davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Христо Проданов

Христо Иванов Проданов е български алпинист, инженер.
Той е първият българин, стъпил на осемхилядник – връх Лхотце (8516 m), през 1981 г., и първият българин, изкачил първенеца на Земята, връх Еверест (8848 m), през 1984 г. Загива, спускайки се обратно към базовия лагер на 22 април. Посмъртно е награден с орден и почетното звание „Герой на Народна република България“. Христо Проданов е 155-ият алпинист, изкачил се на Еверест. Той е 13-ият, направил изкачване без кислород, и първият, изкачил се по Западния гребен без кислород. Проданов е първият алпинист, който изкачва върха през месец април, когато условията за изкачване са много тежки.
Христо Проданов е роден на 24 февруари 1943 г. в Карлово. Завършва Висшия химико-технологически институт в София. Като инженер-металург работи в Перник и в металургичния комбинат „Кремиковци“.
С алпинизъм се занимава от юношеските си години. През 1961 г. завършва Централната планинска школа (ЦПШ)„Мальовица“. Осъществява многобройни изкачвания в планините в България, както и в Алпите, Олимп, Кавказ, Памир, Хиндукуш, Хималаите.
1984 г. – 20 април:
1983 г.
1983 г.
Кавказ. Проектосъставът на експедиция „Еверест-84“ е на лагер в Кавказ.
1982 г.:
1981 г.
Хималаи. Христо Проданов е ръководител на първата българска хималайска експедиция.
1980 г.
1979 г.
1977 г.
1976 г.
1976 г.
На 30 юли изкачва Ношак – втория си седемхилядник. Общо на 30 – 31 юли 1976 г. на върха се изкачват 13 български алпинисти. Състав:
1975 г.
1974 г.
Италианските алпинисти и планински спасители дават изключително висока оценка на спортното постижение и проявеното мъжество.
За изкачването на Северната стена на Матерхорн Христо Проданов и Трифон Джамбазов са удостоени от Държавния съвет на Народна република България с орден „Червено знаме на труда“.
1973 г.
1972 г. – август
1971 г.
1970 г.
1969 г.
1969 г.
1968 г.
1968 г.
1967 г.
1967 г.
1967 г.
1962 г.
1962 г.
Хималаи
Памир
Стара планина – „Райските скали“
Ждрело на река Ерма
Рила
В родния му град Карлово има бюст-паметник в подножието на Стара планина, дело на скулптура Даскалов, а на улицата, където е живял като юноша, има барелеф.
Училище „Христо Проданов“ в Карлово, построено през 1985 година, носи неговото име.
В сюжета на филма „Живот до поискване“ са вплетени новини за изкачването на връх Еверест от Христо Проданов, като има и архивни кадри от интервю с него, както и автентични разговори по радиостанция от експедицията.
И други български алпинисти са загинали в Хималаите при експедиции за покоряване на Еверест. Една от тях е Мариана Масларова, племенничка на Христо Проданов, която загива на върха точно 20 години по-късно – през май 2004.
Иван Вълчев (алпинист)

Иван Георгиев Вълчев е български алпинист и инженер.
Роден е в Свищов на 20 август 1947 г. През 1973 г. завършва Висшия машинно-електротехнически институт в София. Занимава се с алпинизъм от 1961 г. Изкачва северната стена на Айгер в Алпите два пъти: 1975 г. – първо българско изкачване, по класическия маршрут, с Методи Савов и Спас Малинов, и през 1978 г. по японската диретисима (същите участници и Мария Христова). Изкачил е западната стена на Пти Дрю в Алпите, върховете Ношак (7492 m), Ленин (7134 m) и Комунизъм (7495 m). Участник е в експедицията „Еверест-84“. На 8 май 1984 г., заедно с Методи Савов, изкачва връх Еверест (8848 m) по западния гребен („Жестокия път“), който е най-дългият и най-труден ръб за изкачване на върха. Слизат по южния ръб, правейки пълен траверс на масива (наричан понякога „Българският траверс“).
Христо Христов (алпинист)

Христо Христов е български алпинист, изкачил Еверест през 2004 г., скулптор.
Христо Христов е роден на 20 октомври 1977 г. в Смолян.
На 12 октомври 2003 г. той и Никола Леваков прокарват първия български маршрут в Хималаите – „Между слънцето и сянката“, на изключително трудния връх Тхалай Сагар (6904 m) в Гархвалските Хималаи (Индия). Изкачил е Северната стена на Егюий дю Миди в Алпите,Американската диретисима на Пти Дрю в Алпите (2000 г). Авр. Ленин (7134 m) в Памир през 2004 г. и др.
Изкачва Еверест без допълнителен кислород и без шерпи на 20 май 2004 г. по североизточния ръб (трето българско безкислородно изкачване след Христо Проданов и Дойчин Боянов). Загива на слизане от върха.
Алпийският клуб в Смолян носи неговото име.
Иван Томов (алпинист)

