davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Pepperstad Skog

Pepperstad skog også kjent som bare Pepperstad er et boligområde i Vestby kommune i Akershus, mellom Vestby jernbanestasjon og Hvitsten.
Området ble vesentlig utbygd på andre halvdel av 1970-tallet. Bebyggelsen består av blandet og variert småhusbebyggelse, foruten skoler, idrettsanlegg, skateboardbane og annen infrastruktur. Mellom Pepperstad og Vestby går Fv2 (Erikstadveien). Det interne veinettet på Pepperstad er i vesentlig grad oppkalt etter figurer fra Sigrid Undsets og Johan Herman Wessels romaner. Det er egen bussforbindelse mellom Vestby jernbanestasjon og Pepperstad. En betydelig andel av beboerne på Pepperstad er pendlere. I nærområdet finnes forøvrig gårdstun, ridemuligheter og turterreng. Nærmeste badestrender er i Hvitsten og Emmerstadbukta.
Pepperstad skog ble av Statistisk sentralbyrå regnet som tettsted i 2014 og 2015, og har siden inngått som en del av tettstedet Vestby.
Av severdigheter kan nevnes Wesselstua, Johan Herman Wessels fødested, samt den nærliggende Brattåsen med panoramautsikt over Oslofjorden.
Tilfeldig skog

En tilfeldig skog eller tilfeldig beslutningsskoger en ensemblelærings-metode for klassifisering, regresjon og andre oppgaver som fungerer ved å konstruere en mengde beslutningstrær på treningstidspunktet. For klassifiseringsoppgaver er resultatet den klassen som blir valgt av flest trær. For regresjonsoppgaver returneres gjennomsnittlig prediksjon for de enkelte trærne. Tilfeldige beslutningsskoger korrigerer for beslutningstrærs vane med å overtilpasse treningssettet deres.
Mens tilfeldige skoger ofte oppnår høyere nøyaktighet enn et enkelt beslutningstre ofrer de den iboende tolkbarheten som finnes i beslutningstrær. Beslutningstrær er en del av en ganske liten familie av maskinlæringsmodeller som er enkle å tolke sammen med lineære modeller, regelbaserte modeller og oppmerksomhetsbaserte modeller. Denne tolkbarheten er en av de mest ettertraktede egenskapene til beslutningstrær. Det lar utviklere bekrefte at modellen har lært realistisk informasjon fra dataene og gir sluttbrukerne tillit til beslutningene som tas av modellen. For eksempel er det ganske trivielt å følge stien som et beslutningstre tar for å ta sin beslutning, men det er mye vanskeligere å følge stiene til titalls eller hundrevis av trær. For å oppnå både ytelse og tolkbarhet tillater noen modellkomprimerings-teknikker å transformere en tilfeldig skog til et minimalt "født-på-nytt"-beslutningstre som gjengir den samme beslutningsfunksjonen. Hvis det fastslås at de prediktive attributtene er lineært korrelerte med målvariabelen kan det hende at bruk av tilfeldig skog ikke øker nøyaktigheten til den basislærende. Ved problemer med flere kategoriske variabler kan tilfeldig skog kanskje ikke øke nøyaktigheten til den basislærende.
AT Skog

AT Skog BA er en regional skogeierforening for Agderfylkene og Telemark, og er distriktsorganisasjon for Norges Skogeierforbund. AT Skog har ca. 7880 medlemmer organisert i 54 lokale skogeierlag (2012). AT Skog ble danna i 2006 som en omorganisering av den tidligere Agder-Telemark Skogeierforening til andelslag. Organisasjonen har hovedkontor i Porsgrunn.
Andelslaget bistår medlemmene med skogbruksplaner og planlegging av drifter, og kan også utføre hogst for medlemmene. Medlemmenes tømmersalg går gjennom andelslaget, som avtaler virkespriser med kjøperne. Foreningen kjøpte seg i 2006 inn i treforedlingsfirmaet Peterson.
Vinter

Vinter er en av de fire årstidene i tempererte og arktiske soner. På den nordlige halvkule består vinteren tradisjonelt av månedene desember, januar og februar. På den sydlige halvkule er vintermånedene juni, juli og august.
Den astronomisk vinteren er perioden fra vintersolverv til vårjevndøgn, og de sammenfallende astrologiske vintertegnene er steinbukken, vannmannen og fiskene.
Innen meteorologien defineres vinteren gjerne som den perioden da normal døgnmiddeltemperatur for det aktuelle stedet under 0 ℃.
På primstaven markerte vinterdagen begynnelsen av vinterhalvåret. Været på denne merkedagen, som blir tidfestet til 14. oktober, skulle gi en pekepinn på hvordan været skulle bli den kommende vinteren.
Tiril Sjåstad Christiansen

Tiril Sjåstad Christiansen (født 1995) er en norsk kjøpesenterleder, programleder og tidligere freestylekjører som representerte Geilo Idrettslag. Hun la opp etter Vinter-OL 2018 i Pyeongchang.
Christiansen er barnebarn av alpinisten Asle Sjåstad (1930–2009) og lillesøster til skiskytteren Vetle Sjåstad Christiansen og programlederen Pia Rivelsrud.
Under Vinter-OL for ungdom 2012 i Innsbruck tok Christiansen Norges fjerde medalje, med sin sølvmedalje under halfpipeøvelsen i Kühtai.
I sin debutsesong som senior, vinteren 2012/13, tok hun gull i slopestyle under Vinter-X Games Aspen 2013, foran Kaya Turski og Dara Howell. Bare noen måneder senere tok hun sølv i Vinter-X Games Europa 2013 i Tignes, denne gangen bak Turski, men foran Howell.
Etter å ha vært ute med en kneskade tok hun sølvmedalje i sitt X Games-comeback, under slopestyleøvelsen i Vinter-X Games Aspen 2016. Med 91,66 poeng endte hun rett bak tidenes yngste gullvinner; 13 år gamle Kelly Sildaru fra Estland (93,00), og foran landsvenninnen Johanne Killi (85,66).
Christiansen tok sitt første X Games-gull i Big Air under X Games Oslo 2016, foran lagvenninnen Johanne Killi og svenske Emma Dahlström. I perioden 2011–2014 gikk hun på NTG Lillehammer.
Christiansen var programleder for Idrettsgallaen 2019, sammen med Nicolay Ramm.
Hun vant sesong 3 av Farmen kjendis og i 2019 tok hun over programlederrollen for Farmen Kjendis etter Gaute Grøtta Grav.
I november 2023 ble hun ansatt som kjøpesentersjef på Oddensenteret i Grimstad.
Aleksander Vinter

