davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Bhatura

Bhatura (also known as batoora, bhatoora, batura, or pathora) (Hindi: भटूरा, Punjabi: ਭਟੂਰਾ) is a fluffy deep-fried leavened sourdough bread originating from the Indian subcontinent. It is commonly served as a midday meal or a breakfast dish in northern and eastern India. Paired with chickpea curry (called chole or channe), it forms a traditional dish called chole bhature.
Bhatura resembles puri but is made with leavened dough.
A typical recipe includes all-purpose flour (maida), dahi (yogurt), ghee or oil, and either yeast or baking powder. Once kneaded well, the dough is left to rise, and then small balls of this dough are either hand-rolled or flattened using a rolling pin. The bread pieces are then deep-fried until they puff up into a lightly browned, soft, fluffy bread, which is elastic and chewy.
Bhatura is often eaten with yogurt, pickle, or vegetables. When eaten with chole, it forms a popular traditional dish known as chole bhature.
A variation of this dish uses semolina flour instead of all-purpose flour. Other variations include aloo bhatura (bhatura filled with potato) and paneer bhatura (bhatura filled with paneer).
A nonfried variant is the kulcha, which can be baked or cooked on a flat pan and is garnished with coriander leaves.
Ясунари Кавабата

Ясунари Кавабата (на японски: 川端 康成; по английската Система на Хепбърн Yasunari Kawabata) е японски писател, лауреат на Нобелова награда за литература за 1968 г. и първият японец, комуто е присъдена.
Роден е на 11 юни 1899 г. в Осака. Осиротява като съвсем малко дете. Учи литература в Токийския императорски университет от 1920 до 1924 година.
Още през 1925 г. постига признание с разказа си „Танцьорката от Идзу“. Сред най-прочутите му произведения е „Снежна страна“ (1948), преведено и на български. Умира на 16 април 1972 г. в град Камакура, префектура Канагава, Япония.
Гърня

Гърня е село в Северна България. То се намира в община Дряново, област Габрово.
Село Гърня се намира до главния път между градовете Дряново и Трявна. На 2 км югоизточно от моста на Дряново. най-близкият град е Дряново, а на 14 км – Трявна. На половин километър южно от селото минава Дряновска река. Близко е до Велико Търново – 24 км. до общинския център – Дряново е на 3 км, до Габрово – 22 км и на 6 км северозападно от по-голямото село Царева ливада. Селото е разположено върху висок рид, като къщите са застроени върху хълм. Свързано е с Дряново чрез удобен асфалтов път, който преминава по здрав железобетонен мост, построен през 1936 година, последствие реконструиран и значително разширен. На 2 км от дряновската екопътека.
Преброяване на населението през 2011 г.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
В близост до с. Гърня, общ. Дряново са открити най-старите следи от живот на Балканския полуостров – в пещерата Бачо Киро край Дряновския манастир, разположен по долината на река Андъка са открити свидетелства за човешко присъствие от епохата на палеолита. Намерени са и многобройни останки от древни селища, крепости, колони с надписи и украшения от времето на траките и римляните (крепостите Боруна и Дискодуратера). Пещерата е на няколко нива с дължина около 3 км.
Музеят „Кольо Фичето“, забележителност представлява църквата „Св. Никола“, построена от Кольо Фичето. Не пропускайте да видите Лафчиевата къща. Уникалното за тази къща е, че по време на построяването и не е използван нито един гвоздей. Ако искате да се насладите на великолепно резбовани тавани, трябва да посетите църквата „Света Троица“.
Експозицията на Исторически музей – Дряново „Дряновският манастир“ – средище на българския дух, въстаническо огнище през 1876 г., със зали „Археология“ и „Възраждане“ на Дряновския край, се намира непосредствено до входа на манастирския комплекс.
Дряновската екопътека – изградена е по програмата „Български екопътеки“ на Българската асоциация за селски и екотуризъм. Разположена е край Дряновския манастир, на 6 км от с Гърня. Надморската височина на маршрута варира между 270 и 510 метра.
Климатът в Гърня е умереноконтинентален. Зимата е снежна, но не много студена, а лятото – прохладно. Вятърът е рядък гостенин, защото целият район е скътан всред планински вериги, които го предпазват от силни течения. Климатът на планинската част е изключително благоприятен за лечение и профилактика на белодробни и сърдечни заболявания, особено при деца.
Пенка Икономова

Пенка Георгиева Икономова е българска актриса.
Родена е в Ихтиман на 21 юни 1898 г. Завършва гимназиалното си образование в София. От 1923 до 1929 и от 1941 до 1956 г. играе на сцената на Народния театър. Последователно е актриса в Русенски общински театър, Пловдивски общински театър, Варненски общински театър и в Художествения театър на Стефан Киров. Почива на 11 ноември 1988 г. в София.
Пенка Икономова играе множество роли, по-значимите са:
Чезана Торинезе

Чеза̀на Торинѐзе (на италиански: Cesana Torinese; на пиемонтски: Cesan-a, Чезан-а, на окситански: Cesana, Сезана) е село и община в Метрополен град Торино, регион Пиемонт, Северна Италия. Разположено е на 1354 m надморска височина. Към 1 януари 2020 г. населението на общината е 940 души, от които 77 са чужди граждани.
Полковник Шабер (филм)

