davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Waqo Gutu

General Waqo Gutu Usu (1924 – 3 February 2006) was an Ethiopian revolutionary and leader of one of the earlier Oromo resistance fighter movements; the Bale Revolt, which in the 1960s had fought against the feudalistic system in place in the Ethiopian Empire. He was elected chairman of the United Liberation Forces of Oromia in 2000. In 2006, Gutu died in a Nairobi hospital, survived by 20 sons and 17 daughters.
Waqo Gutu also has 45 children and many grandchildren including Aisha Abdinoor Waqo Gutu & Sumeya Abdinoor Waqo Gutu. He was born to an Oromo father and a Somali mother. Little is known about his early schooling or ideological basis for his rebellion against Emperor Haile Selassie and the regimes that followed the monarch’s ouster and murder. Assessments of Waqo Gutu vary greatly over his role as "founder" of Oromo separatism. However, according to historians (erroneously) , Waqo Gutu was ideologically and militarily trained by Somalis to initiate the Oromo separatism movement called the Somali Abo Liberation Front (SALF).
His role in starting the Bale Revolt was almost accidental, according to one source. When a conflict over grazing rights between two groups of Oromo was ignored by the central government, after waiting in vain for three months Waqo Gutu "went to Somalia and brought back 42 rifles and two Thompson submachine guns." Waqo's journey took place early in 1965; the revolt itself had been raging since June 1963 when Kahin Abdi openly defied the government in Afder. An ill-timed attempt by the government to collect unpaid taxes from local peasants fanned the flames. At the end of 1966, about three-fifths of Bale Province was in turmoil. This revolt ran from 1964 to 1970, stemming from issues involving land, taxation, class, and religion. Waqo Gutu surrendered to the Ethiopian government 27 March 1970. The cost of the rebellion was minimal to him; he was given a villa in Addis Ababa and treated well by the Emperor. The local Oromo peasants lost tens of thousands of hectares, which was redistributed to Orthodox Christian settlers who moved down from the north and had fought against the rebels.
With the eruption of the Ethiopian revolution, Waqo Gutu visited several countries, including Somalia to raise funds with which to arm and galvanize the struggle.
In 1989 he established the United Oromo People Liberation Front (UOPLF) to join the struggle against the dictator Mengistu Haile Mariam. He joined the victorious Tigrayan People's Liberation Front (TPLF) which had ousted Mengistu, but Waqo left the transitional government talks in 1992, claiming he had been betrayed by the TPLF.
In 2000 he formed the ULFO to unite the disparate armed and political groups fighting for the right to self-determination of the Oromo, and led as chairman from 2002 until he was taken ill and flown to Nairobi where he died after three months' hospitalisation. He was buried 11 February in his birthplace in the Bale Zone.
Following the fall of the EPRDF regime in 2018, a statue of Waqo Gutu was erected in Bale.
Turn

Un turn este o clădire mai înaltă decât întinsă pe orizontală, a cărei bază se află la sol. În trecut cuvântul acesta a fost atribuit construcțiilor cu scopuri tehnologice, dar acum este și tratat ca sinonimul pentru zgârie-nori și poate însemna orice clădire cu foarte multe etaje.
Există tipuri diverse ale turnurilor, încluzând clopotniță, coș, far, foișor de foc, minaret, obelisc, pilon de antenă, turn de apă, turn de luptă, turn de refrigerare și turn de televiziune.
Cuvântul turn este un împrumut din germană: Turm, „turn”.
Turnul Bărbierilor din Sibiu

Turnul Bărbierilor din Sibiu este un turn construit în secolul al XIV-lea, aproximativ între anii 1330-1366, în orașul Sibiu și care făcea partea din cea de-a treia centură de fortificații a orașului. Este situat la intersecția străzilor Manejului cu Funarilor. Actuala clădire este de fapt o pereche de arce de legătură între zidul orașului și zidul fostei Mănăstiri Dominicane (mai târziu a Ursulinelor). Turnul inițial era situat în exteriorul zidului de apărare. Astăzi ruinele acestui turn pot fi văzute din incinta Grădinii Mănăstirii, curtea interioară a Bisericii și Mănăstirii Ursulinelor.
Turnul cu ceas din Veneția

Turnul cu ceas (în italiană Torre dell'Orologio) este o clădire renascentistă situată în Piața San Marco din Veneția.
Clădirea este compusă dintr-un turn central, construit între 1496 și 1499 de către arhitectul Mauro Codussi, și două aripi laterale adăugate mai târziu. Arcul de mai jos conectează piața cu strada Mercerie.
Cadranul orologiului este de aur și email albastru; el arată ora, ziua, fazele lunii și zodiacul. O primă restaurare a fost realizată în 1757. Restaurarea modernă, începută în 1997, a fost finalizată în mai 2006, iar orologiul a fost inaugurat la miezul nopții de 27 mai.
Ceasul are un mecanism cu carilon, activat în mod tradițional numai în zilele de Bobotează și de Înălțare. La fiecare batere a orei, panoul lateral al orelor se deschide pentru a permite trecerea unui carusel de statui din lemn reprezentand personajele Nașterii și magii de la Răsărit. Statuile, trase de un mecanism de-a lungul unei platforme semicirculare plasate deasupra cadranului, intră apoi în turn prin panoul lateral al minutelor situate pe partea opusă a ceasului. Începând de la apusul soarelui la orele 18, ziua a fost împărțită în 24 de ore și apoi cadranele au fost gradate de la 1 la 24.
Așa-numiții Mori di Venezia (mauri din Veneția) sunt faimoși în lumea întreagă; ei au fost porecliți astfel de venețieni din cauza culorii brune a pielii. Situați pe o terasa din partea de sus a turnului, ei sunt două statui de bronz reprezentând doi păstori care bat orele cu un ciocan cu o coadă lungă pe un clopot mare. Ei sunt foarte asemănători, dar nu identici, iar diferența vizibilă constă în special la barbă, unul dintre ei fiind lipsit de așa ceva. Maurul bărbos este numit "bătrânul", iar celălalt "tânărul". În acest atribuire a rolurilor contribuie un aspect precis. Maurii bat orele pe clopot cu ciocanele lor (atâtea sunete câte ore sunt), după un model precis. Maurul bătrân lovește clopotul cu două minute înainte de ora corectă pentru a reprezenta timpul care a trecut, în timp ce maurul tânăr bate clopotul două minute după ora pentru a reprezenta timpul care a sosit.
Maurii reprezintă haosul inițial al întunericului primordial, înainte de crearea lumii. Sunetul clopotelor, lovite cu un ciocan, amintesc că Cuvântul se află la originea creației.
Colonadă