Aleksander Vinter (født 16. april 1987) er en norsk musikkprodusent som går under artistnavnet Savant og Vinter in Hollywood.
Vinter vokste opp i Holmestrand. Da han var fire år gammel begynte han å spille på et elektrisk orgel fra Yamaha.
Vinter begynte først å bruke programmet eJay. Der produserte han drum and bass-musikk i et år. Senere gikk han over til programmet FastTracker, hvor han produserte musikk inspirert av hans favoritt-videospill.
Senere ble han gitarist i et black metal-band, men han gikk snart over til å lage sin egen metal-musikk på datamaskinen sin. Han gikk videre til å eksperimentere med house, trance og metal.
Vinter synger og spiller alle instrumentene selv. Han spiller blant annet: keytar, gitar, piano, synthesizer, fløyte og bassgitar.
I februar 2008 ble han kåret til «Ukas Urørt» av Urørt-redaksjonen i NRK P3 med låten «Virus», og i desember samme år ble han nominert til finalen i kåringen av Årets Urørt 2009.
I 2009 slapp han sitt debutalbum, Outbreak, under hans 'Vinter in Hollywood' alias. Outbreak ble i 2009 nominert innenfor kategorien elektronisk musikk for Spellemannprisen.
I august 2010 gav Vinter ut gratis-singelen Ride Like the Wind. I den sammenheng ble det også blitt laget en animert musikkvideo. Videoen ble laget av svenske Oscar Johanson.
I 2011 signerte Vinter med SectionZ records Arkivert 9. juni 2016 hos Wayback Machine. og utga sitt første album Mamachine under aliaset 'Vinter in Vegas' og albumet Ninür som 'Savant'.
Vinter er produsent for den islandske hiphopduoen Bluebloods, samt Lene Alexandra. Han spiller også synthesizer i industriell metal-bandet Staal sammen med medlemmer fra bandet Rammsund.
Skandinavisk Cup

Skandinavisk Cup er en serie løp i langrenn i regi av Det internasjonale skiforbundet (FIS). Norge, Sverige, Finland, Latvia og Estland er landene som konkurrerer i denne cupen, selv om cupen også er åpen for andre nasjonaliteter. Løperne som deltar i Skandinavisk Cup er stort sett løpere som ikke er gode nok for verdenscupen i langrenn. Sammenlagtvinneren av Skandinavisk Cup får hvert år fri verdenscupplass fram til jul neste sesong.
Skandinavisk flikk

Skandinavisk flikk er en kjøreteknikk for å indusere overstyring, og brukes hovedsakelig i isracing og rally. Den går ut på å starte med å sladde litt i en retning, for så å bytte til en større sladd i den andre retningen som holdes gjennom svingen. Teknikken gjør nytte av vektoverføring for å indusere overstyring, og gjør at man kan få bilen gjennom en sving mens man samtidig reduserer hastigheten.
I begynnelsen av 1960-årene ble teknikken popularisert av skandinaviske rallykjørere. På engelsk kalles teknikken Scandinavian flick, og flick eller flikk betyr i denne sammenheng en liten eller kjapp bevegelse. Flikken viser her til at man svinger et kort øyeblikk i motsatt retning av svingen for å bygge opp drivmoment før man så svinger hardt andre vegen og gjennom svingen.
Vanligvis vil man starte med å nærme seg langs innsiden av en sving, før føreren styrer kraftig mot utsiden, og deretter slipper på gassen og såvidt bruker bremsene. Dette fører til en vektoverføring som roterer bilens forside mot utsiden av svingen. Deretter vil føreren styre inn mot svingen og slipper på bremsepedalen mens vedkommende gir full gass, hvilket vil forårsake at bilen roterer med fremsiden inn mot svingen. Mot utgangen av svingen kan sjåføren bruke motstyring for å få overstyringen under kontroll. Når riktig utført kan teknikken rette opp bilen slik at man får en fin utgang fra svingen og samtidig beholder bevegelsesmengde.
Siden 1990-tallet har mesteparten av biler blitt produsert med forhjulsdrift, som gjør dem mer utsatte for understyring. Forhjulsdriften gjør et kjøretøy mer stabilt i høy hastighet, men krever større rattutslag når man får mindre veggrep, særlig på glatt underlag. På biler med fremhjulsdrift og på løst underlag har imidlertid dagens rallysjåfører en tendens til å foretrekke venstrebremsing for å styre bilens retning i svinger. Siden 2010-tallet har det kommet flere elektriske biler som går tilbake til bakhjulsdrift, og dette kan igjen endre hvilken kjøreteknikk som blir brukt i konkurransesammenheng.
Skandinavisk (sjakkåpning)

Skandinavisk er en sjakkåpning som defineres ved åpningstrekkene 1.e4 d5 (diagram 1). Åpningen ble nevnt allerede av Lucena i 1497. Åpningen ble analysert av flere skandinaviske mestere, inkludert svensken Colljin. Åpningen har også blitt spilt av den tyske mester Jacques Mieses og senere av David Bronstein, Nona Gaprindashvili og Ian Rogers. I 1995 ble Skandinavisk noe overraskende spilt av Viswanathan Anand i verdensmesterskapet mot Garri Kasparov. Anand oppnådde en utmerket stilling, men spilte feil og tapte. Blant norske stormestere som av og til spiller skandinavisk, kan man nevne Einar Gausel.
Skandinavisk er ikke en spesielt populær åpning. Etter 1.e4 d5 er hvits naturligste og absolutt vanligste trekk 2.exd5. Svart kan da slå igjen med 2...Dxd5, men dette utvikler dronningen svært tidlig og den blir straks jaget med 3.Sc3. Svart pleier da å spille 3...Da5 (Karpov-Larsen 1979), 3...Dd8 eller det mer moderne 3...Dd6.
I stedet for å ta igjen bonden med en gang kan svart spille 2...Sf6, som planlegger gjenerobring av bonden med springeren. Etter
Vanligere enn 4.dxc6 er derfor
Også mulig er 3.Lb5+. Dette kan føre til komplisert spill, f.eks 3...Ld7 4.Lc4 Lg4 (4...b5!? er også mulig) 5.f3 Lf5 6.Sc3 Sbd7 7.De2 Sb6 8.Lb3 Dd7 9.d6!. Svart får ikke gjenerobret bonden, men oppnår gjerne noe kompensasjon for den.
Imidlertid er det vanligste trekket 3.d4 (diagram 3) som ikke har ambisjoner om å holde på bonden, men satser på rask og naturlig utvikling. Hvis svart fortsatt ønsker å spille gambit kan 3...Lg4!? (Portugisisk gambit) spilles.
Naturlig seleksjon