Иван Юриев Томов e български алпинист.
Иван Томов е роден 2 май 1984 г. в град Русе.. Учи в СУЕЕ „Св. Константин-Кирил Философ“, завършил е средното си образование в Русия, а след това завършва и Висшето училище по агробизнес и развитие на регионите (ВУАРР) – филиал Русе.
С планинарство започва да се занимава активно още през ученическите си години. Става член на туристическо дружество „Приста“, а скоро след това завършва курс към БТС за планински водачи. С алпинизъм се занимава активно от 2005 г. През последните години живее и работи в Англия, като финансира сам своите експедиции.
През 2010 г. изкачва Елбрус (5642 м) в Кавказ.
През 2011 г. изкачва Хан Тенгри (7010 м) в планината Тяншан в Киргизстан.
През 2012 г. изкачва седемхилядника връх Ленин (7134 м) в Памир.
През юни 2013 г. Томов участва в експедиция за изкачване на Нанга Парбат (8126 м) в Каракорум, Пакистан. Вечерта на 22 юни, докато той е в лагер 2, в базовия лагер е извършен терористичен акт, при който са убити всички алпинисти с изключение на един (11 алпинисти). Експедицията е преустановена и всички са евакуирани с хеликоптер.
На 23 юли 2014 г. Иван Томов изкачва Броуд Пик (8047 м) в Каракорум, Пакистан заедно с Боян Петров, без кислород и шерпи.
През 2016 година заедно с Боян Петров прави втори опит за покоряване на Нанга Парбат (8126 м). На 7000 метра обаче получава белодробен оток и е лекуван на място от Боян, след като получава съвети по сателитния телефон от специалист в НСА.
През 2017 г. Иван Томов стъпва на първенеца на Ю. Америка Аконкагуа (6962 м), на Матерхорн (4478 м) в Алпите, на Килиманджаро (5895 м) в Танзания.
На 26 септември същата година изкачва осемхилядника Манаслу (8163 м), в Хималаите, Непал.
През 2018 г. Иван Томов прави продължително пътешествие през Централна Азия, изкачвайки множество върхове, като два от тях са седемхилядници в Памир – Корженевска (7014 м) и Исмаил Самани, бивш пик Комунизъм (7495 м). Изкачва и върховете Арарат, Казбек и отново Елбрус.
На 16 май 2019 г. Иван Томов изкачва последния си връх, хималайския осемхилядник Лхотце (8516 м), като с това става вторият българин (след Христо Проданов), изкачил без допълнителен кислород четвъртия по височина връх в света. Негов партньор при това изкачване е руската алпинистка Настя Рунова, като една година по-рано двамата заедно изкачват и двата седемхилядника в Памир. На 17 май 2019 г., на слизане от върха, след нощувка в лагер 4 Иван загива вследствие на мозъчен оток. Въпреки кислорода и поставения му дексаметазон е починал на слизане непосредствено под лагер 4 (7800 метра).
Думи на Иван Томов в последното си интервю, дадено за БНР на 11 май:
Удостоен е посмъртно със званието „Почетен гражданин на Русе“. Званието се присъжда за изключителни постижения и ярък принос в развитието на алпинизма.
Шумадия

Шумадия (на сръбски: Шумадија или Šumadija) е историко-географска и етнографска област в Сърбия, разположена в централната част на страната.
Всред зелените гори могат да се видят пръснатите колиби и къщурки на шумадийци от едно време – изградени от камък, варосани и оградени от овощни градини със сливи, череши, вишни и гъсто посяти царевични ниви.
В началото на 20 век, Шумадия осъществява половината от световния износ на сливи, а областта става популярна със сливовата си ракия, известна като сливовица.
Природните дадености обуславят сръбските поселения в областта, поради традиционния сръбски бит, свързан най-вече със скотовъдството, а ѝ първоначалните сръбски поселения на Балканския полуостров са все в мъчнодостъпни и планински райони. Голяма част от топонимията в областта е от български произход.
Ето какво пише през тази 1841 година Бланки за сръбските въстания в „сърцето на Сърбия“:
Вследствие от тази политика областта в над 80 % e заселена от ново сръбско население от по-южните земи – основно от Херцеговина.
((sr)) * Кои са шумадийци ? (на стр.3 /Заселници от изток/ – за българската топонимия в областта) от Миле Неделкович.
Полог

Пологът или Тетовското поле (на македонска литературна норма: Полог; на албански: Pollogu) е историко-географска област в северозападната част на Северна Македония. Същото име означава статистически регион в страната. Най-големите градове са Тетово и Гостивар.
Етимологията на Полог е от славянското наименование на мястото, в което птиците снасят яйца. Алтернативен вариант за етимология е от Подлог със значение под планина. За пръв път за Полог говори Хоматиан в началото на XIII век, който казва, че „в областта Полог живеят дръговичи“.
„Това е една хоризонтална долина в подножието на Скардус, 10 часа път дълга и 2 часа широка, която се оросява от Вардар по цялото си протежение... Българите се занимават със земеделие, а албанците в планинските села със скотовъдство... Долината е една голяма градина, в която нито педя земя не е останала пуста“, пише немският ботаник Аугуст Гризебах в „Пътуване през Румелия към Бурса“, 1839 г.
„Весела и живописна“ нарича долината българският революционер и фолклорист Гьорче Петров.
Представлява котловина, оградена от планината Шар с ридовете ѝ Рудока и Враца от запад, с рида на Бистра планина Буковик от юг и с планините Сува гора и Жеден от изток. Котловината е дълга 55 km, широка е от 8 до 10 km и се намирана на надморска височина от 300 до 600 метра. През Полога тече в североизточна посока река Вардар, която в края на котловината завива рязко на югоизток и през пролома Дервент излиза в Скопското поле.
Пологът има тектонски произход. През терциера и кватернера в долината има езеро, което след големи тектонски размествания се оттича през Дервента към Егейско море. Тектонската котловина е разположена върху 2 разседни линии, от които едната минава под Шар, а втората - под Жеден и Сува гора. През нея минават и напречни разседи, които са повлияли върху оформянето на релефа в този регион.
Река Вардар и потоците, които се спускат от Шар планина и се вливат в нея, правят полето много плодородно. Оформеното котловинно дъно е изключително удобно за земеделска обработка, а околният планински терен за скотовъдство. Тези два фактора привличат хората още от най-ранни времена и те са основна причина Пологът да е винаги изключително гъсто населен, а селата са главно в подножието на Шар, Сува гора и Жеден, за да могат едновременно да се използват и равнината и планинските склонове.
В етнографско и диалектологично отношение котловината се разделя на Горен Полог и Долен Полог (или Горни и Долни Полог), като границата между тях най-общо минава на север от село Бървеница. Днес жителите на Полога са около 30% македонци и 70% албанци. Основните населени места са градовете Тетово в Долен Полог и Гостивар в Горен Полог.
Статистически регион Полог има площ 2.417 km и население 304.125 души (2002). Включва 9 общини:
Полог е единственият статистически регион в Северна Македония, където македонците не са мнозинство. Етническият състав (2002) е доминиран от албанците:
Сурдулица