„Полковник Шабер“ (на френски: Le Colonel Chabert) е френски кинофилм, екранизация по произведението на Оноре дьо Балзак.
Париж, 1818 г. Изминали са три години от падането на империята. При адвокат Дюрвил идва зле облечен старец, който твърди, че е полковник Шабер. За полковника че смята, че е загинал в битка през 1807 г., в която е постигната победа благодарение на неговите усилия.
Старецът разказва, че са го смятали за изчезнал и са искали да го погребат с останалите убити, но е оцелял и възстановил от раните си. Завърнал се след няколко години във Франция, той открива, че красивата му съпруга (която някога е закупил от бордей), също вярва, че е мъртъв, омъжена се за богаташ и не искайки да губи позициите си в обществото, отказва да признае, че се е завърнал. В резултат на това, полковник Шабер е принуден да живее в бедност.
Адвокатът предлага да помогне, но от благородни подбуди, полковник отказва. Но обстоятелствата се намесват – новият съпруг на г-жа Шабер трябва да разтрогне брака си, за да стане пер на Франция...
Филмът е режисьорски дебют на Ив Анджело, оператор на филми като „Жерминал“ и „Ледено сърце“. Това е и първият филм на Фани Ардан и Жерар Депардийо от 1981 г., които не са работили заедно от филма „Съседката“. Жерар Депардийо споделя, че е бил привлечен към филмовата версия на романа на Балзак, защото е останал очарован от възможността да играе в трагедия.
Филмът е една от многобройните версии на романа на Балзак. Приет е сравнително добре от критиката.
Като класическа сцена от филма остава атаката при Ейлау – чува се грохота от кавалерията на Бонапарт над спокойния снежен пейзаж, напредваща към врага на фона на тихата музика на Щуберт (Schubert. Piano Sonata D959 Andantino﻿). Но веднага след като кирасирите достигат пехотата, бруталните звуци на битката отекват с шокираща сила.
Произходът на света

„Произходът на света“ (на френски: L'Origine du monde) е картина на френския художник Гюстав Курбе от 1866 година. Картината изобразява в едър план половите органи и корема на гола жена, лежаща на легло с разтворени крака. Рамкираното по този начин голо тяло с главата, ръцете и долната част на краката лежащи извън картината, подчертава еротизма на творбата, нарисувана с маслени бои върху платно.
Смята се, че поръчител на творбата е османският дипломат Халил Шериф паша (Халил бей) скоро след преместването си в Париж. Литературоведът Шарл-Огюстен дьо Сент-Бьов запознава Халил бей с Курбе и той поръчва картината, която да добави в личната си колекция с еротични картини, която към момента вече е включвала „Турска баня“ от Жан Огюст Доминик Енгър и една друга картина на Курбе, „Спящи“.
След това обаче средствата на Халил бей свършват, тъй като той ги пропилява на хазарт и картината последователно преминава през серия частни колекционери. При разпродажбата на еротичната колекция на дипломата през 1868 година, тя е първоначално откупена от антикваря Антоан де ла Нард. През 1889 година на платното попада писателят Едмон дьо Гонкур, откривайки го скрито зад дървено пано, украсено с картина на замък или църква на фона на снежен пейзаж. Според Робер Ферние, публикувал два тома на пълния каталог с установените произведения на Курбе и основал Музея „Курбе“, следващият собственик на картината е унгарският колекционер барон Ференц Хатвани, който я откупува от галерията „Бернайм-Жон“ през 1910 година и я взема със себе си в Будапеща. Към края на Втората световна война картината е плячкосана от съветски войници, но по-късно откупена обратно от Хатвани. През 1947 година Хатвани бяга от Унгария към Париж и му е разрешено да вземе със себе си само едно произведение, и той избира „Произходът“.
През 1955 година платното е продадено на търг за 1.5 милиона франка на психоаналитика Жак Лакан. Той и съпругата му, актрисата Силвия Батай, я излагат във вилата си в Гитранкур. След смъртта на Лакан през 1981 година френският министър на икономиката и финансите сключва със семейството сделка за уреждане на данъка върху наследството му с преотстъпване на картината на Музея Орсе, като сделката е финализирана през 1995 година.
Гражданинът Кейн

„Гражданинът Кейн“ (на английски: Citizen Kane) е американски игрален филм от 1941 г., режисиран от Орсън Уелс, който също е съсценарист, заедно с Херман Манкевич, и изпълнител на главната роля. Това е първата филмова лента на Уелс, считана за „за най-добрият филм на всички времена“.
Произведението представя живота и кариерата на медийния магнат мегаломан Чарлз Фостър Кейн (изигран от Уелс), чийто персонаж до голяма степен е базиран на реално съществувалите медийни магнати Уилям Рандолф Хърст и Джоузеф Пулицър, и на чикагските магнати Самюъл Инсъл и Харолд Маккормък. Започвайки в издателския бранш с идеалистична настройка за служба на обществото, героят на Кейн постепенно се превръща в безскрупулен преследвач на власт и облаги. След излизането на филма бизнесменът Хърст забранява споменаването на заглавието му във всичките притежавани от него вестници.
Въпреки че в началото „Гражданинът Кейн“ не донася задоволителен финансов дивидент, произведението получава положителни акламации от критиката. Филмът е сред основните заглавия на 14-ата церемония по връчване на наградите „Оскар“ с номинации за награда в 9 категории, включително за „Най-добър филм“, печелейки „Оскар за най-добър оригинален сценарий“.
През 1989 година филмът е в първата група произведения, избрани като културно наследство за опазване в Националния филмов регистър към Библиотеката на Конгреса на САЩ. Авторитетното списание „Empire“ включва произведението сред първите 50 в списъка си „500 най-велики филма за всички времена“.
В богато имение възрастен мъж лежи на смъртно легло. В ръцете му има стъклена топка със снежен пейзаж. Той произнася думата „роузбъд“ (Rosebud – розова пъпка) преди да изпусне играчката и да почине. Некролог във формата на кинохроника разказва историята на живота на богатия медиен магнат Чарлз Фостър Кейн – неговите бизнес начинания и строежа на пищното му лично имение Ксанаду, където изживява своите последни години. Смъртта на милионера е световноизвестна новина и продуцентът на кинохрониката дава задача на репортера Джери Томпсън да открие значението на думата „роузбъд“. Намира петима души, познавали, обичали или мразили Кейн. От техните думи се очертава един противоречив и различен портрет на мултимилионера. В крайна сметка думата остава загадка, която само самият Кейн разбира.
Виелица

Виелица е силна снежна буря, характеризираща се с ниска температура, силни ветрове и обилен снеговалеж. Понякога вместо нов сняг, ветровете навяват падналия по-рано сняг. Виелиците правят видимостта почти нулева, защото се получава нещо подобно на бяла завеса. Те имат отрицателен ефект на икономиката и могат да парализират отделни райони в продължение на дни, особено там, където такива метеорологични условия са рядкост. В Америка за да се квалифицира като виелица, ветровете трябва да са със сила от 56 km/h, видимостта по-малка от 400 метра и да продължава поне 3 часа. В други страни тези изисквания може да са различни, например в Англия силата на вятъра трябва да е 48 km/h, а видимостта под 200 метра.
Павел Романски

