davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Дарчиев, Александр Никитич

Алекса́ндр Ники́тич Дарчи́ев (род. 14 мая 1960, Венгрия) — российский дипломат. Чрезвычайный и полномочный посол (2016). Чрезвычайный и полномочный посол Российской Федерации в США и постоянный наблюдатель Российской Федерации при Организации американских государств по совместительству с 6 марта 2025 года.
Родился в 1960 году в Венгерской Народной Республике, в семье дипломата Никиты Ивановича Дарчиева (1935—2018).
Окончил исторический факультет Московского государственного университета им. М. В. Ломоносова (1983). Кандидат исторических наук. Владеет английским и французским языками.
В 1983—1992 годах — аспирант, младший научный сотрудник, научный сотрудник Института США и Канады АН СССР. В 1987 году защитил кандидатскую диссертацию «Леволиберальные силы в общественно-политической жизни США, 70-80-е годы».
На дипломатической работе с 1992 года.
После отставки Анатолия Антонова в октябре 2024 года, Дарчиев рассматривался как основной кандидат на должность Чрезвычайного и полномочного посла России в США.
27 февраля 2025 года Дарчиев возглавил российскую делегацию на переговорах между США и Россией в Стамбуле, в ходе чего стороны обсудили восстановление российско-американских отношений, в том числе возобновление работы посольств и прямого авиасообщения между странами. В частности, во время переговоров американская сторона выдала агреман на назначение Дарчиева послом России в их стране.
6 марта 2025 года указом президента России назначен чрезвычайным и полномочным послом в США и постоянным наблюдателем Российской Федерации при Организации американских государств в Вашингтоне по совместительству.
26 марта 2025 года Дарчиев прибыл в США, и на следующий день вручил копии верительных грамот в Госдепартаменте США.
Отец Дарчиева, Никита Иванович, в 1959—1965 годах был референтом, переводчиком, секретарем консульского отдела, атташе посольства СССР в Венгерской Народной Республике, затем был повышен до первого секретаря посольства СССР в ВНР, впоследствии стал советником. Далее занимал должности заведующего сектором пятого Европейского отдела МИД СССР (1974—1979), генерального консула в Дебрецене (1988—1991), заведующего отделом третьего Европейского управления МИД СССР/России (1991—1995). Карьеру завершил в 1999 году в должности старшего советника, советника-посланника посольства России в Венгерской Республике, а также в ранге чрезвычайного и полномочного посланника 2-го класса.
Александр Дарчиев женат, имеет дочь.
Общественный деятель

Обще́ственный де́ятель — лицо, занимающееся общественной деятельностью, то есть деятельностью по добровольному обслуживанию политических, культурных, профессиональных нужд общества.
Другая популярная формулировка понятия — российское/иностранное публичное должностное лицо, РПДЛ/ИПДЛ.
Статья 277 Уголовного кодекса Российской Федерации называется «Посягательство на жизнь государственного или общественного деятеля», не давая при этом нормативного определения общественного деятеля. Комментаторы УК России считают, что признаки общественного деятеля следует рассматривать в качестве оценочных, «поскольку определяющим в характеристике потерпевшего является не столько его должностное или общественное положение, сколько характер его служебных функций, масштабность и активность их осуществления, значимость деятельности потерпевшего для реализации тех или иных направлений внутренней или внешней политики государства». При этом они дают следующее определение общественным деятелям:
Лицо, посягнувшее на жизнь общественного деятеля, наказывается лишением свободы на срок от двенадцати до двадцати лет с ограничением свободы на срок до двух лет, либо пожизненным лишением свободы, либо смертной казнью.
Михалкова, Татьяна Евгеньевна

Татья́на Евгеньевна Михалко́ва (в девичестве Соловьёва; род. 14 февраля 1947, Зальфельд, Германия) — советский и российский общественный деятель, член-корреспондент РАХ. Президент благотворительного фонда «Русский силуэт», модель, переводчик, актриса. Заслуженный деятель искусств Российской Федерации (2024).
Родилась 14 февраля 1947 года в г. Зальфельд в Германии. Отец — Евгений Соловьев был военным, мать — Таисия Георгиевна Малыхина — кандидат исторических наук.
Детство провела в Воронеже, где училась в английской спецшколе. Окончила Московский государственный институт иностранных языков имени Мориса Тореза, а после его окончания какое-то время подрабатывала переводчиком.
Стала ведущей моделью в Общесоюзном Доме Моделей одежды на Кузнецком мосту и представляла страну на зарубежных показах. А кроме того — была любимицей Вячеслава Зайцева. Принимала участие в показе для первой леди США Пэт Никсон и супруги Генерального секретаря ЦК КПСС Виктории Брежневой, в съемках для единственного в СССР журнала мод.
После встречи в начале 1970-х с Никитой Михалковым вышла за него замуж. Свадьба состоялась прямо во время съемок фильма «Свой среди чужих, чужой среди своих». В связи с рождением двоих детей в 1975 рассталась с профессией манекенщицы, занялась переводами детской литературы на русский язык, преподавала английский язык в Московской государственной художественно-промышленной академии им. С. Г. Строганова.
С 1997 года — президент Благотворительного фонда «Русский Силуэт».
Первый супруг — Александр Сергеевич Шигаев, кандидат педагогических наук, специалист по спортивной психологии.
Второй супруг (с 1973) — Никита Сергеевич Михалков, кинорежиссёр. Трое детей: Анна (род. 1974), актриса, телеведущая; Артём (род. 1975), режиссёр, актёр, телеведущий; Надежда (род. 1986), актриса, телеведущая.
Кадырова, Медни Мусаевна