Су̀рдулица (на сръбски: Сурдулица или Surdulica) е град в Сърбия, център на община Сурдулица в Пчински окръг.
Разположен е недалеч от границата с България. Според проброяването на населението през 2002 година Сурдулица има 10 914 жители.
Сурдулица се намира на 480 м надморска височина, в подножието на връх Стрешер, висок 1875 м. В близост до града се намира язовирът Власинско езеро, в който има богато разнообразие от риба и птици. Околността е богата на планински извори и чиста природа. Две реки преминават през града – Върла и Романовце.
За първи път Сурдулица е спомената през 13 век. По време на османското владичество градът е населен предимно с българи. и през 19 век е включен в пределите на Българската екзархия. На Цариградска конференция Сурдулица е включена в Западната автономна българска област, а по-късно и в пределите на Санстефанска България.
Градът е присъединен към Кралство Сърбия с Берлинския договор. През времето на Първата световна война (1915-1918) и Втората световна война (1941-1944), Сурдулица и Поморавието са присъединени към Царство България. Българските войски и цивилен персонал се изтеглят от града през септември-октомври 1944 г. След края на войната, вече в рамките на социалистическа Югославия, градът бързо се разраства и индустриализира, но запазва и красивата си природа.
Край града са погребани 140 български войници и офицери от Първата световна война.
По време на българското управление в Поморавието в годините на Втората световна война, Никола Осиковски от Осиково е български кмет на Сурдулица от 8 август 1941 година до 30 октомври 1942 година и отново от 12 ноември 1942 година до 9 септември 1944 година.
По време на Косовската криза през 1999 година, на 27 април НАТО бомбардира Сурдулица, като говорителят на Северния алианс определя случилото се като „по погрешка“, в резултат на която са убити 12 цивилни граждани, от които две деца. Осемнадесет къщи са тотално разрушени, а други 500 са повредени частично. Изстреляните 11 снаряда срещу Сурдулица разрушават или повреждат частично 300 цивилни сгради. Българското правителство реагира остро срещу това нападение. В отговор на тези разрушения, говорителят на НАТО Джейми Ший казва, че снарядите са изстреляни по „погрешка“ по време на атака срещу армейски обекти. Нееднократно говорителят заявява, че Северният Алианс е направил всичко, за да предотврати нещастните случаи сред цивилното население. В едно изявление той казва, че: технологиите не са перфектни и никога няма да бъдат.
Пиянец

Пиянец или Пианец, Пиянечко, Пиянешко (на македонска литературна норма: Пијанец, Пијанечко) е историко-географска област, разделена между Република България (Област Кюстендил) и Северна Македония (части от общини Виница, Пехчево и Царево село).
Областта Пиянец има планински хълмисто-ридов характер и обхваща северната част (Руен планина) на планината Влахина, югоизточната ниска част на Осоговска планина и средното течение на река Брегалница в Северна Македония. Западната граница на Пиянец към съседната историко-географска област Осоговията не е рязко разграничена и двете области преливат една в друга. В центъра на Пиянец е седловината Черната скала, през която минава държавната граница.
Областта е характерна със силно развити ерозионни процеси. В геоложко отношение принадлежи към Краищидите. Изградена е главно от палеогенни седименти. Открити са битуминозни шисти. Климатът е умереноконтинентален с летни засушавания и топла зима. Отводнява се от десните притоци на Струма – Елешница (с притока си Речица), Копривен и други и река Брегалница (ляв приток на Вардар) и няколко нейни десни притоци. Обрасла е с редки широколистни гори. Развито овощарство, животновъдство и слабо зърнопроизводство.
От север на юг през седловината Черната скала, от село Ваксево в България до град Делчево в Северна Македония преминава участък от третокласен път № 622 от Държавната ни пътна мрежа. След село Църварица и на македонска територия пътят не е изграден и представлява полски (горски) път.
На територията на Северна Македония Пиянец обхваща цялата община Царево село (Делчево), две села – Панчарево и Църник – от община Пехчево и село Калиманци в община Виница. Основен център на Пиянец е град Царево село (Делчево).
На българска територия областта заема южната част на община Невестино – селата Ваксево, Тишаново, Ветрен, Илия, Раково, Чеканец и Църварица и село Фролош в община Кочериново.
В миналото значителна част от населението на Пиянец е ислямизирано и въпреки многобройните изселвания в Турция след Балканската война и до днес в много села в Пиянец живеят българоговорещи мюсюлмани. В Пиянец е и единственото разделено между България и Северна Македония село – Ветрен в община Невестино, село Ветрен в община Царево село.
Според професор Йордан Иванов етимологията на Пиянец идва от етнонима на пеоните, които населявали областта в древността.
Любен Телчаров