Павел Г. Романски е български студент по философия и скиор, загинал при снежна буря във Витоша.
Роден е в Орхание (дн. Ботевград) през 1910 г. Загива на 18 януари 1931 г. в снежна буря, докато кара ски в местността „Острова“ (1675 m) на Витоша. Нещастният инцидент е още един повод да бъде създадена Планинската спасителна служба. Това се случва през 1933 г. В негова чест е издигнат паметник, дело на скулптора Иван Фунев. Скулптурата представя Павел Романски в цял ръст в туристическа екипировка с изправени ски, допрени до тялото му. През 1936 г. до паметника се построява дървен заслон, който по-късно е разрушен. През 1968 г. е изградена пътническа седалкова въжена линия „Романски“.
Боди (Калифорния)

Боди (на английски: Bodie, произнася се Боудий) е град призрак, разположен на източните склонове на планинската верига Сиера Невада в окръг Моно, щата Калифорния, Съединените американски щати. Намира се на около 120 км (75 мили) югоизточно от езерото Тахо.
Основан е като миньорски лагер през 1859 г. след откриването на злато там от Уилям С. Боди. Той изчезва безследно в снежна буря през ноември същата година, докато е пътувал за провизии до съседния Моновил.
Към 1880 г. градът е имал население от около 10 000 жители. През годините в него е намерено злато на стойност 34 милиона долара. През 1961 г. Боди е обозначен като национална историческа забележителност, а през 1962 г. става щатски исторически парк.
Планиница (област Перник)

Планиница е село в Западна България. То се намира в община Перник, област Перник.
Село Планиница се намира в района на планина Черна гора, на 45 км югозападно от София, по пътя за Ковачевци, през село Лесковец. При Лесковец, при язовира пътят се отклонява за Планиница.
Климатът е умереноконтинентален с прохладно лято и средни температури около 22ºС и мека и снежна зима със средни температури около 1ºС.
Името на селото идва от факта, че е разположено на планина + ица.
Селото е било записано през 1448 година в турски регистър, като Планинци, през 1530 година, като Планиниче (İplaniniçe), а пък през 1576 година е записано като Сиредне Пиланче (Средна Планица).
Всяка първа неделя от месец юли се провежда традиционния събор на селото.
Късноантична и средновековна крепост в местността Градище на 1,16 km западно от село Планиница, на източния склон на Черна гора. Крепостта е изградена през късната античност на площ около 3 дка. В миналото са били запазени част от крепостните стени и отделните помещения към тях. Просъществувала е и през ранното средновековие.
Ибър (приток на Марица)

Ибър е река в Южна България— Софийска област, община Самоков, десен приток на Марица. Дължината ѝ е 19 km.
Река Ибър се образува от сливането на реките Малък Ибър (лява съставяща) и Голям Ибър (дясна съставяща) на 42°13′05″ с. ш. 23°41′40″ и. д.﻿ / ﻿42.218056° с. ш. 23.694444° и. д.42.218056, 23.694444, на 1678 м н.в. За начало се приема дясната съставяща Голям Ибър, която води началото си от 2180 м н.в., северозападно от връх Ортачал (2434 м). По цялото си протежение (с изключение на най-горното течение) протича на север в дълбока и гориста долина. Влива се отдясно в река Марица, на 867 м н.в., в югозападната част на село Радуил, Община Самоков.
Притоци: Малък Ибър и Свлачище (леви) и Чернокалски дол (десен).
Реката е със снежно-дъждовно подхранване, като максимумът е през май и юни в резултата от снеготопенето, а минимумът – през февруари. Среден годишен отток на кота 1400 м – 1,03 m/s.
Голяма част от водите на реката са включени в Каскадата „Белмекен-Сестримо-Чаира“.
Сърнена река

Сърнена река (до 18 декември 1942 г. Караджадере) е река в България, област Пазарджик, община Батак и област Смолян, община Доспат, ляв приток на река Доспат от басейна на Места. Дължината ѝ е 39,2 km и е най-големият приток на река Доспат.
Сърнена река извира на 1780 m н.в., на 650 метра южно от връх Пазартепе (1794 m) във Велийшко-Виденишки дял на Западните Родопи. По цялото си протежение, с изключение на най-долното си течение протича в дълбока долина, която в по-голямата си част е гъсто залесена. До шосето Доспат – Девин тече в югоизточна посока, след което рязко завива на югозапад. Влива се отляво в река Доспат на 1090 m н.в. в село Барутин.
Площта на водосборния басейн на Сърнена е 181,1 km, което представлява 28,59% от водосборния басейн на река Доспат.
Основни притоци: → ляв приток, ← десен приток
Реката е с дъждовно-снежно подхранване. Среден годишен отток при устието – 1,919 m/s, като максимумът е в периода от декември до март, а минимумът – август.
По течението на реката в Община Доспат е разположено само село Барутин.
Голяма част от водите на Сърнена река чрез подземен водопровод се прехвърлят във ВЕЦ „Тешел“ и след като се преработят, се включват надолу в хидроенергийната каскада на река Въча.
Царацар