Медни Мусаевна Кадырова (урожд. Айдамирова; род. 7 сентября 1978, Чечено-Ингушская АССР) — чеченский и российский общественный деятель, супруга главы Чечни Рамзана Кадырова. «Мать-героиня» (2022).
Медни Кадырова родилась 7 сентября 1978 года. С будущей женой Рамзан Кадыров познакомился ещё в школе. Жена президента Чечни работает модельером. В октябре 2009 года она основала в Грозном дом моды по производству мусульманской одежды Firdaws, девиз которого звучит как «Элегантность в традициях ислама». Согласно декларации, доход Медни в 2014 году составил 3,4 млн руб.
В 2016 году окончила с отличием Гудермесский филиал Института финансов и права — тот же, что в своё время и сам Рамзан Кадыров.
Является вице-президентом Общественного фонда имени Ахмата Кадырова и заместителем руководителя секретариата главы Чечни.
Аналитическое агентство «Минченко консалтинг» в своём исследовании «Супруги руководителей субъектов РФ 2022» отметило, что Медни Кадырова стала самой популярной «первой леди» в России.
В октябре 2022 года президент России Владимир Путин выразил жене Кадырова благодарность за активную общественную деятельность.
14 ноября 2022 года указом президента России Владимира Путина Медни Кадыровой было присвоено звание «Матери-героини». Наряду с жительницей Ямало-Ненецкого автономного округа Ольгой Дехтяренко, она стала первым человеком, которому было присвоено это звание.
Медни и Рамзан Кадыровы воспитывают 12 детей — четырёх сыновей и восемь дочерей.
В июле 2020 года включена в санкционный список США, как лицо связанное с Рамзаном Кадыровым, против которого были введены санкционные ограничения за нарушения прав человека в Чеченской республике, «в том числе за пытки и внесудебные казни». 15 сентября 2022 года, из-за вторжения России на Украину, включена в расширенный санкционный список США. В октябре 2022 года попала под санкции Японии «в ответ на псевдореферендумы на оккупированных украинских территориях».
Овсиенко, Татьяна Николаевна

Татья́на Никола́евна Овсие́нко (род. 22 октября 1966, Киев, Украинская ССР, СССР) — советская и российская певица. Одна из солисток группы «Мираж» (1988—1990), известна благодаря своей сольной карьере.
Заслуженная артистка Российской Федерации (2001).
Родилась 22 октября 1966 года в городе Киеве в семье водителя-дальнобойщика Николая Михайловича Овсиенко (17 декабря 1939 — 25 апреля 2018) и лаборантки Анны Марковны Галагозы (род. 1949). Младшая сестра — Виктория (род. 1970), в настоящее время предприниматель. Тётя — Вера.
В детстве будущая певица училась в музыкальной школе и выступала в детском ансамбле «Солнышко», который участвовал в передаче «Весёлые нотки» на Первом канале Центрального телевидения (Москва). Окончила киевскую украинскую школу № 73.
Окончила Киевский техникум гостиничного хозяйства (1987, специалист по организации обслуживания в гостиницах).
После ухода из «Миража» Натальи Ветлицкой в конце 1988 года Овсиенко стала солисткой группы вместе с Ириной Салтыковой. Как и большинство других солисток в группе, выступала под фонограмму М. Суханкиной. Зрители приняли её на «ура!». Работала в группе до конца 1990 года, когда была заменена на новую солистку Екатерину Болдышеву.
После ухода из группы в прессе развернулась критика по поводу того, что все солистки пели под фонограмму другой исполнительницы. Так как «лицом» группы была Овсиенко, она стала главным объектом критики.
С 1991 года выступала со своей группой «Вояж»; выпустила несколько музыкальных альбомов вместе с автором песен Виктором Чайкой. В этот период происходит основной подъём популярности певицы.
В 1999 году на фестивале «Песня года» исполнила песню группы «Мираж» «Музыка нас связала» своим настоящим голосом. Сопродюсером и помощником был Владимир Микульчик. Он же был личным помощником. В 2006 году записала новую версию хита «Love Hurts» с Дэном Маккаферти, вокалистом рок-группы «Nazareth».
Участвовала в реалити-шоу «Последний герой 3: Остаться в живых». В 2013 году выпустила альбом «Время».
За выступления перед ветеранами, в воинских частях и перед военнослужащими в местах боевых действий:
За заслуги в области искусства:
Команда Александра Друзя

Команда Александра Друзя́ (также в разные периоды «Астробанк», «Банко», «Соки Троя», «Транссфера», «Троярд») — петербургская команда игроков в спортивную версию телевизионной игры «Что? Где? Когда?» (ЧГК). Первый чемпион мира по спортивной версии ЧГК (2002).
Команда Александра Друзя — одна из старейших и наиболее титулованных среди играющих в настоящее время. Создана на основе знаменитой по телевизионному «Что? Где? Когда?» команды Алексея Блинова; в команде играли такие звёзды телепередачи, как Фёдор Двинятин, Александр Рубин, Инна Друзь, Михаил Дюба и капитан команды — первый магистр игры «Что? Где? Когда?» Александр Друзь.
В сезоне 1996—97 команда стала чемпионом СНГ по «Что? Где? Когда?», на следующий год выиграла Телефонный турнир МАК, в который был преобразован чемпионат СНГ.
В 2002 году команда под названием «Троярд» стала первым в истории победителем чемпионата мира по ЧГК, который проходил в городе Баку. В отборочном туре коллектив верно ответил на 45 вопросов, разделив 2—3-е место с командой «Genius» (ныне выступает под названием «Афина», капитан — М. О. Поташев) и отстав на 3 очка от команды Губанова. Однако в финальной части турнира команда Александра Друзя показала отличный результат, набрав 26 очков из 30 возможных, что стало лучшим показателем среди шести финалистов. По случаю этой победы губернатор Санкт-Петербурга В. А. Яковлев направил Александру Друзю поздравление: «Уверенное выступление вашей и других питерских команд на этом представительном форуме еще раз подтвердило, что Петербург остается крупнейшим интеллектуальным центром не только России, но и всего мира».
В чемпионском составе команда была приглашена в элитарный клуб «Что? Где? Когда?» на осеннюю серию игр 2002 года, но уступила титул абсолютных чемпионов команде телезрителей, проиграв со счётом 3:6.
Победитель Кубка мира по «Что? Где? Когда?» сезона 2003—2004 годов.
Неоднократный призёр крупнейших международных синхронных турниров по ЧГК — Открытого Кубка России (1999—2001) и Кубка городов (1999). Особенно успешно играла в турнирах в родном Санкт-Петербурге, где девять раз становилась победителем турнира на Кубок губернатора Санкт-Петербурга (в том числе в 2005 году); выигрывала также второй престижный петербургский турнир — «Белые ночи».
В последние годы команда выступает менее удачно, её состав постоянно меняется. Результатом стала потеря позиций в рейтинге МАК, и в последнее время команда опустилась в нижнюю половину первой сотни команд в рейтинге.
4 апреля