Професор Любен Телчаров е български учен, доктор на медицинските науки, патоанатом, основател на първата Катедра по патологична физиология в България към Медицинския университет в град Пловдив; планинар и алпинист, един от учредителите на Българския алпийски клуб и на Планинската спасителна служба; извършва първото зимно преминаване на Кончето в Пирин (1934).
Любен Телчаров е роден в Оряхово през 1907 г. Завършва медицина. Специализирал е във Франция.
Любен Телчаров (Пината) е известен с приноса си към планинарското дело в България. През 1929 година участва в учредяването на Българския планински клуб (по-късно Български алпийски клуб). Един от съоснователите на Планинската спасителна служба през 1933 година.
През 1934 година прави първото зимно преминаване на скалния ръб Кончето в Пирин заедно с фотографа Никола Миронски. На 31 август 1936 г. Любен Телчаров и Емануил Шаранков изкачват в Гърция първенеца на Олимп – Митикас.
През 40-те години работи в Католическата болница в Пловдив. Подкрепя усилията на д-р Теофил Груев да за създаване на медицински факултет в Пловдив. Непосредствено след основаването на Медицинския факултет през 1946 г., Любен Телчаров създава и ръководи Катедрата по патологична анатомия. През 1947 г. в състава на новооткрития Медицински факултет в гр. Пловдив се разкрива първата Катедра по патологична физиология в България. Неин основател и първи ръководител е проф. д-р Любен Телчаров. Той е ученик на професорите Моллов и Клисуров и на първия преподавател по патофизиология в България доц. Минко Добрев. Проф. д-р Любен Телчаров ръководи катедрата от 1947 до 1963 г.
През 70-те години проф. д.м.н. Любен Телчаров работи в Института по курортология и физиотерапия към Министерството на народното здраве в София.
Умира през 1995 г. в София.
Татренска планинска овчарка

Татренската планинска овчарка (на полски: Polski owczarek podhalański) или полска татренска овчарка е порода кучета, произхождаща от Татрите в Полша. Историята ѝ датира от 14 век, когато предците ѝ са я донесли от влашки овчари по тези земи. Била използвана да охранява овцете. Призната е от МФК през 1920, а първият клуб за породата е основан през 1973 в Закопане. Според археолози по-древните предшественици на породата са живели в Азия и са приличали на тибетския дог.
Близки родственици на татренското планинско куче са пиренейското планинско куче, словашкия чувач и унгарския кувас. Високи са 60 – 70 см и тежат 45 – 60 см, а дългата бяла козина визуално увеличава обема им още. Кучетата от тази порода са много интелигентни и се поддават лесно на дресировка, но са и упорити, което ги прави по-подходящи за хора с опит в отглеждането на кучета.
Българска гора

Българска гора, или Великата българска гора (лат. Silva Magna Bulgarica или Silvas Bulgarorum), понякога Български лес, е горска зона, простираща се между Белград и източния край на прохода Траянови врата в началото на Тракийската низина.
Участници в първите три кръстоносни похода през XI–XII в., минаващи по Виа Милитарис (лат. Via militaris) през българските земи, описват прословутата местност, „която се минава за 8 дни, като се върви 2 дни и 2 нощи, без да се види човек“. Това е областта между Ниш и Пазарджик.
Обикновено под наименованието Българска гора се имат предвид планинските възвишения обрасли с гъсти гори по поречието на Велика Морава и Нишава („пущинаците на България“), включващи масивите на планински вериги в днешните централни части на Източна Сърбия и Западна България. В по-тесен географски смисъл областта обхваща гористите планински масиви на Тимошко (според румънското разбиране за областта), намиращи се източно от река Велика Морава.
Мъжът с часовниците

„Мъжът с часовниците“ (на английски: The Man with the Watches) е малък „неканонически“ разказ на писателя Артър Конан Дойл за известния детектив Шерлок Холмс. Публикуван е през 1898 година.
На 18 март 1892 г. във влака по линията Лондон-Манчестър, точно преди заминаването му, се качват двама пътника: висок възрастен мъж и млада жена с тъмно було върху лицето. Първоначално те искат да седнат в купе при пушещ мъж с къса брада, но след това се настаняват в следващото купе. След кратък престой на гара Уилсден, влакът пристига на гара Рагби, и там е открито нещо много странно. Брадатият мъж е изчезнал от неговото купе, а в купето, където са отишли възрастния господин и девойката е намерен мъртъв млад мъж, който е прострелян в сърцето. В джобовете му са намерени много златни часовници.
Полицията дълго и безуспешно разследва случая. След известно време, „някакъв криминолог“ предлага своя собствена оригинална версия на случилото се. За известно време влакът, в който е извършено убийството, се е движил с ниска скорост успоредно с друг влак. Млад човек е могъл да скочи от другия влак при стареца и девойката, и там, след кавга, той е бил убит. Старецът и младата жена може да са скочили от вагона в движение, а брадатият мъж, който е станал свидетел на убийството, също може да е скочил от влака, за да гони убийците. Полицията проверява и тази версия, но тя се оказа погрешна.
Всичко се разяснява, когато от Ню Йорк идва писмо от „някакъв криминолог“, в което участниците във всички тези трагични събития се описват подробно.
Оказва се, че „старецът“ е известния измамник на карти от САЩ, Спароу Макой, а неговата „спътница“ е по-малкият брат на автора на писмото, млад човек на име Едуард. Едуард е съучастник на Макой и е бил дегизиран като млада жена. Брадатият мъж, който пътува в другото купе, е по-големия му брат на име Джеймс. Той преследва Макой, за да спаси по-малкия си брат от престъпното му влияние. Официално в Лондон Едуард се занимава с търговия на скъпи часовници, но всъщност помага на по-старшия си съучастник Макой да върши измами. По време на кавгата, Джеймс заплашва да издаде Макой и Едуард на полицията. Става сбиване, при което Макой иска да простреля Джеймс, но случайно улучва Едуард.
Мъжът със златния пистолет