Царацар е река в Североизточна България, област Разград – общини Самуил, Исперих и Завет и област Силистра – общини Главиница и Тутракан, десен приток на Дунав (влива се в него като суходолие). Дължината ѝ е 108 km, която ѝ отрежда 25-о място сред реките на България.
Река Царацар води началото си под името Карапанча от извор-чешма (на 382 m н.в.), разположена в югозападната част на село Хърсово, община Самуил, в северната част на Самуиловските височини. Тече в дълбока каньоновидна долина, всечена в аптски варовици, най-напред на север до ловно стопанство „Ирихисар“, след това на североизток до град Главиница, завива на запад до шосето Кубрат – Тутракан и отново на север – до устието си. След село Стефан Караджа, община Главиница пресъхва и от там нататък продължава като суходолие. Влива се отдясно в река Дунав (на 435-и км), на 11 m н.в., западно от Тутракан, срещу българският остров Радецки. Реката изцяло протича на територията на историко-географската област Лудогорие.
Площта на водосборния басейн на река Царацар е 1062,2 km, което представлява 0,1% от водосборния басейн на Дунав. В нея отляво се вливат два основни притока: Во̀йна (Лудня) и Чаирлък (Текедере).
Царацар е с основно дъждовно-снежно подхранване, но се подхранва и от множество карстови извори, които са частично каптирани, и които допринасят за разлика от останалите реки в Лудогорието и Добруджа, тя да има вода в коритото си много по-надолу от останалите. Въпреки всичко средният годишен отток при село Малък Поровец е много малък – едва 0,063 m/s.
По течението на реката са разположени 9 села:
В горното и особено в долното течение на реката водите ѝ се използват за напояване, като по самата река и по няколко от нейните притоци са изградени множество микроязовири.
В землището село Старо село, на протежение от 9,6 km по долината на реката преминава част от второкласен път № 49 от Държавната пътна мрежа Търговище – Разград – Тутракан.
В местността „Сборяново“, край село Свещари, община Исперих се намира мюсюлманското светилище „Демир баба теке“ и тракийска гробница (Свещарска гробница). В границите на ловното стопанство „Ирихисар“ по отвесните скалисти брегове на реката има множество естествени пещери и интересни скални образувания.
Соколата

Соколата е резерват разположен в южната част на Малашевската планина, България.
Обявен е за резерват с обща площ 219,59 хектара със Заповед No.115 на Комитета за опазване на природната среда при министерски съвет от 18.02.1985 година, с цел опазването на единствената за планината вековна гора от дървесния вид благун.
Разположен е в землището на село Игралище и по склона на долината на река Лебница. Територията на Соколата има сравнително малка площ – 219,59 хектара. Резерватът е разположен върху скална основа образувана от гнайс и гранитогнайс. Почвите са предимно кафяви горски, но на места се срещат и други. Соколата е разположен между 600 и 900 м надморска височина и е един от малкото български резервати, разположени на толкова малка височина. Климатът е преходно средиземноморски и поради малката височина снежна покривка не се задържа за дълго.
От най-голямо значение за резервата са вековните гори от благун. В миналото те са обхващали цялата Малашевска планина, но средната възраст на горите в планината са сравнително ниски. Горите от благун, които се намират в Соколата често достигат до възраст от над 250 години.
На места се срещат групи или единични дървета от видовете бук и зимен дъб. Характерно за горите в резервата е, че горите от благун са останали чисти и са изградени изцяло от този вид.
Въпреки малката територия на резерват Соколата, животинският свят е сравнително богат. От бозайниците се срещат дива свиня, сърна, лисица, вълк и див заек. Птичия свят също е богат. Установени са над 30 вида птици, които гнездят на територията на резервата.
Порив на вятъра

Порив на вятъра или само порив е кратко, внезапно увеличаване на скоростта на вятъра. Обикновено трае по-малко от 20 секунди, по-кратко от шквал, който продължава минути. Поривът е последван от затишие (или отслабване) на скоростта на вятъра. По принцип ветровете са най-малко поривисти над големи водни повърхности и най-силни над неравна земя и близо до високи сгради.
Вятърът се измерва с помощта на анемометър или се оценява с ветропоказател. Средната стойност на скоростта на вятъра обикновено се измерва за период от 2 минути преди метеорологичното наблюдение според Световната метеорологична организация. Всяко значително изменение на този среден вятър през десетте минути преди наблюдението се отбелязва като пориви в съобщения като METAR.
Обикновено се отчита в METAR, когато пиковата скорост на вятъра достигне поне 16 възела (30 km/h) и разликата в скоростта на вятъра между върховете и средния вятър е най-малко 9 до 10 възела (17 – 19 km/h). В морската метеорология максималната скорост на порив се изразява в метри в секунда (m/s) или във възли, докато скалата на Бофорт се използва за отчитане на средната скорост. Когато максималната скорост надвишава средната скорост с 10 до 15 възела (19 – 28 km/h), терминът пориви се използва, докато силни пориви се използва, когато максималната скорост надвишава средната с 15 до 25 възела (28 – 46 km/h), и яростни пориви, когато надвишава 25 възела (46 km/h).
Шквал

Шквал (на английски: squall) е силен порив на вятър, опасен за плавателните съдове и летателните апарати с внезапността, особено от страна, противоположна на посоката на вятъра.
Поривът е краткотраен, като скоростта на вятъра при шквал може да превиши 20-30 метра/секунда. Свърза се с порои, бури и снеговалеж.
Шквална линия е организирана линия от гръмотевични бури, класифицира се като група от няколко клетки (съставена от няколко бури). Най-често се среща пред атмосферни фронтове и носи порои, градушки и светкавици. Възможно е да се развие в торнадо.
Лесура

Лѐсура е село в Северозападна България. То се намира в община Криводол, област Враца.
Село Лесура се намира на 35 км северно от гр. Враца, по пътя за Чирен, Девене, Три Кладенци, Лесура. Село Лесура граничи със селата Три Кладенци, Галатин, Градешница, Фурени с. Баурене.
Климатът е умереноконтинентален. Зимата е мека, със средна януарска температура около 0°C, лятото е топло, често горещо със средна юлска температура 22,5°C. Средните годишни валежи са около 700 mm. Дните със снежна покривка са около 40-50. Преобладават северни и североизточни ветрове. През лятото често падат градушки, придружени от поройни дъждове, гръмотевични бури и силни пориви на вятъра.
Халколитно укрепено селище „Голата могила“ се намира на 3.33 km западно по права линия от центъра на село Лесура. На площ от около 4 дка на естествено укрепено място, скалист конусообразен хълм, заобиколен от север,запад и юг от река Галатинска бара, се намират останки от края на халколита. Крепостта е имала приблизително правоъгълен план. Входът е от изток. Антична крепост „Градище“/”Калето” се намира на 0.79 km югоизточно по права линия от центъра на село Лесура. Крепостта се простира на площ около 3 дка. От запад, север и юг е оградена със стръмни скални скатове, а от изток със землен вал. Вероятно крепостта е завладяна по време на османското нашествие в региона. Тази крепост е била част от Видинското царство което е завладяно през 1396 година, но по нови изследвания през 1422 година, когато умира сина на Иван Срацимир, Константин II Асен в Белград на 53 годишна възраст. Крепостта е в близост до крепостта при село Чирен крепост Градище, която е от римско време, тя запада след като се образува крепост при прохода Вратцата.
Преброяване на населението през 2011 г.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
В селото има читалище с действащ любителски певчески хор, детска градина, голямо училище то носи името на националния герой Васил Левски, стадион и бензиностанция.
През 80-те години футболния отбор с име „Червено знаме“ воден от легендата на ФК „Ботев“ Враца Николай Пенков с помощник-треньор Кирко Кирков достига до 2-ро място в А окръжна футболна група. Поради липса на парични средства отбора се отказва от участие в първенството на Северозападната В група.
Официален сайт на село Лесура
Бонифачо (проток)