Naturlig seleksjon (eller det naturlige utvalg) er en viktig faktor som er ansvarlig for evolusjon. Dette skjer ved at de best tilpassede individene innen en populasjon til enhver tid har en større sjanse for å etterlate seg nye avkom enn et gjennomsnittlig individ. Resultatet av en slik seleksjonsprosess er tilpasninger i arten.
Naturlig seleksjon var en av hovedhypotesene som Charles Darwin la frem i sin bok Artenes opprinnelse (1859). Hypotesen har fått mye støtte gjennom evolusjonsbiologisk forskning gjennom de siste over 100 år, og er i dag en viktig bærebjelke i evolusjonsteorien. Mange evolusjonsbiologer mener at naturlig seleksjon er en naturlov, som sannsynligvis også gjelder for andre enn de jordiske formene for liv (såfremt slike fins).
Grunnlaget for teorien om naturlig seleksjon bygger på flere observasjoner:
Legger man sammen disse tre observasjonene, følger prinsippet om naturlig seleksjon:
Naturlig seleksjon fungerer ofte i sammenheng med det som kalles nisjetilpasning. En nisje refererer til de spesifikke miljøforholdene og ressursene en art eller populasjon er tilpasset til å utnytte. Innenfor en populasjon vil individer som er bedre tilpasset sin nisje, ha større sannsynlighet for å overleve og reprodusere. Nisjetilpasning handler om hvordan naturlige seleksjonsprosesser kan differensiere mellom individer avhengig av hvilken nisje de er tilpasset.
Evolusjon og tilpasning skjer alltid i samspill med økosystemet. Organismens omgivelser, inkludert faktorer som klima, predasjon, tilgang til mat og konkurranse med andre arter, skaper seleksjonspress som driver utviklingen av egenskaper. Økosystemet en organisme lever i fungerer derfor som en sentral del av den naturlige seleksjonsprosessen ved å definere hvilke nisjer som er tilgjengelige og hvilke egenskaper som gir fordeler.
I et variert miljø kan det finnes flere nisjer som gir forskjellige seleksjonsfordeler. Dette fører ofte til at populasjoner utvikler seg i ulike retninger, noe som kan resultere i spesialisering. Over tid kan dette fremme utviklingen av nye arter gjennom prosesser som adaptiv radiasjon, der forskjellige populasjoner tilpasser seg ulike nisjer i samme økosystem. Eksempler på dette inkluderer Darwins finker på Galápagosøyene, hvor forskjellige arter har tilpasset seg ulike matkilder som frø, insekter og kaktus.
Nisjetilpasning er også viktig for å forstå samevolusjon, der to eller flere arter utvikler seg sammen i tett avhengighetsforhold. Dette kan observeres i forhold som rovdyr-byttedyr-dynamikk eller i mutualistiske forhold som mellom pollinerende insekter og planter. I slike tilfeller kan seleksjonspresset variere mellom nisjene og bidra til kompleksiteten i økosystemet.
Denne tilpasningen til spesifikke nisjer viser hvordan naturlig seleksjon ikke bare fungerer på individnivå, men også på populasjons- og artsnivå, og hvordan miljømessige faktorer skaper seleksjonspress som former livets mangfold.
Dyrehage

En dyrehage, dyrepark eller zoologisk hage, ofte forkortet zoo, er en park eller område hvor ville eller tamme dyr holdes inngjerdet slik at (som regel betalende) gjester kan se og studere dem. Noen dyreparker viser ville dyr fra hele verden, andre visse dyregrupper eller dyr fra bestemte naturområder. En dyrepark kan derfor også omfatte for eksempel akvarier, terrarier, sommerfuglhager og fuglehus. Mange anlegg stiller også ut husdyr.
Mens gamle parker har holdt dyr i fangenskap under leveforhold på grensen til dyremishandling, har moderne parker lagt større vekt på dyrevern og gitt dyrene større plass og naturlige omgivelser, for eksempel i store viltreservater. Enkelte parker deltar også i vitenskapelig forskning og internasjonale nettverk for bevaring av truede arter. Nye ungekull har ofte vært ansett som tegn på trivsel.
Det å stille ut dyr som folkeforlystelse er et forholdsvis nytt fenomen i Norge. Det er derfor få viktige dyrehager i landet. Parkene er til gjengjeld til en viss grad innrettet på dyrenes premisser. Det er også avl av dyr for eksport til utenlandske dyrehager.
Norges største, viktigste og mest kjente dyrepark er Dyreparken i Kristiansand. Den åpnet i 1966. Ellers er det enkelte dyreparker i distriktene.
Lysing

Lysing (Merluccius merluccius) er en fisk i lysingfamilien. Den kalles også «svartkjeft» eller «kolkjeft».
Lysingen blir normalt 80 cm lang og 3 kg, men kan bli opptil 140 cm og 18 kg. Den er grå, gråblå eller gråsvart i fargen på ryggen, mens sidene og buken er sølvgrå. Har en nesten rett, lys sidelinje. Munnhulen og innsiden av gjellelokkene er helt svart.
Lysingen har to ryggfinner, en kort og en lang, og en lang gattfinne. Hodet er smalt med en underbitt kjeve. Lysingen har skjeggtråd, men eldre individer mangler denne.
Lysingen lever som oftest pelagisk i stim, men kan også leve langs bunnen. Finnes fra overflaten og ned mot 1000 m. Mest vanlig fra 150 til 500 m. Den spiser mest annen pelagisk fisk som sild, brisling og makrell, men tar også blekksprut og krepsdyr.
Hannfisken er kjønnsmoden fra 3-4 års alderen, mens hunnfisken er kjønnsmoden først rundt 10 år. Den gyter på våren og sommeren.
Lysingen er vanlig øst i Atlanterhavet fra Nord-Afrika og nordover til Island, vest i Atlanterhavet fra Labrador til Nord-Carolina. Den finnes også i Middelhavet. Utbredt langs norskekysten nordover til Lofoten.
Den er en god matfisk, med fast, hvitt kjøtt. Fiske etter den er relativt begrenset i Norge, men arten er kommersielt svært viktig lenger sør i Europa, der den også er svært ettertraktet.
Julekort