4 апреля — 94-й день года (95-й в високосные годы) по григорианскому календарю. До конца года остаётся 271 день.
До 15 октября 1582 года — 4 апреля по юлианскому календарю, с 15 октября 1582 года — 4 апреля по григорианскому календарю.
В XX и XXI веках соответствует 22 марта по юлианскому календарю.
См. также: Категория:События 4 апреля
См. также: Категория:Родившиеся 4 апреля
См. также: Категория:Умершие 4 апреля
Василий Теплый, Солнечник, Капельник, Парник.
Дипломатические ранги

Дипломати́ческие ра́нги — звания, присваиваемые лицам, занимающим дипломатические должности. Аналог воинских званий у военнослужащих или классных чинов у гражданских служащих. Существуют в большинстве государств мира (хотя есть страны, где к дипломатам применяется та же система рангов, что и к остальным государственным служащим).
Дипломатические ранги не обязательно совпадают с должностью, занимаемой лицом.
В России установлены следующие дипломатические ранги:
Положение о порядке присвоения дипломатических рангов утверждено указом президента Российской Федерации от 15 октября 1999 года № 1371. Дипломатические ранги присваиваются дипломатическим работникам МИД России, дипломатических представительств и консульских учреждений России за рубежом, представительств МИД в регионах России.
Положение содержит таблицу соответствия дипломатических рангов и занимаемых должностей. Например, должностям министра иностранных дел, его заместителей, посла по особым поручениям соответствует ранг посла; должностям директора департамента МИД, посла России в иностранном государстве — ранг посла или посланника I класса; рангу первого секретаря I класса соответствуют должности первого секретаря, консула, начальника отдела в региональном представительстве МИД, и так далее. Ранг может соответствовать занимаемой должности или быть на одну ступень выше или ниже занимаемой должности.
Ранг посла, а также посланника I класса и посланника II класса присваивается президентом Российской Федерации по представлению министра иностранных дел, остальные ранги — министром иностранных дел Российской Федерации.
Дипломатические ранги сохраняются пожизненно.
В Белоруссии, Казахстане и Узбекистане установлен такой же перечень дипломатических рангов, как в России.
В Киргизии установлены такие дипломатические ранги:
В Грузии существуют такие дипломатические ранги:
В Азербайджане законом установлены следующие дипломатические ранги:
Уставом дипломатического корпуса Республики Молдова установлены следующие дипломатические ранги:
В Армении законом утверждены такие дипломатические ранги:
В Литовской Республике имеются следующие дипломатические ранги:
Дипломатам Италии присваиваются следующие дипломатические ранги:
Дипломатический паспорт гражданина Российской Федерации

Дипломатический паспорт гражданина Российской Федерации — один из основных документов, удостоверяющих личность гражданина РФ, по которому осуществляется пересечение границы Российской Федерации. Выдаётся лишь отдельной категории граждан России.
Дипломатический паспорт является собственностью Российской Федерации и после завершения срока служебной командировки за пределы территории Российской Федерации подлежит возврату в организацию, направившую гражданина Российской Федерации в служебную командировку за пределы территории Российской Федерации.
По сравнению с владельцами общегражданских и служебных паспортов, обладатели дипломатических паспортов пользуются правом облегченного и безвизового въезда в ряд стран, в частности, в государства — участники Шенгенского соглашения и Индию. В то же время визовые требования могут распространяться и на эту категорию граждан (например, виза требуется для посещения Великобритании, Канады, США, ряда арабских государств и т. д.)
Поскольку дипломатические и служебные паспорта не подразумевают поездок в туристических целях, на их обладателей не распространяется часть соглашений о безвизовом въезде. Предварительное получение визы в дипломатический паспорт требуется для посещения Турции, Черногории, Израиля, Доминиканской Республики, Бангладеш и других стран, в которые без виз можно въезжать по общегражданским заграничным паспортам (ОЗП) РФ.
Дипломатический паспорт выдается федеральным органом исполнительной власти, ведающим вопросами иностранных дел, в соответствии со статьёй 12 федерального закона «О порядке выезда из Российской Федерации и въезда в Российскую Федерацию»:
Утверждённый в 2012 году перечень иных лиц включал 56 пунктов. В 2020 году он был расширен до 57 пунктов.
День дипломатического работника

«День дипломатического работника» — профессиональный праздник всех дипломатических работников Российской Федерации, который отмечается в России ежегодно, 10 февраля. Не является нерабочим днём.
«День дипломатического работника» был учрежден 31 октября 2002 года Указом № 1279 Президента Российской Федерации Путина Владимира Владимировича, которым предписывалось: «Установить День дипломатического работника и отмечать его 10 февраля».
Дата, 10 февраля, для этого праздника была выбрана президентом России не случайно и связана с историей первого внешнеполитического ведомства России — Посольского приказа. На этот день 1549 года приходится наиболее раннее упоминание о нем, а его первым руководителем стал подьячий Иван Михайлович Висковатов (Висковатый) которому царём Руси Иваном Грозным было «приказано посольское дело». Однако Висковатый уделял мало внимания посольскому делу и вскоре Посольским приказом стал заниматься Андрей Васильев.
В 1718–1720 гг. Посольский приказ был преобразован в Коллегию иностранных дел. В 1802 году император Александр I сформировал Министерство иностранных дел — предтечу современного МИД РФ. При этом Коллегия иностранных дел не прекратила своего существования, но постепенно все её важнейшие функции были переданы МИДу. Окончательно Коллегию упразднили в 1832 г.
В 2009 году в преддверии «Дня дипработника» премьер-министр РФ Владимир Путин направил поздравление «Сотрудникам и ветеранам Министерства иностранных дел Российской Федерации», в котором, в частности была дана оценка роли дипломатов в современных российских реалиях:
Атташе