Протокът Бонифачо (на италиански Bocche di Bonifacio) се намира между островите Корсика и Сардиния. Той представлява връзка между Тиренско и западната част на Средиземно море. Широк е 11 км, дълъг 19 км, а максимална дълбочина е 69 м. Носи името на град Бонифачо – най-южното селище на остров Корсика. През него преминава и морската граница между Франция (департамент Южна Корсика) и Италия (регион Сардиния).
Протокът е важен за корабоплаването в региона, но не е безопасен. Осеян е с множество скалисти островчета, образуващи архипелази (Ла Мадалена от страна на Италия, Лавеци от страна на Франция). В северната част са подводните рифове Спердуто, поради което свободни да корабите остава само ивица с ширина пет километра. Има и друг фактор, който затруднява комуникациите – времето. Възможни са внезапни силни пориви на вятъра мистрал (от север), както и променливи източни ветрове, които да изненадат всеки преминаващ кораб.
Протокът се управлява от Комитета за опазванена морската среда (МЕРС), в който са представени правителствата на редица средиземноморски държави. От биологична гледна точка той е важен, защото през него преминава движението на морски организми от едното в другото море. Ето защо Франция и Италия са забранили появата на кораби с опасни товари – особено танкери и съдове с токсични стоки. Италия прави това със специален декрет от 1993 г. и е последвана от Франция през 1998 г.
Най-известната катастрофа в протока се случва с френската фрегата Sémillante, която, натоварена със 750 войници, тръгва от Тулон към Черно море, за да достави подкрепления по време на Кримската война. На 15 февруари 1855 г. тя корабокрушира близо до Корсика и никой не оцелява. Оттогава са регистрирани 28 катастрофи с товарни кораби. Най-тежката е през 1972 г., когато танкерите Маgdalene и Saija се сблъскват и предизвикват сериозно замърсяване на водата с петрол. През 1994 г. военниет кораб Monte Stello се удря и изпуска почти всичкото си гориво, а през 1996 г. панамският кораб Fénès потъва, разсипвайки 2600 тона пшеница. Последното нещастие има още по-тежки последици от разливите на петрол.
Гадене

Гаденето е чувство на дискомфорт, което често се изразява в пориви за повръщане. То не включва болка, но може да е продължителен и изтощителен симптом. Засяга гърдите, стомаха или задната част на гърлото.
Гаденето е неспецифичен симптом, което ще рече, че може да има много възможни причинители. Сред по-честите причини за гадене са: гастроентерит, хранително отравяне, морска болест, замаяност, мигрена и ниска кръвна захар. Гаденето е и страничен ефект на много лекарства, както и на химиотерапията. Възможно е да настъпи и в ранните етапи на бременността. Други причини за гадене могат да са силното отвращение и тежката депресия. Някои състояния на силна болка също могат да доведат до гадене.
Съществуват много лекарства за облекчаване на гадене.
Atomic Skis

Atomic Austria GmbH is an Austrian sports equipment company headquartered in Salzburg, Austria. It manufactures and sells skis and other skiing equipment, such as boots, bindings, helmets, ski poles, goggles, bags, apparel and protective equipment. Atomic is a subsidiary of Finnish retail conglomerate Amer Sports, which in turn, oversees Arc'teryx, Precor, Salomon, Suunto, Sports Tracker, and Wilson.
Alois Rohrmoser founded Atomic in 1955. In 1971, the company increased its production capacity by building a second factory in Altenmarkt im Pongau, where the majority of their ski production still takes place. In 1981, Atomic started production in the Bulgarian city of Chepelare, becoming the first west-block company to open a plant in the eastern-bloc countries. Atomic continued to expand its range, and in 1989, it became the first one-stop supplier for skis, bindings, boots and poles. Ski production peaked at 831,000 pairs in 1991 and 1992.
Atomic faced financial difficulties due to high products rejection when transitioning to the "Schalenski" technology (cap ski), and to failures in the booming snowboard market. In 1994, the BAWAG requested Atomic to be put in insolvency.
In November 1994, the Amer Sports Group (which also includes Arc´teryx, Peak Performance, Armada, Enve, DeMarini, Wilson, Suunto, Precor, Volant and Salomon) acquired Atomic for 918.7 million schillings (66.8 million euros), and in March 2006 the insolvency procedures were lifted.
Today Atomic manufactures around 600,000 pairs of skis per year.
In 2008 Atomic brought Doubledeck to market, the first technology to automatically adapt the radius and flex to the style of the skier and skiing conditions. Atomic developed the LiveFit (2009), a ski boot which automatically adapts to the shape of the foot. Since 2009, Atomic's skis have also been available with various Rocker technologies. Atomic has recently developed Memory Fit, a heat fitting technology that adapts the boot to the users foot, which can be found on two of the market's top selling boots.
Atomic is also committed to the development of more environmentally-friendly production methods: the factory in Altenmarkt uses a wood pellet heating system during the manufacturing process. The "Renu" line comprises skis and boots largely made of recyclable and renewable materials.
Atomic currently sponsors male and female athletes in alpine skiing, freestyle skiing, touring skiing, Nordic combined, cross-country skiing, and biathlon.
Wind gust