„Мъжът със златния пистолет“ е деветият филм от поредицата за Джеймс Бонд и вторият с Роджър Мур в ролята на агент 007. Сценарият на филма е адаптиран по едноименната книга на Иън Флеминг от 1965 г., а филмът е реализиран през 1974 г. В сравнение с книгата сценарият е значително преработен, като са добавени нови сюжетни линии. В допълнение някои очевидно комични герои правят филма по-забавен, понякога дори пародиен.
Изобретено е устройството „Солекс“, което ще позволи ефективно да се използва слънчевата светлина за производство на електроенергия. Всички правителства и разузнавателни агенции по света търсят това техническо чудо, но „Солекс“ се оказва в ръцете на Франциско Скараманга. Това е най-опасният убиец в света, неговите услуги са на стойност 1 милиона долара за изстрел, а Скараманга стреля с куршуми от чисто злато. Главното забавление на злодея са дуелите с най-добрите наемници, които той кани на своя собствен остров. Финалът е винаги един и същ – следващият убиец сам се превръща в жертва на „мъжът със златния пистолет“.
По нареждане на британската разузнавателна служба, Джеймс Бонд се среща със Скараманга в смъртоносен двубой. Агент 007 трябва не само да върне откраднатия „Солекс“, но също така да приключи с най-добрия наемен убиец в последния му дуел…
При производството на филма между музикалния редактор Тони Брамвел и продуцента Албърт Броколи възниква конфликт, като всеки от тях настоява за своята кандидатурата за „заглавната“ песента. Брамвел желае тази песен да се изпълнява от Елтън Джон или от Кет Стивънс, а Броколи подкрепя кандидатурата на една малко известна шотландска певица „Лулу“ (с истинско име – Мери Макдоналд Маклафлин Лоури). Накрая е избрана Лулу, а музиката на песента отново е написана от Джон Бари. По-късно Бари коментира тази песен доста критично, считайки я за „слаба“.
Аки Каурисмеки

Аки Олави Каурисмеки (на фински: Aki Olavi Kaurismäki, произношение) е най-известният съвременен финландски кинорежисьор. Филмите му обикновено са по собствени сценарии и продуцирани от създадената от него самия компания Sputnik Oy. Едно от най-успешните му заглавия е „Мъжът без минало“, награден с Голямата награда на филмовия фестивал в Кан през 2002 година.
Автор на филми за групата „Ленинград каубойс“.
По-малък брат на Мика Каурисмеки, също режисьор.
Береника II

Береника II (иначе Вереника, 267/266 пр.н.е. – 221 пр.н.е.), е дъщеря на Магас и Апама II, дъщеря на Антиох I Сотер. Тя е внучка на Береника I и селевкидската царица Апама, съпруга на Птолемей III Евергет, третия владетел на Елинистически Египет.
Около 249 пр.н.е., скоро след смъртта на баща си, тя се омъжва за Деметрий Красивия – син на македонския цар Деметрий I Полиоркет. Скоро след като отива в Кирена той става любовник на майка ѝ. Береника го убива в спалнята на Апама, но запазва живота на майка си. Това се случва през 255 или 250 пр.н.е. Няма деца от Деметрий.
След това Береника II се омъжва за Птолемей III Евергет. Те имат вероятно четири деца: Птолемей IV, Магас, Арсиноя III и Береника.
Според легендите, когато мъжът ѝ отива на военен поход в Сирия, тя пожертвала своите разкошни коси в чест на Афродита, за да пази богинята мъжът ѝ на бойното поле и ги поставила в храм на Афродита. Косите ѝ тайнствено изчезнали и астронома Конон Самоски обяснил това събитие с идеята, че косите били поставени на небето и се превърнали в ново съзвездие, наречено „Косите на Береника (Вероника)“ (Coma Berenices). Калимах посветил на това събитие поема, известна по запазени части и превод на Катул.
Скоро след смъртта на мъжа си (221 пр.н.е.) тя е убита по заповед на своя син Птолемей IV, чийто съвладетел е била тя.
В нейна чест е наречен град Береника (днес Бенгази). Астероидът 653 Береника, открит през 1907, също е наречен на нея.
Кирил Досков

Кирил Димитров Досков е български алпинист, изкачил Еверест през 1984 г., геолог.
Кирил Досков е роден на 2 юни 1958 г. в София. Започва да се занимава с алпинизъм през 1974 г. Преминава многократно всички най-трудни маршрути в България. Изкачва северната стена на Дих Тау в Кавказ (1979 г.), северната стена на Айгер по тур „Хекмайер“ (1981), зимни и летни изкачвания в Татрите (югоизточната стена на Ломницки шчит през зимата на 1982 и др.), вр. Ленин (7134 м) – днес Ибн Сина или Авицена в Памир (1983 г.) и вр. Комунизъм (7495 м) – днес Исмаил Самани в Памир (1983 г.). Републикански шампион по скално катерене през 1981 и 1982 г.
На 9 май 1984 г., заедно с Николай Петков, изкачва връх Еверест по Западния гребен („Жестокия път“). След тях никой не е минал по този най-труден ръб. Слизат по класическия маршрут през Южния връх, Южното седло и Западния циркус. Така правят пълен траверс на масива (наричан понякога „Българския траверс“) и успяват да спасят Методи Савов от предишната свръзка, почти застигнат от бялата смърт.
Веднага след Еверест Кирил Досков и Николай Петков правят скоростно изкачване на Американската диретисима на Пти Дрю в Алпите.
Следвал най-напред във ВИФ, а след това в Геолого-географския факултет на СУ „Св. Климент Охридски“. През лятото на 1984 г., като студент-геолог, участва в първата българска научна експедиция в Хималаите. Емигрира в Германия, там се дипломира като геолог и прави магистратурата си в Ерланген. Автор на голям научен труд за геологията на Хималаите. Днес Кирил Досков живее във Франция.
Масимо