Атташе́ (фр. attaché «прикреплённый») — младшая дипломатическая должность.
Слово происходит от французского глагола «прикреплять», то есть исторически это было «прикомандированное» к дипломатическому представительству лицо. В международной дипломатической практике существуют следующие категории:
Все категории атташе включаются в состав членов дипломатического корпуса и пользуются дипломатическими иммунитетами и привилегиями.
Штат сотрудников при атташе называется атташат.
Горячева, Ксения Александровна

Ксе́ния Алекса́ндровна Горя́чева (род. 16 мая 1996, Аромашево, Тюменская область) — российский общественный и политический деятель. Депутат Государственной думы Федерального собрания Российской Федерации VIII созыва. Первый заместитель председателя комитета Государственной Думы по науке и высшему образованию. Секретарь Санкт-Петербургского регионального отделения политической партии «Новые люди». Из-за вторжения России на Украину находится под международными санкциями Евросоюза, США, Великобритании и ряда других стран.
Ксения Горячева родилась 16 мая 1996 года в селе Аромашево Аромашевского района Тюменской области, в школьные годы входила в актив детско-юношеского общественного объединения «Ноосфера» в Голышманово.
В 2019 году окончила Российский экономический университет имени Г. В. Плеханова (факультет бизнеса). Под авторским псевдонимом «Volnyanka» публиковала свои поэзии и прозы. В этом же году выпустила книгу о любви «Незрелое». Работала младшим менеджером по региональному развитию в Благотворительном фонде поддержки образовательных программ «КАПИТАНЫ», основанном лидером партии «Новые люди» Алексеем Нечаевым. Руководила молодёжной образовательной программой «Капитаны». Стала секретарём Санкт-Петербургского регионального отделения партии «Новые люди».
В 2021 году была выдвинута «Новыми людьми» на выборы в Государственной думы Федерального собрания Российской Федерации VIII созыва. В своей предвыборной кампании Горячева говорила о необходимости реформ в системе образования, предлагала упразднить Рособрнадзор и ввести налоговую льготу для предприятий, которые будут принимать молодых сотрудников без опыта работы. 19 сентября 2021 года по федеральному партийному списку избрана депутатом. Стала первым заместителем председателя комитета Государственной Думы по науке и высшему образованию.
На фоне вторжения России на Украину Горячева была включена в санкционные списки Евросоюза, Великобритании, США, Швейцарии, Австралии, Японии, Украины, Канады и Новой Зеландии.
В августе 2024 года вместе с однопартийцем Владиславом Даванковым поддержали телеграм-канал BRIEF, получивший статус иностранного агента.
Горячева не замужем, детей нет.
Oleg

Oleg (Russian: Олег), Oleh (Ukrainian: Олег), or Aleh (Belarusian: Алег) is an East Slavic given name. The name is very common in Russia, Ukraine, and Belаrus.
Oleg derives from the Old Norse Helgi (Helge), meaning "holy", "sacred", or "blessed". The feminine equivalent is Olga. While Germanic in origin, "Oleg" is not very common outside Eastern European countries, while "Helge" and "Helga" are common names in Scandinavia.
Олег (Oleg) is pronounced [ɐˈlʲek] in Russian. The English pronunciation of Oleg is based on the transliteration of the Cyrillic alphabet, and overlooks four key features of the Russian pronunciation:
Thus although English speakers tend to pronounce the name as 'Óh-legg', in Russian it sounds more like 'Al-yék', the equivalent of Alec.
The Ukrainian pronunciation of the name 'Олег' is different from Russian, though the same Cyrillic letters are used in writing. Ukrainian 'Олег' is pronounced [oˈlɛɦ] and becomes 'Oleh' in English according to the transliteration rules.
In Belarusian, the name is spelled and pronounced as "Алег" [aˈlʲeɣ] so that the first letter changes to "A" according to the Belarusian feature of akannye. The last letter is also pronounced differently, which renders the Latin transliteration 'Aleh'.
and co-founder of the Soviet resistance group, the Young Guard
1942), Russian scientist and inventor
Mustached Nanny

Mustached Nanny (Russian: Усатый нянь, romanized: Usatiy nyan) is a 1977 Soviet comedy film, feature film directorial debut of Vladimir Grammatikov. The film was a box-office hit, it was seen by 47 million viewers in 1979.
Jokester Kesha Chetvergov (Sergei Prokhanov), after graduating from school, is not able to find interesting work for himself. He did not get a higher education and failed to stay at any job for longer than two weeks. Most of his time he spends by messing around with his immature friends Bublik (Valery Kislenko), Motyl (Felix Krol) and Ponchik (Sergey Bachursky).
Eventually, the district policeman Yevseyev (Vadim Aleksandrov), who previously sympathized with the guy and helped him with finding work, finally loses his patience and calls Innokenty to a meeting of the committee of lay judges at the Housing Committee, where his fate is to be decided.
The public is determined to take serious measures against the young man as a parasite, but kindergarten director Marina Borisovna Mikhalchuk (Lyudmila Shagalova) stands up for him.
Marina Borisovna convinces the assessors to give Chetvergov another chance to correct his behavior and employs Kesha in her kindergarten as a night shift nanny.
Гаспачо