Julekort er postkort med julehilsen og julemotiv som sendes til slekt og venner ved juletider. De fleste julekortmotiv tegnes spesielt for slik bruk, men det utgis også flere julekort med reproduksjoner av julemotiver fra billedkunst og andre kjente bilder, gjerne med påskriften «God jul».
Selv om det på 2000-tallet har vært en klar nedgang i antall brev og postkort som sendes i Norge, opplyste Posten Norge i desember 2017 at denne nedgangen i liten grad gjelder for julekort. Ifølge Posten Norge lå det an til at det ville bli sendt mellom 10 millioner og 13 millioner julekort i Norge i forbindelse med julen 2017.
Motivet på julekortene kan være rene kristne symboler som Jesu fødsel og Betlehemsstjernen, tradisjonelle gårds- og vintermotiver, gjerne med nisser, eller rene sekulære varianter, gjerne humoristiske, som refererer til aktiviteter knyttet til julen, som julehandel og festing.
Julekort med nisser og røde nisseluer var svært populære under okkupasjonen.
Galleriet viser julekort fra perioden 1880 til 1920 i Nasjonalbibliotekets samlinger.
Julekort sendes av mange, også ikke-kristne, i den vestlige verden og i Japan. Enkelte kristne grupper, som Jehovas vitner, markerer ingenting med mindre Bibelen sier eksplisitt at en skal, og feirer følgelig verken jul eller sender julekort.
De tradisjonelle julekortene har med bruken av Internett fått konkurranse fra elektroniske julekort. De blir sendt som tillegg til e-post eller som reine e-kort fordi de er lettere og billigere å sende. Digital fototeknikk og hjemme-pc har også ført til at såkalte «julebrev» er blitt vanligere. Det er oppkopierte brev med julehilsener og en oppsummering av personlige høydepunkter i året som snart er omme. Julebrev sendes gjerne av barnefamilier til slekt og venner. Fremdeles er likevel de gammeldagse kortene mest populære.
Tumnus

Tumnus er en oppdiktet figur i Narniabøkene av C.S. Lewis. Han er sentral i Løven, heksa og klesskapet og opptrer også i Hesten og hans gutt.
Tumnus er en faun, og forfatteren beskriver at han har rødlig, krøllete hår, brune øyne, et kort og tilspisset skjegg, horn i pannen, klover, geitebein med skinnende brunt hår, et «merkelig, men hyggelig lite ansikt», en lang hale, og at han er «bare litt høyere enn Lucy selv».
Han er nær venn av Lucy Pevensie, og er den første skapningen hun møter i Narnia. Tumnus er også den første skikkelsen fra Narnia som blir introdusert i serien. Lewis fortalte senere at den første historien om Narnia, Løven, heksa og klesskapet, kom til ham fra et enkelt bilde han hadde i hodet av en faun med paraply, som bar på pakker gjennom en snødekt skog. På den måten var Tumnus den første inspirasjonen for hele Narniaserien.
Gamle furutrær

«Gamle furutrær» er et maleri av Lars Hertervig fra 1865 som regnes som et av hans hovedverk.
Lars Hertervig malte maleriet i Stavanger i en alder av 35. På det tidspunktet hadde han akkurat flyttet tilbake til byen og begynt å arbeide ved Aanensens malerverksted, etter flere år på fattigkassen og et opphold ved Gaustad sykehus.
Maleriet viser tre forkrøplede furutrær i en urskog tidlig en blå-grå morgen. Det ene treet har veltet og lener seg mot det andre treet. I bakgrunnen er det morgendis. Den mørke jorden står i sterk kontrast til den lyse himmelen, og de snødekte fjellene i bakgrunnen.
Inger M. Renberg analyserer motivet i hovedoppgaven sin fra 2002. Hun ser blant annet en fremstilling av en dødsprosess i ulike stadier som er nødvendig for urskogens fornyelse, og dermed et spenningsforhold mellom forgjengelighet og evighet.
Petra Aanensen (1858-1950), datter av malermesteren Peder Aanensen (1821-?), etterlot i 1940 familiens kunstarv til Stavanger kunstforening. Denne inkluderte «Gamle furutrær», som hadde vært i familiens eie siden 1865. I 1992 gikk bildet inn i nye Rogaland Kunstmuseums permanentutstilling.
Maleriet Gamle furutrær ble i 1976 gjengitt på et norsk frimerke i serien Malerkunst II, NK 781.
Arctic Wolf Networks

Arctic Wolf Networks is a cybersecurity company that provides security monitoring to detect and respond to cyber threats. The company monitors on-premises computers, networks and cloud-based information assets from malicious activity such as cybercrime, ransomware, and malicious software attacks.
Founded in 2012, Arctic Wolf focused on providing managed security services to small and mid-market organizations. The company was listed as a Gartner Cool Vendor in security for mid-sized enterprises in June 2018.
In December 2018, Arctic Wolf announced the acquisition of the company RootSecure, and subsequently turned the RootSecure product offering into a vulnerability management service.
On February 1, 2022, Arctic Wolf acquired Tetra Defense. In October 2023, Arctic Wolf acquired Revelstoke, a cybersecurity company.
Cylance was acquired from Blackberry Limited by Arctic Wolf in December 2024.
In March 2020, following a $60M D Round of funding, the company announced moving its headquarters from Sunnyvale, California to Eden Prairie, Minnesota in October 2020. Also in 2020, Arctic Wolf announced a $200M E Round of funding at a valuation of 1.3B$.
On July 19, 2021, Arctic Wolf secured $150M at Series F, tripling its valuation to $4.3B.
Arctic wolf spider

The Arctic wolf spider (Pardosa glacialis) is a type of wolf spider in the genus Pardosa, with a holarctic distribution and endemic to the Arctic, particularly Greenland.
The Arctic wolf spider can live for at least two years, grows as long as 1.6 inches (4 centimeters), and is a carnivore.
A 10-year study of the Arctic wolf spider revealed that the exoskeleton thickness averaged 0.104 inch (2.65 millimeters), a 2 percent increase over the 0.102 inch (2.6 millimeters) commonly found in the early years of the study, possibly the result of longer summers. Larger adult females may increase spider populations as larger females produce larger and greater numbers of offspring. This species is cannibalistic, and as adults grow they will devour spiderlings as prey, keeping the population in check.
Research suggests that when earlier snowmelt occurs in higher arctic site, Pardosa glacialis produces its first clutch earlier and its second clutch generally occurs later in the summer. The offspring in the first clutch will depend on the size of the female wolf spider, but the second clutch size does not depend on the body size of its parent.
Ookpik