A wind gust or just gust is a brief, sudden increase in the wind speed. It usually lasts for less than 20 seconds, briefer than a squall, which lasts minutes. A gust is followed by a lull (or slackening) in the wind speed. Generally, winds are least gusty over large water surfaces and most gusty over rough land and near high buildings.
The wind is measured using an anemometer or estimated with a windsock. The average value of wind speed is generally measured over a period of 2 minutes before the meteorological observation according to the World Meteorological Organization. Any significant variation at this mean wind during the ten minutes preceding the observation are noted as gusts in messages such as METAR.
It is generally reported in METAR when the peak wind speed reaches at least 16 knots (30 km/h; 18 mph) and the variation in wind speed between the peaks and average wind is at least 9 to 10 knots (17 to 19 km/h; 10 to 12 mph). In marine meteorology, the top speed of a burst is expressed in meters per second (m/s) or in knots, while the Beaufort scale is used for reporting the mean speed. When the maximum speed exceeds the average speed by 10 to 15 knots (19 to 28 km/h; 12 to 17 mph), the term gusts is used while strong gusts is used for departure of 15 to 25 knots (28 to 46 km/h; 17 to 29 mph), and violent gusts when it exceeds 25 knots (46 km/h; 29 mph).
Edward Albee

Edward Franklin Albee al III–lea (n. 12 martie 1928, Washington, D.C., District of Columbia, SUA – d. 16 septembrie 2016, Montauk, Suffolk, New York, SUA) a fost un dramaturg american prolific, recompensat cu numeroase premii și alte forme de recunoaștere națională în Statele Unite.
A fost nepotul adoptiv și omonimul unui celebru director de teatru de estradă.
Piesele sale de teatru (originale sau adaptate) sunt inspirate din realitate și au ca temă motivul înstrăinării și al incapacității de a comunica, folosind ca procedeu maniera teatrului absurd și a suprarealismului.
Lucrări de mai jos sunt scrise sau adaptate de Edward Albee.
Ion Haiduc

Ion Haiduc (n. 3 decembrie 1947, Oradea) este un actor român de teatru și film. A jucat în filme ca Privește înainte cu mânie (1993), 15 (2005), Amen. (2002), Cauză și efect 3 (2003) sau Bloodlust: Subspecies III (1994).
În 1969, a absolvit Institutul de Artă Teatrală și Cinematografică I.L. Caragiale din București, Facultatea de Teatru, specializarea Actorie, la clasa profesorului George Dem. Loghin.
Din 1990, a interpretat numeroase roluri la teatrul Notarra.
Michael Gambon

Sir Michael Gambon (n. 19 octombrie 1940, Dublin, Irlanda – d. 27 septembrie 2023, Witham, Anglia, Regatul Unit) a fost un actor englez de origine irlandeză care a jucat în filme, seriale TV și piese de teatru. Filmografia sa conține peste 100 de reprezentări. Gambon a fost înnobilat de către Prințul Charles, cu titlul de cavaler, în anul 1997.
Gambon are și un trecut de neegalat pe scena de teatru, unde și-a început cariera cu Edwards/ MacLiammoir Gate Theatre în Dublin. În 1963 intră la National Theatre, la „The Old Vic”, sub conducerea lui Laurence Olivier, unde apare în numeroase producții teatrale. După aceea se alătură teatrului Birmingham Rep, interpretând rolurile principale în Macbeth, Coriolan și Othello.
Printre rolurile jucate în seriale se numără filmul Emma.
Rolurile de teatru de pe West End includ premierele londoneze a trei piese scrise de Alan Ayckbourn: „The Norman Conquests”, „Just Between Ourselves” și „Man Of The Moment”. A mai apărut în „Veterans Day” alături de Jack Lemmon, „Alice’s Boys” și „Unchiul Vania”. La Royal Shakespeare Company, joacă roluri principale în premierele lui Harold Pinter – „Betrayal” și „Mountain Language”, „Close Of Play” de Simon Gray, „Tales From Hollywood” de Christopher Hampton, dar și în seria de filme, adaptate după romanele scriitoarei J.K. Rowling, Harry Potter, în rolul lui Albus Dumbledore.
Gambon și-a făcut un renume pe micul ecran cu rolul principal din "The Singing Detective", al lui Dennis Potter, interpretare care i-a adus premii de la BAFTA, Broadcasting Press Guild și The Royal Television.
A jucat teatru în trei piese ale lui Ayckbourn, printre care se număra și “A Chorus Of Disapproval”, pentru care a câștigat un prestigios Premiu Olivier.
Printre alte piese de teatru se numără “A View From The Bridge”, pentru care a câștigat toate premiile prestigioase de teatru din anul 1987, ca și rolurile principale din “The Life Of Galileo” și “Volpone”, cucerind în 1995 Premiul Evening Standard Best Actor.
Cairo, Illinois

Cairo este un oraș situat la vărsarea fluviului Ohio în fluviul Mississippi. Cu o populație de 3.632 de locuitori, conform Census 2000, orașul este sediul comitatului Alexander din statul federal american Illinois.
Orașul este menționat în romanul Aventurile lui Huckleberry Finn, scris de Mark Twain, fiind ținta călătoriei cu pluta a eroului romancierului american.
GfK

GfK (acronim din germană de la Gesellschaft für Konsumforschung, Societate pentru Cercetarea Consumului) este o companie de cercetare de piață din Germania înființată în anul 1934. La ora actuală are drept formă de societate „SE” (societate europeană).
Grupul GfK este pe locul 4 în clasamentul mondial al companiilor de cercetare de piață.
Grupul are mai mult de 10.000 de angajați și 115 subsidiare situate în peste 100 de țări. În anul 2006 GfK a obținut venituri de 1,1 miliarde de euro .
Compania GfK este prezentă și în România, din anul 1992, unde a avut o cifră de afaceri de 2,5 milioane euro în anul 2005 .
Activitățile grupului sunt structurate în cinci segmente: Custom Research - cercetare cantitativă și calitativă ad-hoc pentru o arie largă de ramuri industriale (bunuri de larg consum, telecomunicații și IT, finanțe, desfacere cu amănuntul, turism, auto, bunuri industriale), Consumer Tracking - cercetare continuă pentru bunuri de larg consum, Retail and Technology - cercetare continuă pentru bunuri de folosință îndelungată, Media - cercetare calitativă și cantitativă a consumului de produse media și Healthcare – cercetare calitativă și cantitativă în toate domeniile medicale.
Dave Grohl