Гаспачо (на испански: gazpacho) е испанска студена доматена супа, която е много популярна в по-топлите райони през лятото. Обикновено е лютива, но има и по-мек вариант.
Както в художествената литература, така и в действителност, се срещат конфузни ситуации, в които някой човек с претенции е ставал за смях, настоявайки да му стоплят изстиналата супа.
Гаспачото се приготвя от домати, зелени чушки, краставици, листа от кориандър, чесън, лук, люта чушка, нарязани ситно, подправени със сол и черен пипер, (балсамов) оцет, зехтин и размесени с вода с лед. Може да се добавят и трохи от сухар за сгъстяване.
Обикновено към гаспачото се сервират отделно и допълнително нарязани зеленчуци (домат, зелена чушка, краставица) и крутони за гарниране.
„Гаспачо“ е песен на прогресив рок групата „Мерилиън“ от албума Afraid of Sunlight (1995 г.)
Паприкаш

Паприкашът (на английски: papricache; на английски: papricas) е традиционно унгарско национално ястие. Приготвя се от месо и пиперки или от пиперки и домати.
Името на ястието идва от „паприка“ – „червена чушка Капия“ на унгарски. Въпреки популярното си име, растението пипер няма отношение към черния пипер, който принадлежи към рода Пипер (Piper) на семейство Пиперови (Piperaceae).
Печенето на яхнията със заквасена сметана попада под влиянието на немската кухня. Наполеон също се опитва да омекоти „унгарските“ ястия с люти чушки със сметана и заквасена сметана на френския император Алберт, хабсбургския ерцгерцог Алберт от Тешен и на унгарския крал Франциск Йосиф I. Именно от това време се появява погрешното тълкуване в унгарската гастрономия, която започва да разглежда чушките като вариант на заквасена сметана при печене.
В традиционната рецепта се сваряват чушки, докато се препича яхнията на собствената си мазнина. Може да се добави заквасена сметана и в двете, което прави вкуса различен.
Основно съдържа чушки, домати, лук, люта чушка и магданоз. Чушките са или само червена месеста капия, или смесено – червени и зелени чушки. В пропорции чушките са приблизително 2/3, а доматите 1/3.
Освен като вегетарианско, ястието може да бъде приготвено със свинско, пилешко или друго месо.
Чушките се запържват с лук, след което се добавят доматите. Отношението на чушки и домати не е фиксирано. Когато се добавят повече домати, се добавя и малко захар, която да неутрализира тяхната киселинност.
Паприкашът е едно от основните зеленчукови консерви, които се приготвят за зимата.
Морски копър

Морският копър (Crithmum maritimum) е растение от семейство Сенникови, единствен представител на рода Crithmum.
Видът е разпространен по Атлантическото крайбрежие на Европа, Средиземноморието, Черноморието и Макаронезия. Вирее по крайбрежни камъни и скали. Ядивен вид.
Морският копър е многогодишно тревисто растение. Стеблото му високо 20 – 50 cm и се разклонява в горната си част. Листата са перести, голи, с тънък хрущялен ръб. Обвивката на сложния сенник има между 6 и 8 листчета. Сенниците имат по 20 – 50 цвята. Венчелистчетата са жълто-зелени и голи. Цветовете са жълтеникави на цвят Плодовете се елипсовидни. Растението се размножава със семена.
Видът е застрашен и е включен в Червената книга на България.
Копър (река)

Копър (на английски: Copper River) е река в САЩ, в южната част на щата Аляска, вливаща се в залива Аляска на Тихия океан Дължината ѝ е 470 km, а площта на водосборния басейн – 62 000 km².
Река Копър изтича на 1105 m н.в. от северната част на ледник, спускащ се по северния склон на планината Врангел. В горното си течение има северозападно и югозападно направление, в средното – югоизточно, а в долното – южно. В горното и средното си течение протича в сравнително широка долина, а в долното чрез дълбок и живописен пролом пресича планината Чугач и чрез малка делта се влива в северната част на залива Аляска на Тихия океан.
Водосборният басейн на реката обхваща площ от 62 000 km, като една много малка част от него е на територията на Канада. На север и североизток водосборният басейн на Копър граничи с водосборния басейн на река Юкон, на запад – с водосборния басейн на река Суситна, вливаща се в залива Кук, а на югозапад и югоизток – с водосборните басейни на малки и къси реки, вливащи се в залива Аляска. Основни притоци: леви – Читина (274 km); десни – Гакона (103 km), Клинита (101 km). Подхранването ѝ е предимно снежно и ледниково, с ясно изразено пълноводие от юни до август. Средният годишен отток на реката при устието на река Читина е 1630 m³/s. В продължение на 6 месеца е заледена. В средното ѝ течение е разположено селището Копър Сентър – център на миннодобивен район, съединен с автомобилно шосе с пристанището Валдез, разположено на брега на залива Принц Уилям (вътрешен залив на Аляска).
Резене

Резенѐ или див копър (Foeniculum vulgare), наричано още копрец, полски копър, аптекарски копър, морач, фенел, фенхел, сминд, лъжлив сминдух) е растение от рода Foeniculum (смятано за единствен вид от много ботаници) и расте в южна Европа (особено по Средиземноморието) и югозападна Азия. То е от семейството на магданоза и моркова Сенникови. От същото семейство е и копърът, но резенето е от друг род.
Резенето е силно ароматично многогодишно тревисто растение, право, синьозеленикаво на цвят, достигащо 2 м на височина. Листата достигат на дължина до 40 см. Те са ситно нарязани, като крайните им сегменти са нишковидни, широки около 0,5 мм. Цветовете се образуват на върха в сложни сенници, широки 5 – 15 см, като всяка секция на сенника съдържа 20 – 50 миниатюрни жълти цвята на къси стъбълца. Плодът е продълговато сухо семе, дълго 4 – 9 мм и наполовина или по-малко широко с жлеб, съдържа 3 – 5% етерично масло с 60 – 80% анетол и 14 – 18% обикновено масло. Анетоловото масло, получавано при екстракция на семената, е основна съставка на мастиката, на която дължи основния си аромат. То е и една от съставките на гръцкото питие узо.
Резенето е храна за ларвите на някои видове пеперуди като Amphipyra tragopoginis и Papilio zelicaon.
Цъфти от юли до септември. Използва се в българската, гръцката, италианската и испанската кухня за подправяне на риби и супи.
Изсушено се ползва и като добавка към туршии, заедно с копър или като негов заместител.
Една от съставките на билковата смес за мастика е резене.
От резене се добива и етерично масло.
Използва се и като билка при запек, недостиг на кърма при кърмачките, при камъни и възпаления на бъбреците, колити, газове, за апетит, при кашлица. Семената облекчават газовете и стомашните болки, имат диуретичен и противовъзпалителен ефект. Под формата на настойка действа като очистително и облекчава коремното разтегляне. Заради употребата му като билка е познато с името аптекарски копър.
При неспазване на предписаната доза семената могат да причинят хранителни отравяния, водещи до стомашночревни разстройства или по-сериозни здравословни проблеми.
Хмели-сунели