În arhitectura clasică, o colonadă este un spațiu prelungit de trecere, flancat pe ambele părți de coloane, acoperite de un antablament, ce poate fi atât liber, cât și parte dintr-o altă clădire. Coloanele se află în perechi, iar colonada poate fi în linie dreaptă sau curbă. Spațiul poate fi închis sau deschis.
Când se află de-a lungul unei clădiri, mai precis în fața intrării, colonadele formează un portic (ce poate avea unul sau mai multe rânduri de coloane), în timp ce atunci când înconjoară o curte deschisă, formează un peristil.
Exemple de colonade sunt cele ce delimitează Panteonul și Piața Sfântul Petru din Roma (construite de Gian Lorenzo Bernini) și Stoa lui Attalos din Atena.
Hotel

Un hotel este un stabiliment care oferă servicii de cazare contra cost, în general pentru perioade scurte de timp. Hotelurile oferă adesea clienților și alte servicii, cum sunt cele de restaurant, sau de săli pentru reuniuni și conferințe.
Hotelurile se clasifică în funcție de gradul de confort și serviciile oferite. Clasificarea diferă de la țară la țară și se poate marca prin (de la cele mai austere la cele mai luxoase):
De obicei, sistemul de gradare a hotelurilor permite maxim 5 stele, dar în lume există și hoteluri clasificate la 7 stele, cele mai multe fiind situate în Dubai (Burj Al Arab, Dubai, Pentominium, Dubai, iSquare Hotel & Mall, Orlando, PanguPlaza (MorganPlaza), Beijing, Emirates Palace, Abu Dhabi, Seven Stars Galleria, Milano).
Conform recomandărilor Organizației Mondiale a Turismului cu privire la condițiile minime de clasificare, hotelurile de România se aliniază la normele din țările europene cu turism dezvoltat, care au aderat la sistemul Hotrec:
Hotel Transilvania (film)

Hotel Transilvania este un film american de comedie animat din 2012, produs de Columbia Pictures și Sony Pictures Animation și distribuit de Sony Pictures Releasing. A fost regizat de Genndy Tartakovsky (în debutul său regizoral) dintr-un scenariu de Peter Baynham și Robert Smigel și dintr-o poveste de Todd Durham, Dan Hageman și Kevin Hageman, și prezintă vocile lui Adam Sandler, Andy Samberg, Selena Gomez, Kevin James, Steve Buscemi, David Spade, CeeLo Green, Fran Drescher, Molly Shannon, Jon Lovitz și Chris Parnell.
Rin Grand Hotel

Hotelul RIN Grand este un fost hotel de patru stele din București, situat în zona Vitan – Bârzești. Acesta a fost construit în anul 2007, în urma unei investiții de 60 de milioane de euro.
Hotelul aparține grupului RIN Hotels, deținut de frații Robert Sorin Negoiță și Ionuț Negoiță, grup din care mai fac parte hotelurile de patru stele: RIN Airport și RIN Central și care este parte integrantă a trustului RIN Group. Trustul este dezvoltator de cartiere rezidențiale: „Domus Stil” cu ansamblurile de locuințe „Confort Residence”, „Confort Park”, „Confort City” și „RIN Grand Residence”, parcul de distracții Water Park din Pipera etc..
Este singurul hotel din România ce dispune de un heliport (nefuncțional, însă). Are o suprafață totală de 115 000 m construiți, structurată pe 2 niveluri subterane, parter și 15 niveluri supraterane. Totodată, hotelul beneficiază și de 1000 de locuri de parcare.
În anul 2008, hotelul avea 1459 de locuri de cazare (dintre care 1.436 de camere și 23 de apartamente), 42 de săli de conferințe, 3 restaurante, 1 lobby bar și un club de sănătate (SPA, centru fitness, piscină și saună).
În anul 2009, hotelul a avut o cifră de afaceri de 9 milioane euro.
Cel mai mare hotel din Europa Continentală a fost Hotelul Russia din Moscova, demolat în 2006. În prezent, cel mai mare hotel din Europa este Hotelul Izmailovo cu 5000 de spații de cazare și Hotelul Cosmos (1777 spații) din Moscova, Hotelul City West (1714 spații) din Dublin și Hotelul Royal National (1630 spații) din Londra.
Hotelul a trecut prin mai multe evenimente care i-au marcat existența. Primul dintre ele a fost incendiul din iunie 2007, care a cuprins mare parte din clădire, chiar înainte de inaugurarea oficială. Un alt mare eveniment care va schimba radical soarta marelui hotel este, fără îndoială criza economică. Astfel, la finele anului 2010, din cauza costurilor foarte mari de întreținere și scăderea alarmantă a prețului pe noapte hotelieră, proprietarii au hotărât ca mai mult de jumătate din camerele hotelului să fie transformate în apartamente. În cele peste 800 de camere, s-au investit peste 3 milioane de euro pentru schimbarea lor radicală. Astfel, în anul 2014, doar 489 de camere au rămas în regim hotelier, restul fiind transformate în apartamente și incluse în cadrul „Rin Grand Residence”.
La începutul anului 2022, din cauza scăderii gradului de ocupare și a veniturilor, ca urmare a situației generate de pandemia de Coronavirus, Rin Grand Hotel își încetează definitiv activitatea. S-a decis ca ultimele camere aflate în regim hotelier să fie, la rândul lor, transformate în apartamente. La acel moment, se estima că lucrările de conversie, care costă 7 milioane de euro, vor fi finalizate în vara anului 2023, urmând ca apartamentele să fie puse la vânzare.
Sheraton Bucharest Hotel

Sheraton Bucharest Hotel, cunoscut anterior ca Howard Johnson Grand Plaza, este un hotel de 5 stele din București, amplasat în centrul orașului, pe Calea Dorobanților în sectorul 1.
Howard Johnson Grand Plaza a fost deschis în 2004, în locul fostului Hotel Dorobanți, inaugurat în 1974, în urma unei investiții de circa 30 milioane euro, derulată pe o perioadă de patru ani. Anul 2005 este primul an complet de funcționare a hotelului. Hotelul a fost deținut de SC Grand Plaza Hotel SA, înființată în 2004 și controlată de omul de afaceri Gabriel Popoviciu.
Hotelul dispunea de 285 de camere repartizate pe 18 etaje, fiind un punct de reper atât în arhitectura bucureșteană cât și în peisajul hotelier. La acestea se adaugă un centru de conferințe cu peste 800 de locuri, două restaurante și baruri, un centru de sănătate și parcare subterană.
Clădirea măsoară 70 de metri în înălțime, fiind una dintre cele mai înalte structuri din București. Parcarea hotelului poate adăposti 200 de vehicule.
Howard Johnson Grand Plaza a făcut parte din grupul Wyndham Hotel Group, cel mai mare francizor de unități de cazare din lume, cumulând aproape 7.000 de hoteluri în 66 de țări, pe 6 continente. Pe lângă Howard Johnson, Wyndham Hotel Group reunește branduri cum ar fi Ramada, Days Inn, Knights Inn, Wingate Inn, Travelodge, Baymont, Hawthorn, Super 8 Motel, și altele.
Marca Howard Johnson Grand Plaza Hotel, utilizată de hotelul din București în baza unui contract de franciză, reprezenta cea mai înaltă clasificare dintre cele cinci diviziuni ale lanțului internațional, celelalte patru fiind Howard Johnson Plaza Hotel, Howard Johnson Hotel, Howard Johnson Inn și Howard Johnson Expresss Inn.
Sheraton Bucharest Hotel, primul hotel sub marca Sheraton din România, a fost inaugurat pe 25 august 2015, în urma unei investiții de 6 milioane de euro începută în toamna anului 2014, când grupul hotelier american Starwood, deținut de Marriott International, a semnat un contract de franciză cu Grand Plaza Hotel SA..
Cifra de afaceri:
Venit net:
44°26′47.35″N 26°5′56.22″E﻿ ({{PAGENAME}})﻿ / ﻿44.4464861°N 26.0989500°E
Russellville, Arkansas