Масимо – римска благородническа фамилия, произлизаща от древните Максими, живели по времето на Римската република.
Масимо твърдят, че от тях произлизат двама папи на Римокатолическата църква – Анастасий I, който отлъчва Ориген, и Пасхалий I – един от първите папи заели се с християнизация на Скандинавия .
По-надеждната история на семейството започва през 1012 с Лео ди Максим. След това семейството постепенно придобива все по-голямо влияние в римската аристокрация, играе значителна роля в делата на града, издига множество кардинали, посланици, граждански и военни лидери. През 16 век Масимо са най-богатите римски благородници. Към земите им са прибавени Арсоли (1574) и Папската княжеска титла.
През 17 век кардинал Камило Масимо е известен като меценат и покровител на Веласкес и Пусен.
Всички членове на семейството имат благороднически титли . Днес Масимо са представени в аристократическите среди от принц Фабрицио Масимо, принц на Арсоли и Тригиано (роден 1963), неговите наследници принц Фабрицио и принц Стефано Масимо, принц на Рокаселка деи Волчи (роден 1955), наследника му Валерио Масимо (роден 1973). На 21 май 2009 принц Валерио изкачва връх Еверест.
Резиденции на фамилията са Палацо Масимо и Кастел Масимо.
Edmund Hillary Fellowship

The Edmund Hillary Fellowship is a Fellowship programme for entrepreneurs, investors and startup teams in New Zealand. The idea behind the Fellowship was to bring foreign entrepreneurs and investors to New Zealand to incubate new businesses. The Immigration New Zealand partnered with the Edmund Hillary Fellowship to deliver the Global Impact Visa to 400 international applications over four years. It was setup in 2016 and has 532 fellows (400 international and 132 kiwis) as of March 2022.
Yoseph Ayele is one of the co-founders of the Edmund Hillary Fellowship and was the first CEO as well.
Fellows of this Fellowship include Naval Ravikant, Deepa Malik, Amitabh Kant, and Queenie Chong.
List of Mount Everest summiters by frequency

This list consists of people who reached the summit of Mount Everest more than once. By 2013, 6,871 summits have been recorded by 4,042 people. By the end of 2016 there were 7,646 summits by 4,469 people. In 2018 about 800 people summited, breaking the record for most in one year compared to 2013, in which 667 summited Mount Everest.
As of July 2022, there have been approximately 11,346 summit ascents by 6,098 people.
Note all information may not be completed/updated, it can take months and even years to update summit counts as confirmed by sources
Cases of possible confusion over names, sources, or unclear references
Adventure Consultants report on summits and people by 2016:
It can be hard to determine who is who sometimes, as there are some similar names. For example in 2013 two different Kami Rita Sherpa high-altitude workers summited with different guide firms. Nepal may not issue summit certificates to Nepali who don't buy a permit. One problem firms must contend with is summit fraud attempts.
List of Mount Everest records

This article lists different records related to Mount Everest. One of the most commonly sought after records is a "summit", meaning to reach the highest elevation point on Mount Everest.
This table shows the progression of the record for oldest male summiter, as well as some additional examples of aged summiters for comparison
Tenzing Norgay was older than his climbing partner Sir Edmund Hillary, as the first confirmed climbers to reach the summit, they became the modern-day starting point for the oldest and youngest climbers respectively.
This table shows the progression of the record for oldest female summiter.
Junko Tabei was the first woman to reach the summit, and thus set the initial records for both oldest and youngest female summiter.
Due to some variations in record keeping, there may be some variation in the examples.
See also
Many Mount Everest records are held by Nepali, especially those from the Sherpa region.
Other examples of noted Nepali Everest mountaineers:
About names: Many Nepalese are only given one name, and are often named for a day of the week
One source of confusion was in record keeping was that the South side was essentially closed in 2014 due to an avalanche disrupting the Khumbu Icefall. So most of the summiters summited from the North side, except for a small group that flew a helicopter over the Khumbu Icefall, even though it was not open. This is why in 2016 Adrian Ballinger said on Instagram "9 Sherpa using supplemental oxygen became the first to summit on the South Side of Everest in the past 3 years" in 2016. The full Nepal route to the summit was not open in 2014 or in 2015, but there was a group that summited from the south side in 2014 as part of a Chinese team that used a helicopter to reach that area.
For the mountain overall, the most in one day is May 23, 2019 when 358 reached the top. The previous record was May 19, 2012 when 179-234 reached the top.
Records for non-summits such about the main Nepal-side Base camp:
Some Everest-related marathons that start at Base camp or near Everest include the Everest Marathon, Tenzing Hillary Everest Marathon, and the Mount Everest Challenge Marathon.
South Summit

The South Summit is a subsidiary peak of Mount Everest in the Himalayas between the South Col (at 7,906 metres (25,938 ft)) and the main summit (at 8,849 metres (29,032 ft)) above sea level. Although the South Summit's elevation of 8,749 metres (28,704 ft) is higher than the second-highest mountain on Earth (8,611 m (28,251 ft) K2), it is not considered a separate mountain as its topographic prominence is only 11 meters.
The South Summit is a dome-shaped peak of snow and ice approximately 130 metres (430 ft) distant from the summit of Mount Everest and 100 metres (330 ft) below it, connected to it by the Cornice Traverse and Hillary Step. It was first climbed by Charles Evans and Tom Bourdillon of the 1953 British Mount Everest expedition on 26 May 1953. They arrived at 1 pm, too late to continue on because of problems with Evans' oxygen set. Three days later, on 29 May, Edmund Hillary and Tenzing Norgay passed over the South Summit en route to achieving the main peak.
On reaching the South Col in 1953, expedition leader John Hunt was struck by the sight, writing "Above us rose the South Summit of Everest ... an elegant snow spire, breathtakingly close yet nearly 3000 feet above our heads ... none of us had been prepared for any spectacle quite so sharp, quite so beautiful as this. To me it seemed that a new and unsuspected peak of alpine stature stood above the South Col."
A geologist with the 1965 Indian Everest expedition discovered a deposit of fossils of seashells in limestone about 100 feet above the South Summit.
Recounting his first ascent of Mount Everest without supplemental oxygen in 1978, Reinhold Messner described the South Summit as "quite a milestone for me".
During the 1996 Mount Everest disaster, mountain guide Rob Hall and three other people died at the South Summit while descending from the main summit in an unexpected blizzard. Hall survived overnight, and established radio contact the following day, but froze to death later that day, May 11, 1996. His body remains on the South Summit.
The South Summit is a popular place for Everest climbers to pause, change oxygen bottles, and turn around if necessary. From this location the cornice traverse, Hillary Step, and summit can be seen in clear weather.
Sir Edmund Hillary Collegiate