An Ookpik ([ukˈpik]) is a popular Inuit handicraft toy. It is a small, souvenir owl with large head and big eyes, a beak, and small black talons. They are often made from wolf fur, sealskin and other traditional materials.
Ukpik (ᐅᒃᐱᒃ) is the Inuktitut word for snowy owl.
The original Ookpik was created in the early 1960s and made from sealskin. The figure was recreated by Jeannie Snowball of Fort Chimo, now Kuujjuaq, for a trade fair in Philadelphia in 1964. The Ookpik figures were created at the Ft Chimo Eskimo Co-operative in Quebec in 1963. The Ookpik is a symbol by which Canadian handicrafts are identified internationally.
Many Canadians and Americans remember owning an Ookpik, and remember it as a popular symbol of Canada.
The Northern Alberta Institute of Technology's (NAIT) mascot is the Ook, a shortened version of Ookpik. NAIT was presented this mascot in 1964 by the Federal Department of Northern Affairs and Natural Resources (now Indian and Northern Affairs Canada). Most of NAIT's sports teams are called the Ooks.
Okpik is both the name and the mascot for certain regional cold-weather camping programs run by the Boy Scouts of America. The original Okpik training was developed at the Northern Tier High Adventure Bases in Ely, Minnesota in the 1970s, and several other BSA high adventure bases have since adopted similar curricula.
The Ookpik Waltz was published in 1965 by the late, Mission, British Columbia, fiddler Frankie Rodgers.
Dance of the Ookpiks, an instrumental song by the Regents, reached #10 on RPM's Canadian Content chart on January 11, 1965 and made it onto some local charts. It did not make RPM's main chart.
Several books, mainly children's, have been written about this popular owl, including:
Ookpik, a comic strip by Allan Beaton, ran daily in the Toronto Telegram and approximately fifty Canadian and American newspapers, including the Los Angeles Times Syndicate, from November 30, 1964, until June 27, 1966. Another source dates the strip to 1963.
List of Altair: A Record of Battles chapters

Altair: A Record of Battles is a Japanese manga series written and illustrated by Kotono Katō about Tuğril Mahmut, a young military officer and his exploits to protect his country from invasion by a neighboring empire. It was first published in the 9th 2007 issue of the shōnen manga magazine Monthly Shōnen Sirius, published by Kodansha on July 26, 2007. Kodansha's North American subsidiary Kodansha USA announced that it will release the series in English via its digital platform, starting on March 21, 2017.
Monthly Shōnen Sirius also serialized Shiina Soga's Altair of the Tiny Nation (小国のアルタイルさん, Shōkoku no Altair-san), a short, comedic chibi-styled manga from 2012 to 2013, with a total of 21 chapters and released in a single tankōbon volume. On August 26, 2017, a special chapter of Shōkoku no Altair-san was released in the October 2017 issue of the Monthly Shōnen Sirius magazine.
Another spin-off, titled Subaru of the Island Nation (将国のアルタイル嵬伝, Shōkoku no Arutairu Gaiden Tōkoku no Subaru), written by Hirokazu Kobayashi and illustrated by Kotono Kato's sister, Chika Katō's, was serialized in Monthly Shōnen Sirius from January 26, 2016, to April 26, 2019. The set far to the east of Rumeliana, where the more Asian-influence countries exist and takes roughly six months ahead of the main series. The plot focus on the island nation of Kusanagi, which has been annexed by the larger country of Çinili and fallen into ruin. Subaru masquerades as the nation's former prince and tries to leads a rebellion to free her country. Kodansha collected its chapters in seven tankōbon volumes, released from January 17, 2017, to September 9, 2019.
Snow Wolf

Snow Wolf is an espionage novel by Irish writer Glenn Meade. Published in 1996, its plot concerns a covert attempt by US operatives on the life of the Soviet dictator Joseph Stalin in late 1952 and early 1953.
Kirkus Reviews wrote, "An impressive debut by a storyteller worth watching". Publishers Weekly wrote, "The Cold War may be on ice, but through this literate, memorable story, Meade shows that it can still freeze readers' attention and chill their blood".
Jim Cummings (filmmaker)

Jim Cummings (born October 31, 1986) is an American filmmaker, actor, and composer. He is known for writing, directing and starring in the 2016 short film Thunder Road, which he extended into a 2018 feature film of the same name. He also wrote, directed and starred in The Wolf of Snow Hollow (2020), and The Beta Test (2021). He also starred in The Last Stop in Yuma County (2023).
Cummings is from New Orleans. He graduated from Emerson College in Boston in 2009. He relocated to Los Angeles following a divorce and worked as a producer for CollegeHumor.
For his work in Thunder Road (2018), Cummings won the South by Southwest Grand Jury Award for Best Narrative Feature. He was also nominated for the 2018 Independent Spirit John Cassavetes Award for his work in Thunder Road.
In March 2024, it was announced that Cummings, along with PJ McCabe and Thomas Cross, launched an independent production studio named Cool & Happy Limited.
As a director
As a producer
Independent Spirit Awards
Give That Wolf a Banana