Хмели-сунели (на грузински: ხმელი სუნელი, буквално „изсушени подправки“) е традиционна грузинска смес от подправки. Популярна е както в Грузия, така и в целия Кавказки регион.
Използвани съставки в сместа са кориандър, копър, босилек, дафинов лист, майорана, син сминдух, магданоз, шафранка или имеретински шафран, черен пипер, целина, мащерка, исоп (и по точно – лечебен исоп), мента и лютив червен пипер.
Хмели-сунели е една от най-известните и характерни за грузинската кухня подправки. Тя е в основата на популярния сос „Сатсиви“ (Сациви) и едноименното блюдо. Хмели-сунели е част от популярния сос „Аджика“, ястията „Лобио“, „Харчо“, „Чахохбили“ и др. Може да се каже, че почти няма грузински блюда без нея.
Една от подправките в сместа е имеретинският шафран, който няма нищо общо с шафрана, получен от шафрановия минзухар. Имеретинският шафран представлява сушени цветове на растението тагетес (турта). Възможна е и замяната му с шафранка, но тя няма аромата на тагетеса.
Син сминдух

Синият сминдух, още Полски сминдух или Гъбена трева (Trigonella caerulea), e едногодишно растение от семейство Бобови (Fabaceae).
Растението произлиза от Гърция и е натурализирано в Европа, включително и в България, Азия и Северна Америка.
Едногодишно растение с височина 1 m. Стъблото е право с гъсто насочени нагоре разклонения. Листата са яйцевидни, 2 – 5 cm дълги, 1 – 2 cm широки, продълговати, рязко назъбени по краищата. Прилистниците са триъгълно ланцетни и назъбени. Дръжките на съцветията са по-дълги от листата. Прилича на люцерна.
Отглеждане: Семената могат да се засеят от март до юни по примерна схема 20 – 30 х 5 – 10 cm. За да поникнат семената оптималната температура е около 10 – 12 градуса. След 2 до 4 седмици семената поникват. За да се развива добре растението е необходима температура около 20 – 25 градуса. Има нужда от регулярно поливане, но трябва да се внимава да не се прелее.
В част от страните от бившия СССР този вид е известен и като „гъбена трева“. Нито в българските, нито в западните източници се споменава, че полският сминдух има нещо общо с гъбите. Причина за това име е факта че изсушените цветове имат не много силен, но доста чист аромат на гъби.
Полският сминдух се отглежда и у нас, предимно заради стъблата и листата, за разлика от градинския сминдух (Trigonella foenum-graecum), който се отглежда предимно заради семената.
Всички части на растението имат силен аромат.
Листата, изсушени и смлени на прах, се използват за ароматизиране и оцветяване на зеленото швейцарско сирене Шабцигер, което се произвежда само в кантон Гларус, Швейцария. Сиренето има зеленикав цвят, който се получава в резултат на добавянето в млякото на стръкчета син сминдух.
Плодовете и съцветията, изсушени и смлени на прах, се използват в грузинската кухня като подправката „Уцко-сунели“, така също и като една от съставките на смесите „Хмели-сунели“ и „Сванска сол“. За направата на „Уцко-сунели“ може да се използва и градинския сминдух, но той дава горчив привкус и трябва да се ползва много внимателно.
Сминдуха се използва при приготвянето на много ястия от българската кухня, например зелеви сарми.
Ден на национален траур

Ден (или дни) на национален траур се обявява(т) от правителството (или местен орган) при смърт на действащ или бивш държавен глава, духовен водач на държавата и/или забележителна личност (актьор, певец, интелектуалец, спортист) и/или събитие, довело до многобройни човешки жертви (авиокатастрофа, терористичен акт, военни действия) в памет за жертви от такива събития. Може да се обявява и в знак на солидарност с държава близнак или съюзна държава. За пръв път практиката е въведена в Португалия през 1649 г. за почитане на паметта на членове на кралската династия.
Според обхвата ден на траур се обявява за държава (наричан национален), регион, селище.
В деня/дните на траур се провеждат траурни мероприятия. В зависимост от законодателството и местните традиции в съответната държава или регион може да се внесат изменения в телевизионните и радио­програм­ите (отмяна на забавни предавания, забрана на реклама и др.), да се спуснат наполовина държавните флагове на сградите и съоръженията на органите на държавната власт, на органите на местното самоуправление, на държавните предприятия, учреждения и организации по цялата територия на държавата и дипломатическите учреждения зад граница, както и да се отменят развлекателни мероприятия и спортни състезания.
При смърт на държавен глава се спазват задължително изискванията на държавния церемониал и протокол при провеждане на траурните мероприятия.
В съвременната българска история национален траур се обявява от Министерския съвет на България по повод на големи човешки трагедии в памет на жертвите от тези трагедии. Местен траур (обикновено ограничен до определена община) се обявява от съответен орган на местно самоуправление.
Ден на национален траур се обявява с решение на Министерския съвет, като в него може да се посочат и финансови ангажименти към жертвите и пострадалите.
При обявен Ден на национален траур националният флаг се спуска наполовина националният флаг на България на носещото тяло (мачта, пилон и др.) на сградите на всички държавни институции. Провеждането на предварително организирани официални и светски събития, с изключение на тези от личен характер, следва да бъде съобразено с националния траур, отложено или отменено. Когато отмяната на тържествено събитие е невъзможна, то следва да започне с минута мълчание или слово в памет на жертвите.
При обявен Ден на национален траур националният флаг се спуска наполовина на носещото тяло (мачта, пилон и др.) на сградите на всички държавни институции. Върху националния флаг НЕ се поставя черна лента.
Националните медии променят програмите си в съответствие с изискванията за национален траур - отмяна на увеселителни и неподходящи за случая предавания, и съдействат за осведомяване на населението. Допустимо е на екрана или върху печатните издания да се появи стилизирана траурна лента.
В българските дипломатически представителства зад граница се отварят съболезнователни книги.
Национален траур в Русия се обявява от президента на страната при едновременна гибел на 60 и повече души, а в субектите на Руската федерация – от главата на региона при смърт на 10 и повече човека.
Празник (филм)