Sir Edmund Hillary Collegiate is a school in Ōtara, Auckland, New Zealand. The school was formed in 2004, when Hillary College, Bairds Intermediate School and Clydemore Primary School joined together. There are three distinct schools on the one campus, which was opened by Sir Edmund Hillary, after whom it is named, in 2004. Hillary College opened in 1966 and was named Otara College until 1969.
The Ministry of Education institution number for the senior school is 588. The numbers for the intermediate and junior schools are 1217 and 1251.
On 29 January 2009, Education Minister Anne Tolley sacked the board of trustees at the collegiate, following an Education Review Office report and claims of teachers physically and verbally abusing students within the Senior school. Since then the school elected a new board of trustees.
In 2015 Education Review Office (ERO) reported that the collegiate has one board but three principals - one each for its junior, middle and senior schools - and is struggling despite ongoing support.
In March 2017 ERO had carried out an assessment and revealed that Sir Edmund Hillary Junior School (Year 1–6) had an evenly split gender gap (50% male 50% female). Of them, 38% were Samoan, 23% Tongan, 22% Māori, 11% from Cook Islands and 1% was from Niue. Its Middle counterpart (Year 7–8) had 1% less of Samoans and 8% less of Tongans but had 2% more of Niue and two times as much of Cook Islanders. The gender gap was slightly uneven at 51% female and 49% male respectively. The Senior part of the school (Year 9-13) had a gender gap of 53% female and 47% male out of which 40% are Samoan, 22% are Tongan, 15% are Cook Islands Māoris and 3% was of other ethnicity. The population of Māori at both Junior and Middle schools was at 22% while Senior had only 20%.
Notable people associated with the college include teacher and language advocate Tupou Manapori.
Sir Edmund Hillary Outdoor Pursuits Centre

The Sir Edmund Hillary Outdoor Pursuits Centre of New Zealand (OPC) renamed Hillary Outdoors Education Centres, is a New Zealand-based not-for-profit trust with two centres in the North Island. Founded in 1972 by Graeme Dingle with Edmund Hillary as patron, Hillary Outdoors has been delivering outdoor programmes to school age students for over 50 years and has around 10,000 students visits per year.
On 15 April 2008 heavy rain caused a rapid increase in the river level in the Mangatepopo River canyon where a school group was canyoning. Seven people including six students and one teacher died. Later investigations revealed that the OPC missed heavy weather warnings from MetService and the coronal investigation that followed revealed systemic problems in risk management, including a culture of "risk drift" wherein the level of risk in the activities undertaken gradually increased over time.
Since the tragedy, the OPC has made significant changes to their practices, including enhanced training of the staff, making sure to check other staffs day plans, and ensuring that risky activities are carried out by more than a single staff member. It also appears from the list of activities on the OPC website that canyoning is no longer one of the activities.
Hillary Outdoors Aotea is situated on Great Barrier Island which is 100 km to the North East of Auckland central. The centre is based in Karaka Bay in the northern end of the Island. On May 11 2024, after 18 years in operation, the Aotea centre will close due to it no longer being financially sustainable for the trust to continue to deliver programmes from the Island.
Hillary Outdoors Tongariro is situated adjacent to the Tongariro National Park in the Central Plateau of the North Island right on State Highway 47 halfway between National Park and Tūrangi. The centre itself is on Department of Conservation (DOC) land in the Tongariro National Park. As well as school programmes, Hillary Outdoors also have a Tertiary programme, and a nationwide events programme.
Kupenite

Kupenite (Bulgarian: Купените) are a group of four summits in the northwestern part of the Rila Mountain in southwestern Bulgaria, situated on the Malyovitsa ridge between the peaks of Popova kapa and Lovnitsa. They are separated by steep couloirs and scree stones on the northern slopes. Kupenite rise over the glacial Dreadful Lake.
The easternmost summit is the lowest and is called Bezimenen — the Nameless One. Next to it raises the more massive Small Kupen (2,661 m), followed by the Middle Kupen (2,724 m) and the Big Kupen (2,731 m), which is the westernmost one. Although the Big Kupen is the highest peak in Northwestern Rila, that mountain section and its main ridge are called Malyovishki — after the symbol of Bulgarian mountaineering, the summit of Malyovitsa peak (2,729 m). The three easternmost summits are clearly visible from the Dreadful Lake and are sometimes referred to as the Trident. The view to the Big Kupen is somewhat obstructed by the short ridge that descends to the lake and therefore the Middle Kupen is often confused with the higher summit.
The walls on the northern slopes of Kupenite are favourable for rock climbing and mountaineering. The 90 m northern wall of Malak Kupen, built up by granite and biotite schists, is vertical in its middle section and slightly sloping at the top and bottom. There are several climbing routes on the northwestern walls of Middle Kupen, whose surface is characterized by smooth slabs, small ceilings and narrow cracks; the first 80 m have a reverse slopes.
Ski mountaineering at the 2026 Winter Olympics – Qualification