"Give That Wolf a Banana" is a song by British-Norwegian pop duo Subwoolfer, released as a single on 10 January 2022. It represented Norway in the Eurovision Song Contest 2022 in Turin, Italy after winning Melodi Grand Prix 2022, Norway's national final. The single reached number four in Norway.
About one week after the Eurovision Song Contest 2021, NRK officially opened for songwriters to submit entries for Melodi Grand Prix 2022. The submission window was set to close on 15 August 2021, but was later extended to 15 September 2021. The competition was open to all songwriters, and each songwriter could submit up to three songs. Each song should have had at least one Norwegian contributor, in order to "prioritize and promote the Norwegian music scene". In addition to the open submission, NRK also looked for possible entries through targeted search and direct dialogue with the Norwegian music industry. In late November 2021, it was reported that 21 entries had been selected to take part in the contest. Originally, the lineup of participating artists was scheduled to be revealed on 6 January 2022, and their entries at a later time; however, it was later decided they would be announced together on 10 January.
The song would be one of five pre-qualified entrants to be in the final. The final would take place on 19 February 2022. The song would move on to the Gold Final, along with three others. The song would make it into the top two to move on to the Gold Duel. The song would eventually win the Gold Duel, and as a result, represented Norway in the Eurovision Song Contest 2022.
According to Eurovision rules, all nations with the exceptions of the country that won the previous year's Eurovision (usually the host country, with a few exceptions) and the "Big Five" (France, Germany, Italy, Spain and the United Kingdom) are required to qualify from one of two semi-finals in order to compete for the final; the top ten countries from each semi-final progress to the final. The European Broadcasting Union (EBU) split up the competing countries into six different pots based on voting patterns from previous contests, with countries with favourable voting histories put into the same pot. On 25 January 2022, an allocation draw was held which placed each country in one of the two semi-finals, as well as which half of the show they would perform in. Norway was placed in the first semi-final, held on 10 May 2022, and performed in the second half of the show. After qualifying to the finals held on the 14 May 2022, they performed in spot 7 and went on to achieve 10th place with a total of 182 points.
On 11 February 2022, Subwoolfer released a Valentine's Day version of "Give That Wolf a Banana", titled "Give That Wolf a Romantic Banana".
San José de Carrasco

San José de Carrasco es un barrio de Ciudad de la Costa, en el departamento de Canelones, Uruguay.
El barrio se encuentra ubicado en la zona oeste de la ciudad, entre los km 20 y 21 aproximadamente de la Avenida Giannattasio. Sus límites son: al oeste calle Cruz del Sur, la cual lo separa del barrio Shangrilá; al este: calle Buenos Aires, límite con el barrio Lagomar; al sur: Río de la Plata; y al norte: ruta Interbalnearia.
San José de Carrasco, surgió al igual que los demás barrios de la actual Ciudad de la Costa, como un balneario.
En la década de 1940 el español Manuel Lamas, quién era dueño de una importante extensión de terrenos en la zona, llegó a un acuerdo con José Francisco Daprile, para la compra de 196 hectáreas en el lugar. Pablo Milans acompañó a Daprile en el emprendimiento y el respaldo económico provino del entonces Banco San José; meses más tarde adquirieron otras 65 hectáreas más, en padrones que lindaban con Shangrilá. Así surgió el Barrio-Jardín San José de Carrasco, cuyo nombre surgió de la conjunción del nombre del banco administrador (San José) y de la proyección de Carrasco hacia el este.
En ese tiempo la zona no era más que un campo agreste, sin embargo Daprile invirtió en calles, mejoras, gestionó el ingreso del agua y la luz, e instaló también un escritorio en Buenos Aires para la venta de los terrenos. Pronto los porteños respondieron con entusiasmo y debido a las facilidades de pago comenzaron a adquirir solares en San José de Carrasco. En 1947 los planos del Ing. Agrimensor Carlos Baccino para el barrio fueron aprobados, con la condición de que se destinara el 10% de la tierra para espacios libres, descontando las calles. Las vías fueron rellenadas nada menos, que con suelo cemento, mientras se ideaba la doble vía en Alvear y Gral Artigas. Poco tiempo después (1948), se inauguró el primer parador denominado El Viejo Pancho, que se ubicaba en Aerosur y Av. Italia.​
En 1950 el general Perón cerró la frontera argentina, lo que impidió la inversión de argentinos en Uruguay, y con ello, los terrenos cuyos propietarios eran argentinos fueron quedando abandonados. Con esto también quedó cancelada la construcción de un hotel de varios pisos y piscina, proyecto de un consorcio argentino. Con esta situación, y en vista de los atrasos que tenían los argentinos en sus pagos, Daprile y Milans iniciaron una serie de remates sin seña y en cuotas fijas a largo plazo. Se llegaron a vender 182 solares al norte de Avenida Italia, adquiridos principalmente por montevideanos. Estos comenzaron a llegar masivamente al balneario en la primera mitad de la década de 1970, motivados principalmente por el aumento de los alquileres en la ciudad de Montevideo en esa época.​​
El 15 de diciembre de 2011, fue inaugurado el Costa Urbana Shopping y Centro Cívico en la intersección de la Avenida Giannattasio (ex Avda. Italia) y Avenida Aerosur en el centro del barrio.
Según el censo del año 2011, el barrio contaba con una población de 7 288 habitantes.​
Sofitel

Sofitel es una cadena de hoteles franceses de lujo que se encuentra en los 5 continentes con más de 120 establecimientos en casi 40 países. Sofitel ofrece hoteles y resorts contemporáneos los cuales se adecuan a los consumidores más exigentes y versátiles que buscan y aprecian la belleza, la calidad y la excelencia. Todos los hoteles Sofitel ofrecen la experiencia del “arte del buen vivir” ya sea si su ubicación es en el corazón de grandes ciudades como París, Londres, Nueva York, Shanghái, Pekín, Ciudad de México o Buenos Aires, o en los paisajes de Marruecos, Egipto, la Polinesia Francesa o Tailandia.
Sofitel Baru Calablanca Cartagena de Indias, Colombia
Sofitel Casco viejo Panamá
Jesús Carrasco-Muñoz

Jesús Carrasco-Muñoz y Encina (Madrid, 1869-1957) fue un arquitecto español, colaborador del Grupo de Arquitectos y Técnicos Españoles para el Progreso de la Arquitectura Contemporánea, GATEPAC.
Realizó sus estudios y su trabajo en Madrid y Valladolid durante el primer tercio del siglo XX. Se tituló en la Escuela de Arquitectura de Madrid en 1894. Sus primeros proyectos los hizo de la mano de su padre, el arquitecto Vicente Carrasco-Muñoz y Pedrosa (1825-1904), trabajó con su compañero de promoción Joaquín Saldaña y López. Posteriormente recibió influencias estilísticas de Eugenio Jiménez Correa, con el que colaboró en diversos concursos.
Como arquitecto municipal de Madrid, participó en varios proyectos sobre la apertura de la Gran Vía y la alineación y remodelación de la Plaza de España en 1910 y 1926 que serviría de base para la definitiva de 1931.​
Fue el constructor y diseñador durante el periodo que va desde 1919 a 1923 del edificio del Hotel Reina Victoria en la plaza de Santa Ana de Madrid.​
Algunas de sus obras se encuentran ya desaparecidas como el Hotel Labourdete. Participó en los concursos municipales del Palacio de Comunicaciones, Casa de Correos y Casino de Madrid.
Entre sus obras más significativas se encuentran:
Hotel Reina Victoria (Madrid)

El Hotel Reina Victoria, conocido también como Gran Hotel Reina Victoria, es un hotel de la ciudad española de Madrid, ubicado en uno de los laterales de la plaza de Santa Ana y de la plaza del Ángel. Su blanca fachada da al Teatro Español. El edificio, denominado Edificio Simeón, fue diseñado y construido por el arquitecto español Jesús Carrasco-Muñoz y Encina en el periodo de 1919 a 1923. Se trata de un edificio de estilo ecléctico y toques modernistas.​ En 1982 se convirtió en hotel, siendo desde sus inicios unos grandes almacenes: Almacenes Simeón.​
El solar albergó el palacio de los condes de Montijo y Teba, construido hacia 1811 por el arquitecto Silvestre Pérez. Este palacio fue muy concurrido por la alta sociedad de la época. Tras ello, antes de construirse el edificio del actual hotel, el palacio se convirtió en las dependencias del Casino Militar y fue derribado en 1919 para construir en su lugar el llamado Edificio Simeón. El edificio proyectado por el arquitecto Jesús Carrasco-Muñoz y Encina mediante el apoyo de la Sociedad Castañer (propietaria de los Almacenes Simeón) combina el empleo de estructuras de hierro con el hormigón armado, inspirándose en los diseños de Antonio Palacios para otros locales de grandes almacenes madrileños. La construcción sufrió numerosos retrasos administrativos y es esta la razón por la que se demoró a lo largo del periodo 1919 a 1923. El edificio tuvo en sus inicios instalado un popular mercado denominado Almacenes Simeón.​ Combinó durante siete décadas la función de almacén junto con la de posada.
Durante un periodo fue denominado popularmente como el "Hotel de los Toreros" debido a la costumbre que tenían los toreros durante la feria de San Isidro de vestirse en las dependencias del hotel antes de acudir a su "faena" en la Monumental de Las Ventas. Algunos toreros famosos como Manolete se reservaban la misma habitación del hotel: la 220. Al clausurarse los almacenes en 1986, las plantas bajas se ocuparon como hotel. En octubre de 2006 se inauguró el hotel con la protección de una nueva marca: ME Madrid Reina Victoria.
Construido sobre un solar trapezoidal, se caracteriza por sus miradores acristalados, su fachada blanca (hasta finales del siglo pasado era de color amarillo) y su peculiar e inmenso pináculo (siendo un recuerdo medieval de torreón-esquina) con final redondo.​ Los grandes ventanales que dan a las plazas adyacentes eran en su tiempo escaparates de los grandes almacenes. El edificio se encuentra organizado en torno a un patio octogonal cubierto.
Hoteles Conrad

Conrad es una de las 18 marcas de hoteles y resorts, propiedad de Hilton. Pertenece a la gama de lujo, junto con Waldorf-Astoria y LXR.
Barron Hilton, hijo de Conrad Hilton, fundó Conrad Hotels, tomando el nombre de su padre. Su objetivo era operar una red de poder de hoteles de lujo y resorts en los destinos más importantes del mundo. El hotel Conrad en primer lugar, el Conrad Jupiters Gold Coast en Australia, abrió sus puertas en 1985. Conrad Hotels & Resorts se ha establecido como una marca global creciente de lujo contemporáneo.
Los lugares en que estarán los Nuevos Hotels & Resorts son:
The Principal Madrid Hotel

El actual The Principal Madrid Hotel, es un inmueble situado en el número 2 de la calle Gran Vía de Madrid (España). Fue proyectado por los arquitectos Eduardo Gambra Sanz y Antonio de Zumárraga. Oficialmente, su construcción se inició en noviembre de 1914 y finalizó en 1917. El edificio forma parte del registro de Edificios históricos del Ayuntamiento de Madrid.​
En 1911, y tras diversas gestiones infructuosas para adquirir el palacio del duque de Sotomayor o el del marqués de Casa Riera, la Gran Peña, sociedad fundada en el café Suizo el 14 de marzo de 1869 y alojada en un piso sobre el mismo, en el encuentro de las calles de Alcalá y Sevilla (donde el Banco de Bilbao construiría su central madrileña), inicia las gestiones con la sociedad promotora de la Gran Vía para adquirir el solar de esquina de la nueva avenida con la calle de las Torres (actual Marqués de Valdeiglesias) y construir allí su nueva sede.
A principios de 1914, la Gran Peña formalizó la adquisición del solar y, el 30 de marzo de ese mismo año, convocó un concurso entre arquitectos españoles al que se presentaron doce proyectos. Los arquitectos Eduardo Gambra Sanz y Antonio de Zumárraga Egozcúe fueron los encargados de la redacción del proyecto definitivo tras incorporar las modificaciones dispuestas por Jesús Carrasco-Muñoz Encina, designado por el promotor como inspector técnico de las obras.
Las obras se iniciaron en octubre de 1914 y en 1916 se terminaron los pisos destinados a viviendas, "salvo detalles de importancia secundaria", según certifica el propio Gambra el 15 de octubre de 1916, sin embargo, la licencia para poder alquilarlos no fue otorgada hasta el 28 de abril siguiente, un mes antes de que el propio rey Alfonso XIII inaugurase definitivamente el edificio.
El registro de monumentos del Ayuntamiento de Madrid describe las principales características arquitectónicas del edificio así:​
Aunque los pisos superiores se diseñaron como viviendas particulares, entre los primeros inquilinos estuvieron el Real Automóvil Club y el Instituto de Ingenieros Civiles, y poco después se instaló en la segunda planta el hotel Nuevo Bilbaíno; precediendo en mucho al proyecto para reconvertir los pisos superiores en el hotel Ada Palace, que se aprobó en 2006 según diseño del arquitecto José Javier García Alba, y que abrió sus puertas a finales de 2009.
En 2014, la cadena hotelera Único Hotels presidida por Pau Guardans i Cambó, empresario hotelero y nieto del político catalán Francesc Cambó, anunció​ la incorporación del nuevo hotel tras cerrar un acuerdo con la sociedad Real Gran Peña, propietaria del inmueble y Corporación Hispano Hotelera (CHH), antigua gestora del edificio.
Tras una reforma dirigida por la interiorista Pilar García-Nieto en colaboración con María José Gómez y Maximiliano Zigart, del estudio barcelonés Luzio, The Principal Madrid Hotel abrió sus puertas a principios de 2015 como el primer establecimiento de 5 estrellas de la Gran Vía madrileña.​
JW Marriott Panamá