David Eric "Dave" Grohl (n. 14 ianuarie 1969) este un muzician rock american, multi-instrumentalist și cantautor - actualul solist vocal, chitarist și principalul textier al trupei Foo Fighters; fost baterist al formațiilor Nirvana și Scream; baterist al grupului Them Crooked Vultures; a scris toată muzica pentru proiectele sale de scurtă durată, Late! și Probot. A colaborat și cu Queens of the Stone Age și a cântat în sesiuni de înregistrare cu diverși alți muzicieni printre care Killing Joke, Nine Inch Nails, The Prodigy, Slash, Juliette Lewis și Lemmy Kilmister. A cântat în peste 30 de trupe.
Castel Film Romania

Castel Film Romania este o companie de producție filme fondată în 1992 de producătorul de film român Vlad Păunescu și de producătorul de la Hollywood Charles Band. Multe filme Full Moon au fost produse în studiourile Castel inclusiv seriile Josh Kirby, Trancers 4 și Hideous.
Castel a produs peste 100 de filme printre care Muntele rece și serialul de televiziune softcore Life on Top.
Câțiva parteneri ai companiei sunt Warner Bros., Paramount, Miramax, Focus Features, Sony Pictures, Beacon, HBO, Dimension Films, ABC Network, Section Eight, USA Network, Kushner-Locke, Trimark Pictures, Full Moon Entertainment, Granada Media, BOX TV, Esqwad, JLA Production, Les Productions du Tresor, Raphael Films, Noe Productions.
Castel Film are nouă studiouri, dintre care cel mai mare este studioul nr. 5, cu o suprafață de 3354 de metri pătrați. Studioul are o pădure și o zonă pe malul lacului.
Noaptea fricii 2 (film din 2013)

Noaptea fricii 2 (în engleză Fright Night 2: New Blood) este un film de groază american din 2013 regizat de Eduardo Rodríguez, scris de Matt Venne și distribuit de 20th Century Fox Home Entertainment. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Will Payne, Jaime Murray, Sean Power și Sacha Parkinson.
Niciunul dintre actorii din filmul anterior nu își reia rolurile, iar intriga este similară cu ambele filme, Fright Night (Noaptea groazei, 1985) și Fright Night (Noapte de groază, 2011). Filmarea principală a durat puțin peste o lună, în noiembrie-decembrie 2012, și a avut loc în România.
Cei ce ne-au dat nume

Cei ce ne-au dat nume este primul LP al formației Phoenix, editat în anul 1972 la casa de discuri Electrecord. De asemenea, acest album reprezintă primul LP din rock-ul românesc imprimat pe disc de vinil de 12" (30 cm).
Așa cum este prezentat eufemistic pe copertă, discul conține, pe o față, „o selecție” a unor piese dintr-o lucrare mai amplă, pe care formația o prezenta în concerte și, pe cealaltă față, două piese compuse în aceeași perioadă: „Negru Vodă” și „Pseudo-Morgana”. Ideea acestui material a fost sugerată liderului formației de decizia lui Nicolae Ceaușescu, din aprilie 1971, că de atunci înainte toate producțiile culturale să aibă filon folcloric.
Împreună cu basistul și compozitorul Josef Kappl, Nicu Covaci a prelucrat o serie de teme populare, dorind să înglobeze în viitorul spectacol datini de nuntă și de înmormântare, datini de peste an.
Dar anumite teme, considerate „tabu” în acele vremuri din România comunistă au dus la cenzurarea materialului, astfel încât dintr-un dublu LP s-a ajuns la unul simplu. Au fost scoase piese precum „Vișina”, „Cei ce ne-au dat nume”, „Cocoșii negri” (un scurt fragment din această melodie poate fi auzit în filmul Nemuritorii, în regia lui Sergiu Nicolaescu, 1974) sau chiar un fragment recitat de Diogene (Lelu) Bihoi. Cu toate acestea, încă mai există o înregistrare audio a unuia dintre concerte, datând din anul 1971.
Textele de pe acest album, în majoritate populare, au fost completate de Victor Cârcu „cu atâta sensibilitate, încât este greu de deosebit care dintre strofe sunt originale și care au fost scrise pentru noi.”
Coperta originală a fost creată de Valeriu Sepi și prietena acestuia, Lili, ambii studenți la Arte Plastice. Pregătită pentru un dublu LP, pe prima față a apărut, în roșu, pasărea phoenix, iar în interior a fost folosită, drept fundal, imaginea unei frize sculptate de Nicu Covaci într-un mal de lut împietrit al Timișului. În partea superioară, se aflau fotografiile membrilor formației (de la stânga la dreapta: Sepi, Kappl, Covaci, Baniciu, Petrescu), puternic solarizate, astfel încât să nu li se vadă părul și bărbile și să poată trece de cenzură. Dedesubt, în apele Timișului se înfiripa o scenă dintr-un concert. După lansarea albumului în câteva mii de exemplare, ediția a doua a fost privată de această copertă, cea nouă având scris pe ea doar „Phoenix”, cu albastru, fără text de prezentare pe spate. Albumul a mai fost reeditat pe disc de vinil în 1992, cu o copertă nouă, și în 1999 pe compact disc. De asemenea, a beneficiat și de o ediție poloneză, limitată, scoasă la casa de discuri Polskie Wydawnictwo Muzyczne în decembrie 1998 (care mai conține în plus și piesele „Mamă, mamă” și „Te întreb pe tine, soare...”, extrase de pe EP-ul din 1973).
Fața A:
Fața B:
Muzică: prelucrări folclorice de Nicolae Covaci (1A1, 1B2, 1E1, 1E2) și Josef Kappl (1B1 , 1E1); compoziții de Nicolae Covaci (1A2, 1C, 1D, 2, 3, 4) Versuri: Victor Cârcu (1C, 1D, 1E1, 2); George Topîrceanu (1D); texte populare (1B2, 3)
Roland Borșa