The following is about the qualification rules and the quota allocation for the ski mountaineering events at the 2026 Winter Olympics.
A maximum of 36 total athletes will be allowed to compete at the games, 18 male and 18 female. Each National Olympic Committee (NOC) will be able to qualify up to 2 male and 2 female competitors. A mixed relay team consists of one male and one female competitor, so a maximum of 18 mixed relay teams are possible. Results from the 2025 World Championship, and the World Cup circuit during the qualification period are used to determine the Olympic Sprint Ranking List and the Olympic Mixed Relay Ranking List.
To be eligible an athlete must have been in the top 80% during one of the qualifying races, or top 90% in two of them, or placed in the top 6 in an under 18 race from the Olympic Qualification period.
If a NOC fails to confirm or declines their quota, all reallocation of quotas (except for the host) will be gender specific and come from the Olympic Sprint Ranking List. If the host (Italy) does not use their quota, the next best ranked European nation listed on the Olympic Mixed Relay List that did not achieve a quota from the World Championship mixed relay race, will receive that quota.
First, the host will receive one male and one female quota.
Second, the top two ranked teams (excluding the host Italy) from the championships will receive one male and one female quota each.
Third, the best ranked NOC from each continent (Africa, Asia, Oceania, Europe, Americas) not already receiving a quota, receive one male and one female quota.
Fourth, from the above named list each NOC who has not already received a quota receives both a male and a female quota, until there are twelve NOCs listed.
Fifth, the top two male and female competitors from the individual sprint races will achieve a quota for their NOC. If the NOC already would go over two quotas in either gender then the quota will be passed on to the next NOC in the applicable race.
The final four men's and women's quotas go to the highest ranked NOCs on this list, providing that no NOC may exceed two quotas per gender.
NOC's with quotas are assured of Olympic participation. However, provisional standings are not assured and can continue to change up until 21 December 2025.
As of Val Martello World Cup (22 March 2025)
Rankings from the applicable list or competition appear in parentheses. Italics denotes provisionally allocated quotas.
Standings after 2025 World Championship.
Standings after Schladming World Cup. Only the top ten who are eligible to qualify through this path are shown.
Nawang Sherpa

Nawang Sherpa (c. 1972 ) became the first person to climb Mount Everest with a prosthetic leg by reaching the summit on May 16, 2004. He is also the first amputee to reach the summit of Mount Everest on his first attempt, and the first disabled person from Asia to stand on the summit.
Born in Tapting, a village in the Himalayan Solukhumbu region of Nepal, Nawang developed a passion for mountains at an early age. He dreamed of climbing Everest while training to become a high-altitude Sherpa mountain guide.
However, in 2000 after completing part of his training, he was involved in a traffic accident in Kathmandu, resulting in the amputation of his left leg. In May 2001, he traveled to California with the help of friends, where he received a prosthetic leg donated by the Orthopaedic Surgery Department at the University of California, San Francisco (UCSF). Arriving on crutches, he left a month later walking confidently on two legs.
In the spring of 2002, Nawang met Ed Hommer, a renowned double amputee mountaineer, in Kathmandu. Hommer, who had just attempted Everest, invited him to join his expedition planned for 2003. Unfortunately, Hommer was killed in a rockfall during training on Mount Rainier later that year. Nevertheless, in 2004, Nawang’s friend Tom McMillan, receiving an invitation to climb Everest, invited Nawang to join him, setting the stage for their "Friendship Beyond Borders Expedition".
The High Exposure Foundation, founded by Hommer in the 1990s, stepped in to support Nawang's Everest dreams by providing advanced prosthetic equipment suitable for high-altitude climbing. Under the guidance of prosthetist Tom Halvorson, Nawang underwent fittings and training for extreme altitudes. His preparation involved extensive trekking through the Khumbu region, acclimatization ascents on Everest, and the final push to the summit during a favorable weather window. He opted not to undertake most physical training before the expedition due to concerns about injuring his knee or prosthetic leg. He suffered nausea during the climb, which prevented him from eating over the three-day ascent and two-day descent. On May 16, 2004, he reached the summit of Everest, becoming the first person wearing a prosthetic leg to do so.
In April 2006, Nawang participated in another expedition, attempting to ascend Cho Oyu, the sixth highest peak in the world. Supported by his younger brother Ang Dawa Sherpa and friend Nima Gombu Sherpa, the team faced record snowfall and logistical challenges that ultimately prevented them from reaching the summit.
His accomplishments received recognition, including the Everest Award from the Nepal Mountaineering Association and the Suprabal Gorakha Dakshin Bahu (Third) Gold Medal from His Majesty the King of Nepal.
Hillary Institute

The Hillary Institute of International Leadership is an international awards-giving institute based in Christchurch, New Zealand, inspired by the life’s work of (the late) Sir Edmund Hillary, the first conqueror (with Tenzing Norgay) of Mount Everest in 1953.
Founded in 2006, the Institute was launched in 2007 by Sir Edmund Hillary and patron Helen Clark (former NZ Prime Minister - now head of UNDP in New York), from Antarctica on Hillary’s last trip there before his death one year later in January 2008.
Choosing its first eight operating years to focus on Leadership on Climate Change, the Institute selects one Hillary Laureate annually in mid-career, drawn from an international search programme and governed by a board of governors across five continents. They include a number of pre-eminent leadership figures from INSEAD founder Manfred F.R. Kets de Vries (Fontainebleau) to Saatchi's global CEO Kevin Roberts (New York) to former IPCC head Rajendra K. Pachauri and US author and visionary Paul Hawken.
The Hillary Institute is a charitable foundation with its founding trustees operating board based in Aotearoa, or New Zealand.
The Institute has celebrated ten Hillary Laureates to date: