлът излиза в касова зала, разположена в подлез под бул. „Цар Освободител“, като съществуващият травалаторен тунел, който води към метростанция „Софийски университет „Св. Климент Охридски““ е включен в платената зона и позволява прекачване към метролинии М1 и М4. Това е най-дългата трансферна връзка в метро мрежата. От терасата над пероните има връзка с тунел под Перловската река, която излиза с каса в подлез „Царевецъ“ и изходите му в Борисовата градина и ж.к. Яворов.
Метростанция „Орлов мост“ е трансферна с метростанция „Софийски университет „Св. Климент Охридски““, обслужвана от метролинии М1 и М4.
Метростанция „Орлов мост“ се обслужва от 13 автобусни линии от дневния градски транспорт и 2 линии от нощния транспорт:
Метростанция „Орлов мост“ се обслужва от 7 тролейбусни линии:
Дървеница

Дървеница е малък квартал, разположен югоизточно от центъра на София, в административен район „Студентски“ на Столична община. Бил е село до 1961 година, когато е присъединен към столицата като квартал. Близостта на Дървеница до Студентски град и много от висшите учебни заведения го прави особено привлекателен за живеене от студенти и млади семейства.
На юг Дървеница граничи с кв. Малинова долина, като ги разделя бул. „А. Ляпчев“. На изток Дървеница граничи с жк Младост-1, на север с жк. Мусагеница, а между двата квартала се намират много научноизследователски институти.
В квартала има голямо разнообразие на жилищния фонд. Някои от тухлените сгради са строени през 1950-те години. Те са съсредоточени главно по протежение на бул. „Св. Климент Охридски“. През последните години са градени по-нови тухлени кооперации. По-голямата част от жилищните сгради са едропанелни от серии Бс-69-Сф (различни модификации), Бс-2-69 и Ос-68-Гл, строени в периода от началото на 70-те до средата на 90-те години. За разлика от други комплекси в Дървеница блоковете тип ЕПК са много малко.
В квартала се намира Частна езикова гимназия „Проф. д-р Васил Златарски“, училище на Международния бакалауреат и 55 СОУ. В Дървеница на бул. „Свети Климент Охридски“ са разположени и големите учебни комплекси на Техническия университет, ХТМУ, МГУ, както и 4 спортни студентски бази.
В квартала се намират още 7 РСПАП на ул. „Айдемир“, магазин от веригата „Рамстор“ и „Националния онкологичен център“ на бул. „Св. Климент Охридски“, църквата „Свети Георги“, дело на Георги Новаков Джонгар, на ул. „Пловдивско поле“, както и Дървенишкият манастир „Св. Пророк Илия“ (в административните граници на ж.к. „Младост“).
Жилищен комплекс Дървеница се обслужва от автобусни линии 69, 70, 88, 280, 294, 413 и електробус 123. В квартала е била разположена и автостанция „Дървеница“, от която са тръгвали крайградските автобусни линии 68, 69, 70 и 123, обслужващи кабинков лифт „Симеоново“, кв. Малинова долина, селата Бистрица, Железница и Плана, както и няколко вилни зони. Сега те не ползват автостанцията, тъй като са удължени до метростанция „Г. М. Димитров“.
Допреди няколко години „Дървеница“ се е обслужвал и от трамвайна линия 2, която е минавала по бул. “Свети Климент Охридски“ и е свързвала квартала с центъра на София, но при строежа на Първия Метродиаметър на Софийското метро от пл. „Света Неделя“ до ж.к. „Младост-1“ в периода 2004 – 2009 г. част от стигащото до квартала трамвайно трасе е било премахнато и то не функционира.
Автобуси – № 69, 70, 88, 280, 294 и 413
Електробус № 123
Метростанция ,,Мусагеница"
Метростанция „Овча купел 2“

„Овча купел 2“ е станция от линия М3 на Софийското метро. Открита е на 24 април 2021 г. като част от участъка „Красно село“ – „Горна баня".
Станцията е разположена под ул. „Централна“, приблизително в средата на ж.к. „Овча купел II“. Тя е с един централен вестибюл. Изходите са към тротоарите от двете страни на улицата и на комплекса.
Първоначално станцията е трябвало да бъде последна, но впоследствие, с появата на станция „Горна баня“, самата архитектура подсказва, че тази и следващата правят връзка с наземния транспорт. Станцията е изградена по основите на изоставени бетонни стени, предвидени за нереализирана спирка за скоростен трамвай.
Станцията няма връзки с наземния градски транспорт, но след 500 m ходене се достига до последната спирка на автобуси 11, 60, 73 и 102. Предвид факта, че е близо до съседната станция „Горна баня“, местните живущите избират сами коя от двете станции да използват.
SU St. Kliment Ohridski Metro Station

Sofia University St. Kliment Ohridski Metro Station (Bulgarian: Метростанция „Софийски университет „Св. Климент Охридски“) is a station on the Sofia Metro in Bulgaria. It was introduced into service on September 7, 2009. On 26 August 2020, transfer to Orlov Most on M3 line was opened.
West side:
East side:
The Sofia University St. Kliment Ohridski Metro Station is located on the intersection of Vasil Levski Boulevard and Tsar Osvoboditel Boulevard next to the Sofia University, the central park Borisova gradina and National Assembly of Bulgaria in the center of the city.
Media related to SU St. Kliment Ohridski Metro Station at Wikimedia Commons
Sofia University Museum of Paleontology and Historical Geology

The Sofia University "St. Kliment Ohridski" Museum of Paleontology and Historical Geology (SUMPHG) (Bulgarian: Музей по палеонтология и исторична геология към Софийския университет "Свети Климент Охридски"), is a paleontology museum located in the main building of Sofia University “St. Kliment Ohridski", Sofia, Bulgaria.
The museum is within the main building of Sofia University, designed by Jean Bréasson, re-designed by Yordan Milanov, and later by Ljuben Konstantinov. Its collections are primarily intended for research and are, thus, not accessible to the public. A limited number of fossils from the collection is on display in the SUMPHG, and is one of the primary localities for storing fossils collected in Bulgaria. The original fossils, around which the current collection has grown, were those gathered by the first Bulgarian state geologist Georgi Zlatarski (1854 - 1909) and those purchased from Dr. A. Krantz. Later specimens collected by doctoral students and as part of the Bulgarian geological surveys were added.
Many notable Bulgarian paleontologists have worked at SUMPHG, including Peter Bakalov, Vassil Tzankov, Ivan Nikolov, Natalia Dimitrova, Milka Entcheva, Emilia Kojumdjieva, Nonka Motekova, Stoycho Breskovski, Angel Pamouktchiev et al.
Admission is free to the museum for all visitors. The museum is open 10 am - 12 am, 1 pm - 4 pm Monday to Friday. It is closed on Saturdays and Sundays. SUMPHG is an important venue for widening interest in paleontology, evolutionary biology and Earth sciences.
The museum logo is based on the Deinotherium skeleton displayed by the entrance.
42°41′36.2394″N 23°20′6.8274″E﻿ / ﻿42.693399833°N 23.335229833°E﻿ / 42.693399833; 23.335229833
Serdika Metro Station

Serdika Metro Station (Bulgarian: Метростанция „Сердика“) is an M1 and M4 lines station of Sofia Metro. It was put into operation on 31 October 2000. With the opening of Serdika II on 31 August 2012 the station became an interchange between the Red and Blue lines. However it is not a true interchange (such as platforms 3, 4, 5 and 6 of Canning Town station in London), but an interconnected station, in a similar manner to the Washington Metro’s Farragut West and Farragut North stations.
The station is named after the ancient city of Serdica, as it lies in the very centre of the hitherto unearthed ruins of that city. These are located about six meters (20 feet) below ground and, along with the opening of Serdika II station, a large section of the old city has been exposed and is in full view both around and inside the two stations.
Serdica is one of only three metro stations in the world where the same line passes through the station twice in a pretzel configuration, the others being the Monument Metro station on the Tyne and Wear Metro in Newcastle upon Tyne, England, and Voorweg RandstadRail station on the Randstadrail of The Hague, Netherlands.
Media related to Serdika Metro Station at Wikimedia Commons