JW Marriott Panamá (anteriormente The Bahia Grand Panamá, y hasta marzo de 2018, Trump Ocean Club International Hotel) propiedad del inversionista Fintiklis es un rascacielos de uso mixto de 284 metros y 70 plantas, ubicado en el sector de Punta Pacífica, Panamá.​
Desde septiembre de 2018, el edificio es gestionado por JW Marriott.​
Se construyó en una parcela frente a la playa con vistas del océano Pacífico y la bahía de Panamá, en el distrito de Panamá en el área de Punta Pacífica.​ corregimiento de San Francisco.
El hotel se inauguró en julio de 2011 y costó US$ 430 millones. Fue el primer proyecto de la Organización Trump​ en Latinoamérica. En 2018, sus dueños le ganaron una disputa legal a Donald Trump y su nombre fue retirado del edificio.​
El edificio tiene 369 habitaciones en su interior, incluyendo 47 suites, tres restaurantes y bares, dos piscinas, siete salones de conferencias y un club de playa privado en la Isla Viveros.
Fue el edificio más alto de América Latina hasta la construcción de la Gran Torre Santiago en Santiago de Chile.
En marzo de 2018, tras una larga disputa entre la Organización Trump y su socio comercial Orestes Fintiklis, ambos propietarios y accionistas del edificio, el Juzgado Segundo del Circuito Civil de Panamá ordenó la salida del equipo de ejecutivos de Trump de las instalaciones por malas prácticas financieras, según indicó el veredicto de la juez María Victoria Valdés, por lo que quedaba disuelto el contrato que cedía la administración del complejo hotelero hasta el año 2031.​
Dariush Grand Hotel

The Dariush Grand Hotel (Persian: هتل بزرگ داریوش) is a 185-room, €185 million, five-star hotel located on the eastern part of Kish Island in the Persian Gulf. It is named after Darius I, son-in-law of Cyrus the Great of Iran (Persia).
Dariush Grand Hotel's architecture is inspired by Persepolis, a symbol of the ancient Persian architecture and the Achaemenid Empire of Iran. The hotel was developed by Iranian entrepreneur Hossein Sabet, who also owns and manages several tourist attractions and hotels in the Canary Islands and was designed and Built by [MCI Group Development_Canadian Company] owned by [Rez Okhowat]. The hotel was completed in 2003 and is owned by a number of companies.
On 7 May 2004, it was announced that the Rezidor Hotel Group would manage the Dariush Grand Hotel for ten years, to rebrand the hotel as a Radisson SAS property in the future. In 2006, Rezidor and the hotel owner agreed to cancel the contract. The general manager at the time was Sascha Kaiser, a German national. It is now owned by Seyed Abdolreza Mousavi, and is run by Hamidreza Makhmalbaf.
St. Regis Hotels & Resorts

St. Regis Hotels & Resorts (/seɪnt ˈriːdʒɪs/) is an American multinational luxury hotel chain, owned and managed by Marriott International.
In 1904, John Jacob Astor built the St. Regis New York as a sister property to his part-owned Waldorf-Astoria Hotel. Exhibiting luxury and technological advance, each room had its own telephone. Ownership changes, a new wing, and restorations occurred over the following decades. In 1966, Sheraton Hotels purchased the property. After an extensive restoration in 1991, the hotel became the flagship for the Sheraton premier hotels rebranded as the ITT Sheraton Luxury Collection.
In 1997, Starwood Hotels and Resorts acquired Sheraton from ITT.
The St. Regis brand was launched in 1998, when Starwood rebranded a former Ritz-Carlton property it had bought in Aspen, Colorado as The St. Regis Aspen. In 1999, Starwood rebranded the Carlton Hotel in Washington, D.C. and two more former Ritz-Carlton properties in Houston and Philadelphia as St. Regis hotels.
In September 2016, Marriott gained the St. Regis chain as part of its acquisition of Starwood.
The brand name cannot be used in the lower mainland of British Columbia, because the name is legally owned by the independent St. Regis Hotel, Vancouver, built in 1913.
In January 2018, SolidBlock created a smart contract and digitized platform for the tokenization of The St. Regis Aspen, which became the first private single asset real estate investment trust (REIT) in the US to issue a Security Token Offering and traded on the blockchain. Through an intensive campaign, $18 million was raised - nearly one-fifth of the equity deal sold through digital tokens to investors worldwide.
Currently, there are 58 St. Regis-branded hotels around the world with over 10,000 rooms.
Media related to St. Regis Hotel & Residences at Wikimedia Commons
Ramsar Hotel

Ramsar Hotel, also known as Grand Ramsar Hotel, Ramsar Old Hotel and, Ramsar Azadi Hotel was a hotel in a resort in Ramsar, Mazandaran. The resort includes a hotel, as well as a range of new and old coastal motels. It housed more than 160 luxury rooms and suites with modern facilities. The hotel, built-in 1933 during the Pahlavi period, has beautiful architectural properties in the city center. As of now Ramsar old Hotel no longer houses guests and is abandoned. The guests are stationed in a newly built hotel not far from the old one.
36°54′09″N 50°39′32″E﻿ / ﻿36.9025°N 50.6588°E﻿ / 36.9025; 50.6588
Ibom Hotels and Golf Resort

Ibom Hotel and Golf Resort (formerly Le Meridien Ibom Hotel and Golf Resort and Ibom ICON Hotel & Golf Resort) is a luxury five star hotel and golf resort in Uyo, Akwa Ibom established in 2007 by the Government of Akwa Ibom State under the governorship of Victor Attah.
Ibom Hotel and Golf Resort was built in 2007 by the Akwa Ibom State government during the administration of Governor Victor Attah. It is located at Nwaniba, a coastal community in Uyo, which palm vegetations and offers a view of the mountains in Cameroon.
Icon Hotel Group Africa took over management of the hotel in 2020.
The hotel features a 163 rooms, 26 suites, 7 villas and an 18-hole par 72, 6361 meter golf course. Other features include a health centre with fitness room, sauna, hammam and Jacuzzi, an outdoor swimming pool, with a tennis and squash courts. It also houses a heliport with two helipads.