Russellville este sediul și totodată cea mai mare localitate din comitatul din Comitatul Pope, statul Arkansas, Statele Unite ale Americii, Cu o populație de 27.602, conform estimării efectuate deUnited States Census Bureau în 2008, în Russellville se găsesc Arkansas Tech University și Arkansas Nuclear One, singura centrală nucleară a statului Arkansas. Russellville se învecinează cu Lake Dardanelle și cu Arkansas River.
Russellville este orașul principal al zonei cunoscute ca Russellville Micropolitan Statistical Area, care include comitatele Pope și Yell.
Russellville se găsește la următoarele coordonate 35°16′42″N 93°8′13″V﻿ ({{PAGENAME}})﻿ / ﻿35.27833°N 93.13694°V (35.278429, -93.136820).
Conform datelor furnizate de United States Census Bureau, orașul are o suprafață totală de 67.2 km² (sau 26.0 square mile), dintre care imensa majoritate de 67.1 km² o constituie uscatul și doar 0.1 km² (sau 0.04 square mile), adică (0.08%) este apă.
Eidos Interactive

Eidos Interactive Limited (fosta Domark Limited) a fost o editură de jocuri video britanică cu sediul în Wimbledon, Londra. Printre francizele sale au fost Championship Manager, Deus Ex, Hitman, Thief și Tomb Raider. Domark a fost fondată de Mark Strachan și Dominic Wheatley în 1984. În 1995, a fost achiziționată de compania de software Eidos. Ian Livingstone, care a avut acțiuni în Domark, a devenit președinte executiv al Eidos și a avut diverse roluri, inclusiv cel de director creativ. Eidos a preluat U.S. Gold în 1996, care a inclus dezvoltatorul Core Design, și a fuzionat operațiunile sale inclusiv Domark, care a creat subsidiara de editură Eidos Interactive. Compania a achiziționat Crystal Dynamics în 1998 și a deținut numeroase alte active. În 2005, părintele Eidos a fost preluat de editura de jocuri SCi. Compania combinată, SCi Entertainment Group, care a fost redenumită pentru scurt timp în Eidos, a fost la rândul ei preluată de Square Enix în 2009.
Square Enix a completat fuziunea cu Eidos Interactive, absorbind-o în principal în grupul Square Enix Limited în noiembrie 2009 (cunoscut și ca Square Enix Europe). Executivul Eidos Phil Rogers a rămas cu compania ca director general al Square Enix Europe și a devenit director general al Americas și Europe în 2013 alături de alți executivi. În august 2022, compania de jocuri Embracer Group a completat achiziția studiourilor de jocuri Crystal Dynamics, Eidos-Montréal și Square Enix Montréal și a proprietăților intelectuale Tomb Raider, Legacy of Kain, Deus Ex și Thief printre alte active. Rogers s-a alăturat lui Embracer și a format un grup operativ numit CDE Entertainment.
Fountain Hills, Arizona

Fountain Hills este un oraș din Comitatul Maricopa, statul Arizona, Statele Unite ale Americii, situat în extremitatea estică a Zonei Metropolitane Phoenix.
Conform estimărilor din 2006 ale United States Census Bureau, populația orașului Fountain Hills era de 24.669, făcând din acest oraș foarte nou al optulea dintre cele mai rapid crescătoare localități ale Arizonei, între ultimele două recensăminte, cel din 1990 și cel din 2000. În contrast cu orașul vecin, Scottsdale, din care a făcut parte în prima parte a dezvoltării sale urbane, multe case din Fountain Hills sunt spațioase, amintind de o zonă rurală.
Unul din punctele de atracție majoră ale orașului este fântâna orașului, numită simplu The Fountain, în română Fântâna, al cărui jet de apă vertical se poate ridica, atunci când condițiile atmosferice sunt propice, până la înălțimea maximă de 183 de metri. La data construcției, în 1971, respectiv pentru încă câțiva ani, The Fountain fusese fântâna cu cel mai înalt jet de apă vertical din lume; astăzi Fântâna ocupă un onorant loc patru pe aceeași listă.
Fountain Hills se învecinează cu una din rezervațiile nativilor americani din Arizona, Fort McDowell Indian Reservation. Observatorul astronomic numit Fountain Hills Observatory, al celebrului astronom amator Charles W. Juels, se găsește în apropierea orașului.
A fost încorporat ca o municipalitate independentă în 1989, după ce fusese mult timp doar o zonă de dezvoltare urbană a nord-estului îndepărtat al orașului Scottsdale. Pentru o lungă perioadă de timp, o bună parte a pământului pe care se găsește orașul aparținuse unei ferme de creștere a bovinelor, dintre care 4,500 de acri (aproximativ 18 km au fost vânduți în 1968 lui Robert P. McCulloch. Orașul Fountain Hills se găsește pe pantele joase estice ale McDowell Mountains, care drenează apele înspre albia majoră a râului Verde River.
Fountain Hills este condus de un consiliu managerial.
Conform United States Census Bureau, orașul are o suprafață totală de 47,3 km² (sau de 18.2 square miles), dintre care 99,73 % este uscat (47.1 km² sau 18.1 square miles) iar restul de 0.27 % este apă (adică 0.2 km²).
Palatul Cultural din Arad

Palatul Cultural este un edificiu situat în municipiul Arad, ridicat între anii 1911-1913, după planurile arhitectului arădean Lajos Szantay.
Prezintă o îmbinare de stiluri: neoclasic (fațada), corintic (coloanele care sprijină frontonul fațadei), stilul Renașterii italiene (aripile laterale), cel de inspirație gotică (elemente ale castelului huniazilor, prezente în partea dinspre parc a clădirii). În superba sală de concerte au fost prezente, de-a lungul timpului, mari personalități: Richard Strauss, Bela Bartok, George Enescu, Traian Grozăvescu ș.a.
Edificiul etalează o multitudine de stiluri, conform epocii în care a fost ridicat. Fațada principală e inspirată din modelele templelor grecești. Se remarcă scările monumentale, coloanele cu capiteluri și frontonul triunghiular decorat cu un basorelief dedicat muzelor (lucrat de sculptorul Geza Rubleczky). Deasupra clădirii se înalță un turn masiv cu o bază pătrată.
În dreapta și în stânga fațadei principale se formează două aripi prevăzute cu scări decorative care duc la intrările laterale; fiecare aripă are câte un turn mic, cu bază poligonală. Cele două aripi laterale sunt dominate de elemente ale Renașterii, vizibile mai ales în forma și decorația ferestrelor de la parter.
În cea de-a patra latură a clădirii, care se află spre parc, elementele cele mai pregnante sunt inspirate din castelul Huniazilor.
În interior sunt demne de menționat vitraliile florale ale sălii de spectacol și din holul de onoare, decorația metopelor, feroneria vegetală și geometrică, candelabrele și aplicele.
Actualmente, clădirea Palatului Cultural adăpostește sediile Muzeului Județean și ale Filarmonicii de Stat.
Castelul Haller din Coplean

Castelul Haller din Coplean (în maghiară Kaplyoni Haller-kastély), județul Cluj, este înscris pe lista monumentelor istorice din județul Cluj elaborată de Ministerul Culturii și Patrimoniului Național din România în anul 2010.
Castelul, cunoscut și sub denumirea de castelul cu scoici (de la ornamentele aflate deasupra ferestrelor), a fost construit între anii 1725-1771, în stil baroc de către guvernatorul Transilvaniei din perioada 1735-1755, Ioan Haller. A fost ridicat pe locul unui mai vechi conac, clădirea formată din subsol, parter, etaj și acoperiș este situată în mijlocul unui domeniu dreptunghiular la intrarea căruia este un bastion. Se presupune că pentru ridicarea clădirii s-a folosit piatră adusă din castrul roman de la Cășeiu. Jozsef Kadar descria castelul în monografia sa dedicată Comitatului Szolnok-Doboka: "În Coplean, castelul ți biserica s-au construit din pietrele acestui castru, ca și biserica din Vad."
În faza inițială castelul a fost construit în cel mai timpuriu stil baroc transilvănean, ulterior fiindu-i adăugate ornamentații rococo realizate de sculptorul austriac Anton Schuchbauer (1719-1789), realizator și al Statuii Fecioarei Maria din Cluj.
În 1920 castelul a suferit un incendiu, în urma căruia acoperișul baroc a fost distrus în întregime.
Castelul a aparținut familiei Haller până în 1948, când a fost confiscată de guvernarea comunistă și transformat în CAP și spațiu de ateliere. După 1989 clădirea a fost abandonată, iar în prezent este în stare de ruină.
În prezent urmașii familiei Haller au depus cerere de restituire a castelului și a cinci hectare din fostul parc cu plopi și castani.
Clădirea are o lungime de 24,5 metri, cu o intrare marcată de șase coloane de piatră cu capiteluri ionice. Coloanele susțin o terasă de 9,5 metri lungime și 2,5 lățime. Zidurile sunt masive, cu o grosime de 1 metru.
Incinta clădirii era înconjurată de un zid de piatră din care s-a mai păstrat o mică parte, iar în partea din stânga a zidului de intrare se află ruinele turnului circular construit.
Biserica Sfântul Bassus din Veneția

Biserica Sfântul Bassus (în italiană Chiesa di San Basso), denumită de obicei San Basso, este o biserică romano-catolică în stil baroc, situată în sestiere San Marco al orașului italian Veneția. Fațada sa, situată în piazzetta dei Leoncini, este încastrată printre clădirile alăturate Turnului cu ceas și este orientată spre latura din stânga a bazilicii San Marco. Biserica a fost desacralizată în anul 1807, fiind folosită în prezent ca sală de concerte.
Potrivit unor cronici vechi, biserica a fost construită în anul 1017 de către familia Elia și dedicată Sfântului Saba, fiind consacrată mai târziu Sfântului Martir Bassus; istoricul venețian Flaminio Corner susține însă că biserica ar fi fost construită în 1076 și consacrată Sfântului Martir Bassus. Clădirea a fost devastată în mod repetat de către incendii și a fost reconstruită ulterior, schimbându-i-se aspectul. Primă reconstrucție a avut loc după incendiul devastator din 1105, dar aspectul actual provine în urma reconstrucției de după incendiul din Miercurea Sfântă a anului 1661, realizată după un proiect al lui Baldassarre Longhena și finalizată în 1670.
În 1807, în timpul ocupației napoleoniene, parohia Sf. Bassus a fost desființată, iar biserica a fost inițial închisă și apoi vândută. Clădirea bisericii a fost răscumpărată de cardinalul Jacopo Monico, patriarh al Veneției (1827-1851), și încredințată la 28 decembrie 1847 Fabbriceriei (capitulului catedralei) San Marco care a folosit-o timp de un secol ca depozit de marmură și sculpturi, precum și ca birou tehnic.
Abia la 25 martie 1953 a fost redeschisă după o restaurare (dorită de patriarhul Veneției, Angelo Giuseppe Roncalli), care a transformat-o într-o sală de conferințe. Astăzi este sediul Ateneului San Basso, instituție care organizează conferințe și evenimente muzicale.
Situată în apropiere de Turnul cu ceas, clădirea are o fațadă laterală de formă pătrată înspre Piazzetta dei Leoncini. Ea are patru coloane corintice și două deschideri suprapuse de două ferestre rectangulare monofore, în timp ce în centru se află un mare decor circular.
Materiale media legate de Biserica Sfântul Bassus din Veneția la Wikimedia Commons
Isidor Goldenberg