„Празник“ е български игрален филм (късометражен, комедия) от 1955 година на режисьора Димитър Петров, по сценарий на Бурян Енчев. Оператор е Сашо Шекерджийски. Музиката във филма е композирана от Иван Маринов.
Официални празници в България

Официалните празници в Република България са определени от Кодекса на труда, член 154.
Съгласно Кодекс на труда чл. 154, ал. 2 (Нова – ДВ, бр. 105 от 2016 г., в сила от 1 януари 2017 г.): Когато официалните празници по ал. 1, с изключение на Великденските празници, съвпадат със събота и/или неделя, първият или първите два работни дни след тях са неприсъствени.
Съгласно Кодекс на труда чл. 154, ал. 3 (Доп. – ДВ, бр. 52 от 2004 г., в сила от 01.08.2004 г., изм. – ДВ, бр. 15 от 2010 г., предишна ал. 2, изм. – ДВ, бр. 105 от 2016 г., в сила от 1 януари 2017 г.) Министерският съвет може да обявява еднократно и други дни за неприсъствени за оказване на обществена почит към важни исторически, политически, културни или други особено значими събития, както и дни за честване на определени професии и за оказване на признателност.
От 2017 година е прието официалните празници в България (с изключение на Великденските), които се паднат в събота или неделя, да се почиват в първия работен ден след тях. Ако има празници и събота и неделя, съответно се почива понеделник и вторник.
Символ за рециклиране

Международният символ за рециклиране е широко възприет символ обозначаващ рециклируеми материали. Съставен е от три гонещи се стрелки образуващи мьобиусова лента с триъгълно очертание и символизиращи кръговрата в природата. Символът е обществено достояние и може да се използва свободно.
Символът и някои негови разновидност имат кодови позиции в Уникод.
През 1969-1970 г. световното внимание е привлечено от проблемите свързани с околната среда и довежда до създаването на Деня на Земята. Подбудена от това, чикагската компания Container Corporation of America — голям производител на рециклиран картон, спонсорира национален конкурс за дизайн символизиращ процеса на рециклиране. Конкурсът е спечелен от 23-годишния Гари Андерсън, студент в Южнокалифорнийския университет.
Заради своята простота и оригиналност символът бързо става популярен. Компанията CCA опитва да го регистрира като търговска марка, но заради възражения от страна на патентното бюро оттегля молбата си. Така символът става обществено достояние.
Мъжки времена

„Мъжки времена“ е български игрален филм (драма) от 1977 година на режисьора Едуард Захариев, по сценарий на Николай Хайтов. Оператор е Радослав Спасов. Художник е Ангел Ахрянов. Музиката във филма е композирана от Кирил Дончев.
Сценарият е написан по разказите „Мъжки времена“ и „Сватба“ на Николай Хайтов.
В миналото, когато се развива действието на филма, краденето на моми е занаят, обичай и не се наказва от закона. Елица – млада, красива, трудолюбива и свободолюбива девойка бива открадната от Банко и неговите съдружници. Тя прави няколко неуспешни опита да избяга, но след като не успява, се моли на Банко поне той да я вземе за жена, а да не я дава на невзрачния младоженец, за когото я е откраднал. Банко обаче държи на мъжката си дума. По-късно обаче той разбира, че се е влюбил в нея и в края на филма бива убит, отстоявайки правото си да е с нея.
и жителите на селата: Ковачевица, Горно Дряново, Гърмен, Долен, Делчево
Сляпа събота

„Сляпа събота“ е български игрален филм (драма) от 1988 година на режисьора Панайот Панайотов, по сценарий на Христо Димитров-Хиндо и Светослав Овчаров. Оператор е Бойко Калев. Музиката във филма е композирана от Божидар Петков.
В малко село, в което от десетилетия нищо не се е променило, пристига снимачна група. Ще се снима исторически филм. Заедно с актьорите, организаторите, гримьорите и останалите членове на групата в селото нахлуват шумът и суетнята. Самото село се превръща в център на „историческото сражение“. Всички са включени в снимките – и стари и млади, преоблечени в костюми, въоръжени с изкуствени мечове, почервеняват от „смъртоносни“ рани. По сценарий има епизод с древен обичай – жертвоприношение. Тази роля трябва да изиграе гордостта на селото – бикът Юлий Цезар. „Защитниците“ и „враговете“ на бика устройват такъв погром, че щетите напомнят на истинско сражение... Както казва народът: идва сляпата събота, в която хората губят разум.
Преображение Господне

Преображение Господне или Сотировден е християнски религиозен празник, който се чества на 6 август (или на 19 август стар стил). Според Светото писание на Преображение Иисус Христос показва на своите ученици божествения си образ и се разкрива пред тях.
Изглежда събитието е от есента на предходната на смъртта на Исус година, някъде около празника Сукот (т.нар. празник на шатрите, когато евреите имат обичай да строят с ритуална цел украсени с растителност малки бараки). Честването е едновременно на узряването на плодовете от новата реколта и на благополучния завършек на Изхода (бягството от Египет).
Според евангелията (Мат. 17:1 – 13; Марк 9:1 – 9; Лук. 9:28 – 36) Иисус Христос и апостолите Петър, Яков и Йоан се качват на една висока планина, вероятно – Тавор в Галилея (Хълма на Преображение) – за молитва. Там тримата апостоли сядат да си починат и заспиват. Когато се събуждат, виждат Иисус да свети ярко, заобиколен от 2 фигури, в които разпознават пророците Мойсей и Илия.
Последвалото е описано в „Евангелието от Лука“ по следния начин:
На този ден в Светата Литургия на православните храмове се прибавя молитвено песнопение (тропар) със старославянското название „Начатки овощей", а в Българската православна църква – „Освещаване на гроздето".
На Светото Преображение е наречена улица в квартал „Младост 3“ в София (Карта).
Heinz Baked Beans