Roland Borșa a fost un voievod al Transilvaniei, care provenea dintr-o veche familie, originară de pe valea Borșei (Județul Cluj), afluentă a Someșului Mic. Ramura bihoreană a familiei s-a format, se pare, în secolul al XII-lea, păstrând însă relațiile cu ramura transilvăneană.
Susținător al politicii de centralizare a regelui Ladislau al IV-lea Cumanul, Roland Borșa a devenit voievod al Transilvaniei în primăvara anului 1282. În iulie-august 1282 a participat la campania regală împotriva neamului Aba. În august 1282 a avut un rol decisiv în obținerea victoriei de la lacul Hod, împotriva cumanilor răsculați. În pofida acestor succese, politica de concesii a regelui Ladislau față de aristocrație l-a obligat pe Roland Borșa să renunțe la funcția voievodală în favoarea lui Apor Pec.
Revenit în fruntea voievodatului în 1284, Roland Borșa a înfruntat invazia tătară din iarna anului 1285, căreia transilvănenii i-au făcut față în mod onorabil. Pentru a putea guverna provincia intracarpatică, Roland Borșa a numit un vicevoievod din ramura transilvăneană a familiei sale, Ladislau Borșa de Sânmărtin.
Campania împotriva tătarilor este amintita și de cronicile moldovenești, care afirmă participarea românilor vechi (ortodocși) alături de românii catolici (Legenda cu Roman și Vlahata).
In 1285, zdrobind tătarii, Roland Borșa și regele Ludovic Cumanul trec Carpații și ocupa un ținut de margine numit Moldova (ținut până la râul Moldova, condus de Dragoș).
În timpul său s-a afirmat în Transilvania regimul congregațional, sistem de guvernare impus de nobilimea stăpânitoare de pământuri. Cea dintâi congregație a nobililor ardeleni s-a desfășurat în 1288, în „satul cruciaților” (villa cruciferorum) de lângă Turda. Lipsit de posesiuni în Transilvania, Roland Borșa nu a reușit să își impună autoritatea asupra congregației nobiliare și să aibă un rol important în guvernarea provinciei. Intrat în conflict cu regele Ladislau al IV-lea Cumanul, Roland Borșa a fost demis temporar din funcția de voievod în 1285, dar a revenit la putere în 1288. Drept răzbunare, împreună cu frații săi, el a organizat asasinarea regelui la Cheresig (1290). Ambițiile sale oligarhice l-au adus însă în conflict și cu ultimul rege din stirpea lui Arpád, Andrei al III-lea al Ungariei. Învins de trupele regale în războiul civil din 1294, Roland Borșa a fost demis din funcția de voievod al Transilvaniei, fără ca întinsele proprietăți să-i fie însă confiscate. A încetat din viață în 1301.
Arenele Romane

Arenele Romane reprezintă un complex construit în Parcul Carol I, din București, destinat spectacolelor în aer liber. Dupa 1948 parcul a primit numele de Parcul libertății, teatrul fiind și el redenumit în Arenele Libertății.
Teatrul de vară, construit după model roman, a fost ridicat de arhitectul Leonida Negrescu, colaborator la proiectul Ateneului Român, și de inginerul Elie Radu, fiind închinat latinității poporului român. La lucrări a contribuit și inginerul George Constantinescu Teatrul a fost construit împreună cu un complex de clădiri pentru „Expoziția generală română", din 1906, dedicată împlinirii a 40 de ani de la urcarea pe tron a regelui Carol I al României. La inaugurarea Arenelor Romane, festivitățile oficiale s-au încheiat cu spectacolul "Povestea Neamului", de Vasile Leonescu și T. Duțescu-Duțu, care prezenta întreaga istorie a neamului românesc, de la intrarea lui Traian în Dacia, până la Războiul de Independență.
În 1966 au fost inițiate lucrări de "modernizare" care au durat doi ani. Cu această ocazie, a fost închis amfiteatrul, iar scena a fost înălțată și acoperită. Peste gazon s-a turnat beton, iar în spatele scenei s-au construit birouri pentru personalul administrativ. Partea nouă a porticului a fost închisă cu geamuri mari. Fosta lojă regală a fost mărită de la patru la șase încăperi, putând astfel adăposti 50 de scaune față de cele 10 din 1906. Cu ocazia modernizării a fost înlăturat orice însemn sau ornament care aducea aminte de perioada monarhică. Acoperișul lojei a fost refăcut, iar sub terasă a fost amenajată o cameră de proiecții pentru film.
În vara anului 1981 au fost finalizate noi lucrări de renovare în Parcul Carol și Arenele Romane, după planurile Institutului Proiect București. După renovare, Arenele aveau o capacitate de 3.500 de locuri. După terminarea renovării, Arenele Romane au fost vizitate de Nicolae Ceaușescu și Elena Ceaușescu, însoțiți de Gheorghe Pană, primarul Capitalei.
În prezent, Arenele Romane au o capacitate de 5.500 locuri în aer liber.
În 2001 muzicianul Mihai Cernea, membru în consiliul director al CREDIDAM și manager al firmei de producție concertistică, sonorizare și scenotehnică Sfinx Experience, a câștigat dreptul de a folosi Arenele Romane timp de 25 de ani. La data preluării, Arenele Romane erau într-o stare avansată de degradare, dar nu au fost întreprinse lucrări de consolidare ci doar de cosmetizare. Tavanul de deasupra coloanelor este fisurat în zonele unde stau spectatorii și în 2015 bucăți enorme din acoperiș s-au prăvălit odată cu zeci de cărămizi peste zona scaunelor publicului iar alte segmente de beton sunt pe punctul de a se desprinde.
Campionatul European de Lupte din 2019

Campionatul European de Lupte din 2019 s-a desfășurat în România în perioada 8 - 14 aprilie 2019 la Sala Polivalentă din București. Găzduirea competiției a fost acordată României în 2017. Au participat 515 sportivi din 40 de țări.
Aceasta a fost a doua oară când București a găzduit acest eveniment după ediția din 1979. La festivitea de deschidere a cântat formația Voltaj urmat de un meci-eveniment cu Ștefan Rusu și Andrzej Supron, medaliați cu 40 de ani în urmă.
Au participat 515 sportivi din 40 de țări.
29 de luptători au reprezentat România.
22 de luptători au reprezentat Republica Moldova.
Materiale media legate de Campionatul European de Lupte din 2019 la Wikimedia Commons