Isidor Goldenberg (1870–?) was a Romanian Jewish singer and actor, prominent in Yiddish theater in the late 19th and early 20th century.
As a boy, he sang in the choir of Leibuş Sanberg. In 1883, as an adolescent, he performed in Iaşi with the troupe of Sigmund Mogulesko, Sigmund Feinmann, and Moishe Finkel. This inspired him to organize his own youth theater. In 1885, he toured in a troupe led by Zaharia Filipescu and his wife.
In Galaţi he spent a summer performing in one of the garden theaters common at the time, then worked with a singer named Solomonescu, before hooking up with the troupe of Marcu Segalescu, in which he played small roles.
He travelled with Segalescu to Botoşani, where he played larger roles, notably Avesalom in Abraham Goldfaden's Shulamith and Max in Goldfaden's The Two Kuni-Lemls.
He performed with Axelrod in Lviv from 1889 to 1891, then in Budapest with Josef Eskraiz, Shramek, and Veinstock, back to Lviv where he played in several Goldfaden plays Rabbi Yosselmann, The Tenth Commandment, Judith and Holofernes and Baron Rothschild. From there he went on to Budapest again, then to Bucharest, where he joined the Jigniţa Theater as an actor and (from 1897) a director of the company.
Beginning in 1904, he had great success with the more naturalistic repertoire of Jacob Gordin; in 1906 he played in one of the many Yiddish productions of Karl Gutzkow's Uriel Acosta, before heading to New York City, where he performed with Jacob Adler, Boris Thomashefsky, Max Morrison, and others. He loved the New York Yiddish audience, who showed more enthusiasm than any he had ever known. At the time he wrote "...they applauded, clamoured, vociferated, whistled — yes, whistled", they held up the play for a quarter of an hour with their applause, "sincere, spontaneous, and from the heart."
He returned to Europe and, in 1913, upon the death of Moritz Lieblich, became the director of the Jigniţa, which throughout World War I was a highlight of the distressed wartime Bucharest theater scene. Remaining at Jigniţa, in 1923 he invited the Vilna troupe to Romania, where their Stanislavski-influenced style revolutionized Romanian Yiddish theater and, arguably, Romanian theater in general.
Violeta Andrei

Violeta Andrei (Romanian pronunciation: [vi.oˈleta anˈdrej]; born 29 March 1941) is a Romanian theater and film actress.
Andrei was born on 29 March 1941 in Brașov, Romania. After completing high school at the Școala Centrală National College in Bucharest, she graduated from the Caragiale National University of Theatre and Film in 1965. Her theater debut was at Teatrul Giulești (now the Odeon Theatre). She played in several roles at the Bulandra Theatre in Bucharest, until 1990.
She made her film debut in the movie Golgota (1966), after which she acted in 60 Romanian films.
She is the widow of former Minister of Foreign Affairs of Romania Ștefan Andrei. They have a son, Călin Andrei.
Slatina, Romania

Slatina (Romanian pronunciation: [ˈslatina], Bulgarian: Слатина) is the capital city of Olt County, Romania, on the river Olt. It is located in the south of Romania, on the eastern side of the river Olt, in the historical region of Muntenia. The population was 63,487 in 2021; the urban area has around 85,000 inhabitants. It is an important industrial center.
The city administers one village, Cireașov.
The town of Slatina was first mentioned on January 20, 1368 in an official document issued by Vladislav I Vlaicu, Prince of Wallachia. The document stated that merchants from the Transylvanian city of Brașov would not pay customs when passing through Slatina. The word Slatina is of Slavic origin, and means "marsh, swamp, watery plain".
Alro Slatina, the largest aluminum producing factories in Southeastern Europe, is located in the city. Other companies based in Slatina include ALPROM (which, like ALRO, is a subsidiary of VIMETCOGROUP), Altur (engine set manufacturer), Pirelli Tires Romania (tire-manufacturer), Steel Cord Romania (steel cord for tires), Artrom Steel Tubes (seamless steel tubes), Prysmian (electronic and electric wires and cables) and Benteler.
One of the oldest private businesses in Romania is the Slatina-based pastry shop Atletul Albanez ("The Albanian Athlete").
There is an association football club in Slatina, CSM Slatina, that plays in Liga II (the second league of Romania).
The women's handball section of CSM Slatina also represent the city in the top handball league of Romania.
María Clara Rossi

María Clara Rossi Malán (Montevideo, 10 de octubre de 1944) es una artista plástica, contadora pública y licenciada en administración uruguaya.
Comenzó sus estudios en el taller de Hugo Longa en el año 1986, donde estuvo hasta 1990, y luego se formó en el taller de Fernando López Lage.
En 1992 participó en un curso de Historia del Arte dictado por la profesora Estela Abal. Desde 1993 hasta la actualidad es integrante de la Fundación de Arte Contemporáneo, realizando hasta la fecha diferentes workshops y seminarios de teoría del arte con docentes uruguayos y extranjeros.​
Es egresada del Universidad de la República, con los títulos de contadora pública y licenciada en administración.
Su obra consta de retratos frontales o laterales de rostros a gran escala, donde el sujeto es representado en un ambiente distinto al de la foto que lo originó. Su trabajo se caracteriza por la utilización de óleo y técnica mixta sobre tela, el uso de la línea y colores opuestos de paleta medio baja.
A partir del año 1997 expuso su trabajo individualmente en Uruguay. Comenzó con la exposición Fragmentos en la Galería del Notariado (Montevideo), con la curaduría de Fernando López Lage. Desde el año 1998 hasta el 2007 expuso Retratos en varios lugares, como el Argentino Hotel (Piriápolis) y centros culturales de Montevideo.
En el año 2016 exhibió "Etopeya" en la Colección Engelman-Ost, de Montevideo, y en el 2017 en 'La Susana Bahía Vik, de Maldonado. A partir del año 2014 expuso en el exterior en países como Estados Unidos, España, Brasil y Luxemburgo.​
Año 2017 - "Etopeya" - La Susana, Bahía Vik, José Ignacio, Uruguay.
Año 2016- "Etopeya" - Colección Engelman Ost, Avda. Gral. Rondeau 1426-30, Montevideo.
Año 2008 - “ZOOOOOM – El retrato del otro como autorretrato”, Discount Bank, Casa Central, Montevideo
Año 2007 - “Retratos. El paisaje interior”, Centro Cultural de España, Montevideo
Año 2002 - “Retratos”, Centro Cultural “Pachamama”, Montevideo
Año 2000 - “Retratos”, Centro Cultural “La Spezia”, Montevideo
Año 1998 - “Retratos”, Argentino Hotel, Piriápolis
Año 1997 - Fragmentos, Galería del Notariado, Montevideo
Fue premiada en Uruguay desde el año 1996:
Refugio de montaña