Heinz Baked Beans are a brand of baked beans produced by the H.J. Heinz Company. They have been sold as "Heinz Beanz" in the United Kingdom since 2008.
In 1886, Heinz Baked Beans were first sold at the Fortnum & Mason department store in London. After opening its first overseas office in London in 1896, the company opened its first UK factory in Peckham, south London, in 1905. This was followed by a second factory at Harlesden, north-west London in 1919. Production was started at a former munitions factory at Standish, near Wigan, in 1946. A new factory opened in Kitt Green, also near Wigan, in 1958.
Between 1941 and 1948, The Ministry of Food classified Heinz Baked Beans as an "essential food" as part of its wartime rationing system.
The Heinz factory in Kitt Green is one of the largest food factories in Europe, and produces more than one billion cans of food every year.
In 1967, Heinz launched an advertising campaign with the slogan "Beanz Meanz Heinz". The phrase was created by advertising executive Maurice Drake and went on to become one of the best-known advertising slogans in the United Kingdom. Drake later said the slogan was "written over two pints of beer in The Victoria pub in Mornington Crescent".
In 1998, Heinz Baked Beans was voted one of 12 top brands of the milleninium in the United Kingdom.
In 2008, "Heinz Baked Beans" were renamed "Heinz Beanz", as the original title was "a bit of a mouthful to pronounce", according to the company.
In 2016, Heinz's advertising campaign featuring people using empty beans cans as musical instruments was banned by the Advertising Standards Authority on safety grounds.
In 2001, the UK's Food Standards Agency examined canned goods for the hormone disruptor bisphenol A (BPA) and found traces in 38 of 62 samples. Heinz is one of the companies that says it uses BPA. BPA forms part of the membrane that lines the cans. The Heinz company put out a statement – "Although UK and European food authorities have stated that minute levels of BPA in can coatings are safe, Heinz remains committed to moving to alternatives." By 2019, Heinz UK claimed to have switched to non-BPA cans for most of its products such as most popular varieties of beans.
Heinz Baked Beans are produced by sealing raw haricot beans and tomato sauce in the cans, which are then placed in large pressure cookers. This gives the sauce its thick consistency and ensures a long shelf life for the product.
A standard 415g can will contain an average of 465 beans.
Heinz opened the Beanz Museum as a pop-up exhibit in Covent Garden, London, between 30 August and 1 September 2019. It contained an interactive immersive exhibit about the history of Heinz Baked Beans to mark their 150th anniversary.
Cowboy beans

Cowboy beans (also known as chuckwagon beans) is a bean dish popular in the southwestern United States. The dish consists of pinto beans and ground beef in a sweet and tangy sauce. Other types of meat can be used. A related dish using multiple different types of beans is called calico beans, due to the multiple colors of beans resembling the coat of a calico cat. The flavor is similar to baked beans but with a southwestern twist. Although cowboy appears in the name, the use of canned beans, ketchup, and barbecue sauce means the dish is unlike anything ranch hands would have eaten in the 19th century. Cowboy beans are served stewed or baked, depending on the recipe.
It is unclear how cowboy beans got their name or where they originated. They are easy to prepare and variations on the recipe are available on the Internet and in cookbooks and cooking magazines. Cowboy beans use many of the same ingredients as chili con carne with a very different taste.
Cowboy beans is a staple food in Texas.
A typical recipe might include:
Beans and franks

Beans and franks or franks and beans is a dish consisting of baked beans and hot dog sausages. It can be a main course or a side. Often served in informal settings, it is similar to pork and beans, but substitutes hot dogs for pork. July 13 is National Beans 'n' Franks Day in the United States.
Baked beans were among the first canned "convenience foods" to emerge in the United States, dating back to the Civil War. The exact originator of the concept of combining hot dogs and baked beans is unknown. Van Camp's sells a canned version under the brand name Beanee Weenee.
The standard recipe is simply canned baked beans (and juices) and sliced hot dogs, though more complex recipes have included brown sugar, onion, mustard, barbecue sauce, and various herbs and spices.
Jason Dill

Jason Dill (born November 21, 1976) is an American professional skateboarder, photographer, and co-founder of Fucking Awesome—an American skate company.
Dill was born in Huntington Beach, California, United States. When he was eight years old, his father went to jail for selling cocaine. At the same age, he met future professional skater Ed Templeton who was then 13 years old. Dill described Templeton as having "changed his life."
Dill, whose family was from Greater Pittsburgh, moved around a lot when he was younger. He lived in 22 different homes by the time he was 17 years old and moved out of his family home. He was sent to a continuation high school but dropped out to pursue a skateboarding career.
Dill received his first sponsorship when he was 12 before being recruited by Natas Kaupas to ride for a division of World Industries. In 1998, he joined Alien Workshop where he spent 15 years on the pro team. He held the final spot on the influential Photosynthesis video and also appeared in the later Mind Field video.
Jason Dill left Alien Workshop in 2013.
In 2014, Dill founded the skateboard company Fucking Awesome, alongside fellow professional skater Anthony Van Engelen.
Dill has been featured in Electronic Arts (EA) Skate video game series.
In 2022, Dill released the photo book Prince Street: Photos from Africa, People Remembered, Places Forgotten containing a selection of 35mm photographs spanning over 20 years from his archive.
Dill was previously married to English model and comedian Michelle de Swarte; the couple divorced in 2020.