Un refugio de montaña o albergue de montaña o cabaña de montaña es un edificio destinado a alojar y proteger de las inclemencias meteorológicas a alpinistas o excursionistas, que se sitúa en zonas de montaña, generalmente de difícil acceso, o en núcleos rurales. La mayoría de estas instalaciones están gestionados por un club alpino.
Las características de los refugios de montaña son muy variables: existen refugios muy básicos, del tipo llamado vivac, que solamente consisten en un techo con paredes, destinados únicamente a resguardar a los escaladores en zonas de alta montaña.​ Se encuentran siempre abiertos y cualquiera que los necesite puede hacer uso de los mismos.​
Los refugios organizados están a cargo de uno o más empleados, y ofrecen servicios básicos de alojamiento y venta de algunas bebidas y comidas.​ Están divididos en varias habitaciones independientes, y son de madera o piedra del lugar, aunque ocasionalmente pueden ser de ladrillos, o estructuras prefabricadas. Suelen poseer sanitarios de tipo rústico, cocina comunitaria y alojamiento, compartiendo la habitación con el resto de montañeros.​ En la actualidad, la mayoría tiene algún tipo de generador eléctrico o paneles solares, y cuentan con una emisora en caso de problemas. La mayoría de los refugios sólo son accesibles a pie o a caballo, aunque existen algunos que pueden ser accedidos en automóvil por caminos precarios.​
Hacia fines del siglo XX se desarrollaron refugios que ofrecen servicios propios de hoteles, por ejemplo ofreciendo comidas, aunque su confort sigue siendo rústico.
La mayoría son propiedad de un club alpino o club andino, que ofrece descuentos a sus socios. De su gestión se encargan los guardas o refugieros, nombrados por el club. Estos guardas pueden habitar en el albergue de forma permanente o bien, por su difícil acceso o durante la temporada de invierno, ocuparse periódicamente de su mantenimiento.
Clorot

Clorot (cêlorot) adalah penganan, dibuat dari tepung beras yang dicampur gula merah dan santan, dibungkus dengan daun kelapa yang dibentuk seperti kerucut.
Penganan ini di Jawa Tengah, Jawa Timur, dan Daerah Istimewa Yogyakarta dikenal sebagai clorot atau cêlorot, dan sering dikaitkan dengan jajanan pasar tradisional Jawa. Disebutkan dalam Serat Centhini, kitab klasik ensiklopedia kebudayaan Jawa dari awal abad XIX, clorot bersama carabikang, awug awug, ampyang, lĕgondhoh, lepet, kupat, mĕndhut, limus, nagasĕkar, pudhak, ĕntul-ĕntul, dan srabi utri merupakan bagian dari aneka penganan yang perlu disiapkan sebagai sajen dalam pertunjukan wayang kulit dan ruwatan (Pupuh 157:8).
Di Bali dan Lombok, kue ini dikenal sebagai cerorot. Di Brunei dan Sabah, kue ini dikenal sebagai jelurut. Clorot biasa ditemukan di Indonesia, Malaysia dan Brunei.
Gula kelapa, daun pandan, garam, dan air direbus sampai matang dan dicampur dengan santan. Cairan manis ini kemudian dituangkan di atas tepung beras dan sagu atau tapioka, kemudiam dicampur secara merata. Janur digulung membentuk kerucut panjang, seperti terompet kecil, digunakan sebagai cetakan. Adonan kemudian dituangkan ke daun kelapa kerucut sampai tiga perempat penuh. Kemudian bagian atas diisi dengan campuran santan kelapa, tepung beras dan garam. Kerucut yang telah terisi dikukus selama 15 menit sampai adonan matang dan mengeras.
Sarwendah Tan

Sarwendah "Wenda" Tan (lahir 29 Agustus 1989) adalah penyanyi, model, aktris, dan pengusaha berkebangsaan Indonesia. Pada tahun 2012 bersama Devi Noviaty dipensiunkan dari grup vokal wanita Cherrybelle dan dibentuk duo yang bernama WenDev akan tetapi Wenda memilih untuk bersolo karier. Meskipun tinggal di Jakarta, keluarga besar Sarwendah berasal dari Jambi. Sarwendah menikah dengan Ruben Onsu dan memiliki anak angkat yang bernama Betrand Putra Onsu.
Sarwendah Chibi mengawali kariernya sebagai seorang guru dan penerjemah bahasa Mandarin. Ketika menemani sahabatnya audisi, Sarwendah terpilih menjadi member groupnya. Saat masih tergabung dalam Cherrybelle, ia merupakan anggota tertua kedua setelah Devi. Pada 7 November - 8 Desember 2010, ia mengikuti seleksi pemilihan anggota Cherrybelle dan pada 27 Februari 2011 ia terpilih bersama ke- 9 orang kontestan lainnya dari 400 calon. Sarwendah paling dekat dengan Devi di antara anggota Cherrybelle lainnya. sempat Dijuluki si Ratu ChiBi Pita Merah, Sarwendah telah dipensiunkan dari Cherrybelle oleh produsernya pada tanggal 12 April 2012 dikarenakan usianya yang telah menginjak dewasa.
Pada tahun 2015, ia mendaur ulang lagu ciptaan Deddy Dhukun berjudul "Patah Jadi Dua" yang sempat dinyanyikan mendiang Alda Risma.
Pada tanggal 11 Agustus 2012, Wenda dan Ruben Onsu bertunangan dengan melakukan tukar cincin. Pasangan ini kemudian menikah pada tanggal 22 Oktober 2013 di sebuah kapel di daerah Nusa Dua, Bali. Wenda dan Ruben memiliki anak angkat laki-laki bernama Betrand Peto Putra Onsu (lahir tanggal 14 Maret 2005) dan putri pertama bernama Thalia Putri Onsu (lahir tanggal 5 Juni 2015). Kemudian tanggal 5 Juni 2019 Wenda melahirkan putri kedua bernama Thania Putri Onsu.
Pantai Carolina

Pantai Carolina adalah sebuah objek wisata pantai yang terletak di daerah Bungus, 20 km di sebelah Selatan Kota Padang, Sumatera Barat. Dapat dicapai dengan kendaraan umum atau dengan kendaraan pribadi. Kurang lebih 45-60 menit dari pusat kota, arah ke kota Painan di Pesisir Selatan. Jalan menuju ke Pantai Carolina melewati pelabuhan Teluk Bayur. Sangat indah karena melewati bebukitan dengan pemandangan laut dan teluk.
Kelebihan Objek wisata ini adalah memiliki Pantai yang bersih dan ombak laut yang tenang karena berada didalam Teluk Bungus. Pantainya pasir landai tidak berkarang dan pasirnya bersih sehingga aman untuk semua umur berenang dan bermain di pantai. Bagi pengunjung yang membawa kendaraan sendiri, dapat langsung parkir ditepi pantai. Keunggulan lainnya adalah pantai ini memiliki pemandangan yang indah, serta landscape pepohonan Cemara Laut yang rimbun, sehingga panas terik pantai tidak akan terasa, malahan akan terasa sejuk diterpa angin laut sepoi-sepoi membuat pengunjung betah berlama-lama.
Disini juga tersedia sarana penginapan/akomodasi dan ada juga fasilitas meeting room, musholla, dormitory. Namun tidak ada fasilitas restoran karena dipantai sudah ada yang berjualan makanan ringan/snack dan minuman. Disekitar lokasi Pantai Carolina juga banyak tersedia restoran dan rumah makan dengan berbagai macam jenis makanan.
Pantai Carolina sangat layak untuk dikunjungi berlibur di Pantai. Biasanya ramai dikunjungi wisatawan lokal, terutama di akhir pekan dan hari-hari libur. Pengunjung dapat bermain dipantai atau bisa juga dengan perahu bermotor berwisata ke pulau Kasiak yang berjarak sekitar 15 menit saja darisana. Di Pantai tersedia boat-boat yang akan mengantar ke Pulau dengan biaya Rp.15.000,- - Rp.20.000,- / per orang.
Di Pulau Kasiak Carolina air lautnya lebih jernih dan pasir putihnya sangat lembut seperti tepung. Tempat yang sangat tepat untuk dikunjungi, terutama jika ingin bersantai bersama keluarga menikmati suasana pantai dan Sunset pada sore hari. Jangan lupa membawa krim SunScreen, celana pendek atau baju ganti karena rugi kalau tidak berenang disana.
Miss Grand Thailand 2024

Miss Grand Thailand 2024 (Thai: มิสแกรนด์ไทยแลนด์ 2024) adalah kontes kecantikan nasional Miss Grand Thailand yang akan diselenggarakan untuk ke-11 kalinya yang akan diadakan pada 6 April 2024 di MGI Hall, Show DC Megacomplex, Bangkok.
Dan Thaweeporn Phingchamrat Miss Grand Thailand 2023 dari Chumphon menobatkan Malin Chara-anan dari Phuket sebagai penerusnya dan berhak mewakili Thailand di Miss Grand International 2024 yang akan diadakan di Thailand pada 25 Oktober 2024.
Pada tanggal 27 Juli 2023, Nawat Itsaragrisil, selaku presiden kontes Miss Grand Thailand telah mengungkapkan bahwa Kontes Miss Grand Thailand 2024 dijadwalkan pada tanggal 6 April 2024 di MGI Hall di Bangkok, dengan Provinsi Phuket sebagai tuan rumah.
^∆ Otomatis lolos ke 11 besar finalis setelah memenangkan fast track "Miss Popular vote".
Tantangannya dimulai pada akhir tahun 2023 dan terdiri dari beberapa bagian, di mana setiap perwakilan provinsi harus menjual produk penyelenggara melalui aliran langsung di platform digital agar dapat memenuhi target penjualan yang ditetapkan penyelenggara. Semua kandidat yang berpartisipasi menerima 15% dari penjualan mereka. Jika targetnya diarsipkan, para kandidat memenuhi syarat untuk mengikuti kegiatan hiburan yang berhubungan dengan penyelenggara, seperti menjadi tamu istimewa di konser atau aktris, dll.
77 Kontestan telah terpilih.
Camilan

Camilan atau kudapan yang secara garis besar disebut makanan ringan (bahasa Inggris: snack) adalah istilah makanan yang bukan merupakan menu utama (sarapan, makan siang atau makan malam). Makanan yang dianggap makanan ringan merupakan makanan untuk menghilangkan rasa lapar seseorang untuk sementara waktu, memberi sedikit pasokan tenaga ke tubuh, atau sesuatu yang dimakan untuk dinikmati rasanya.
Badan pemerintah, seperti Health Canada, merekomendasikan agar orang-orang berusaha secara sadar untuk memilih makanan ringan yang lebih sehat dan alami, seperti buah, sayuran, kacang-kacangan, dan biji-bijian sambil menghindari makanan cepat saji berkalori tinggi dan rendah nutrisi.
Sebuah studi tahun 2010 menunjukkan bahwa anak-anak di Amerika Serikat mengemil rata-rata enam kali per hari, kira-kira dua kali lebih banyak daripada anak-anak Amerika Serikat pada tahun 1970-an. Konsumsi ini mewakili sekitar 570 kalori lebih banyak per hari daripada yang dikonsumsi anak-anak Amerika Serikat pada 1970-an.
Salé

Salé (bahasa Arab: سلا, translit. salā; bahasa Berber: ⵙⵍⴰ) adalah sebuah kota yang terletak di wilayah administratif Rabat-Salé-Kénitra di barat laut Maroko. Kota yang didirikan pada 1030 ini berada di tepian timur sungai Bou Regreg dan berseberangan sisi sungai dengan Rabat, ibu kota negara. Pada abad ke-17, kota ini pernah berada di bawah kekuasaan Republik Salé sebelum digabungkan ke dalam Kekaisaran Maroko. Berdasarkan sensus 2014, kota ini berpenduduk 890.403 jiwa.
Kota Salé dibangun pada tahun 1030 oleh Banu Ifran, salah satu klan Berber Zanata yang secara historis tersebar di wilayah Afrika Utara. Wilayah Salé yang pertama kali dibangun adalah wilayah kota lama berbenteng yang saat ini dinamakan Medina Salé. Pada bulan September 1260 M, Salé diserang dan diduduki oleh pasukan Raja Alfonso X dari Kastilia. Pendudukan tersebut kemudian hanya berlangsung sementara sebelum akhirnya kota tersebut diambil alih oleh Dinasti Banu Marin pada akhir September 1260 melalui Pertempuran Salé.
Salé menjadi salah satu basis utama bajak laut Barbaria pada abad ke-17 yang kemudian mendirikan sebuah negara merdeka bernama Republik Salé. Para bajak laut asal Salé ini memiliki rekam jejak memperbudak masyarakat sipil di pesisir Eropa, dengan sebagian kemudian dijual di Afrika.
Pada abad ke-20, Salé enjadi salah satu basis aktivisme pergerakan nasional menuju kemerdekaan Maroko.
Salé memiliki iklim mediterania (Csa) dengan musim panas yang hangat hingga kering panas dan musim dingin yang agak lembab. Iklim di kota ini memiliki kemiripan dengan iklim di pantai barat daya semenanjung Iberia dan pesisir California Selatan.
Terdapat dua rute jalan raya nasional yang melintasi Kota Salé, yakni Rute 6 yang menghubungkannya dengan Fez dan Meknes di timur dan Rute 1 yang menghubungkannya dengan Kénitra di barat. Bandar Udara Internasional Rabat-Salé yang merupakan bandar udara utama yang melayani Kota Rabat berada di Kota Salé. Terdapat pula jaringan transportasi trem dan kereta api yang menghubungkan Salé dengan wilayah lain di sekitarnya, terutama Rabat.
Salé telah menjalin kerja sama kota kembar dan kemitraan dengan sejumlah kota lain di dunia. Daftar berikut memuat kota-kota yang memiliki kemitraan dengan Salé beserta tahun dimulainya kemitraan.
Love for Sale (film 2018)

Love for Sale merupakan film drama romantis Indonesia yang dirilis pada 15 Maret 2018 dan disutradarai oleh Andibachtiar Yusuf. Film ini dibintangi oleh Gading Marten dan Della Dartyan. Film ini merupakan film pertama bagi Della Dartyan dan Gading Marten sebagai pemeran utama. Love For Sale juga hadir dalam bentuk novel yang ditulis oleh Endik Koeswoyo.
Gading Marten memenangkan Piala Citra untuk Aktor Terbaik untuk performanya di film ini, sementara Della Dartyan mendapatkan nominasi Aktris Terbaik dan Andibachtiar Yusuf mendapat nominasi Penulis Skenario Asli Terbaik.
Richard Achmad (Gading Marten) dijuluki jomblo akut karena terlalu lama hidup sendiri. Suatu ketika teman-temannya memberi tantangan padanya: “Dua minggu lagi aku akan menikah, bawa pacarmu atau harga dirimu yang kami pertaruhkan.” Maka segala cara diupayakan, sampai kemudian sebuah situs kencan mempertemukan dirinya dengan Arini Kusuma (Della Dartyan). Kesalahan administrasi membuat Richard terpaksa membiarkan Arini berlama bersamanya, setidaknya selama 45 hari sesuai masa kontrak. Perlahan benih asmara pun tumbuh. Richard terkesan dengan pemahaman Arini pada dirinya, pada hobinya bahkan pada selera makannya. Ia pun jatuh cinta pada Arini. Sesuatu yang tak pernah terjadi selama 20 tahun terakhir. Richard pun melamar Arini untuk selamanya bersamanya - namun Arini pun mendadak pergi tak kembali, dan Richard mencari jati diri dengan caranya.
Not for Sale

Not For Sale merupakan film drama Indonesia yang dirilis pada 24 Juni 2010 dengan disutradarai oleh Nayato Fio Nuala yang dibintangi antara lain oleh Arumi Bachsin dan Leylarey Lesesne.
Film ini menggambarkan fenomena yang terjadi kehidupan anak muda zaman sekarang dalam bentuk kehidupan dunia malam dengan berbagai profesi dan masalah yang ada, serta bahwa keperawanan bukan untuk dijual-belikan.
Karena permasalahan keluarga, May (16 tahun), melarikan diri dari rumah. Dalam pelariannya May bertemu dengan Shasi, bahkan May diizinkan untuk tinggal di rumah kontrakannya bersama dengan seorang gadis bernama Andhara yang berprofesi sebagai bartender di sebuah Club. Persahabatan mereka bertiga semakin kuat, walaupun ternyata Shasi adalah seorang mucikari gadis-gadis SMU, ia sangat menghargai dan mendukung cita-cita May sebagai penari. Shasi memperkenalkan May kepada Dessy, penari proffesional, Andhara selalu memberikan perhatian yang berlebihan untuk May, ternyata Andhara mulai menyukai May.
Demi mencari uang untuk pengobatan ibunya, May bekerja sebagai penari di Club tempat Andhara bekerja. Hingga suatu ketika terjadi perkelahian antara Andhara dan pria yang melecehkan May. Ditengah keributan itu Rangga membantu Andhara dan May.
Setelah kejadian itu hubungan May dengan Rangga pun semaikin dekat, Andhara yang cemburu merasa ada yang aneh dengan perlakuan Rangga. Kecurigaannya Andhara pun terbukti, Rangga hanya ingin menodai May, tetapi May berhasil melarikan diri. Andhara langsung memberi pelajaran kepada Rangga. Tidak terima perlakuan Andhara, Rangga melaporkan dan menjebak Andhara kepada Polisi, Andhara pun dijebloskan di penjara.
Kondisi May makin terpuruk, ibunya dalam kondisi kritis, ditambah rasa bersalah dan empati terhadap Andhara, akhirnya ia meminta Shasi untuk menjual dirinya. Shasi menolak keras permintaan May, dan May membujuk Shasi ia membutuhkan uangnya untuk membantu ibunya dan menebus Andhara di penjara.
Apakah pengorbanan May dan Sashi dapat menyelesaikan masalah mereka?
Rabat-Salé-Zemmour-Zaer

Rabat-Salé-Zemmour-Zaer merupakan sebuah region Maroko yang memiliki luas wilayah 9.580 km² dan populasi 2.366.494 jiwa (2004). Ibu kotanya ialah Rabat.
http://www.temara.new.ma Diarsipkan 2016-03-31 di Wayback Machine.
Super Yolanda

Ang Super Yolanda ay isang uri ng paputok sa Pilipinas, sa ibang artikulo tignan ang Super Bagyong Yolanda
Ang Super Yolanda ay isang uri ng paputok na inilabas noong taong Disyembre 2013 na hango sa pangalan ng isa sa mga pinakamalakas na bagyo sa buong mundo, ang Super Bagyong Yolanda.
Sa Pilipinas, kasama sa mga listahan ng paputok na malubhang mapanganib ang Super Yolanda, ayon sa Kagawaran ng Kalusugan. Ang Super Yolanda ay ilegal na paputok.
Pikolo

Ang pikolo o piccolo ay isang uri ng paputok na nasa anyo ng isang manipis na maliit na silindrikong patpat na pinunan ng pulbura at sinisindihan tulad ng pagsindi ng posporo.
Sa Pilipinas, sanhi ito ng mga pinsala lalo na sa mga bata dahil sa maagang pagksiklab o aksidenteng pagkalunon. Ang Kagawaran ng Kalusugan kasama ang Kawanihan ng Pamatay-Sunog at mga lokal na ahensiya ng pamahalaan ay naglunsad ng mga hakbang para gawing ilegal ang pagbenta at pag-angkat ng mga piccolo. May mga huwad at pinalitan ng tatak ang mga binebentang piccolo sa mga tindahan at sa mga pamilihan tulad ng sa Divisoria. Karamihan sa mga nasabing binebenta ay may tatak na "Made in Bulacan" (Gawa sa Bulacan) at may mga tagubilin sa Tagalog para hindi pagkamalang inangkat at subukang maiwasan ang pagkahuli ng mga awtoridad.
Crying cow

Ang Crying cow (literal sa Tagalog bilang "umiiyak na baka") ay isang uri ng paputok na sumisipol na para tila isang umiiyak na baka. Katunog at kahugis nito ang mga paputok na whistle bomb at atomic bomb na maaring paputukin sa puwestong pahiga at patayo. Ang crying bading (umiiyak na bakla) ay isang katulad na paputok na malakas din ang tunog at naglalaman ng sangkap ng paputok na atomic bomb.
Sa Pilipinas, kadalasan ginagamit ang crying cow tuwing Bagong Taon ngunit naisama ito sa listahan ng mga delikadong paputok na pinagbabawal.