Indicatoarele rutiere din România

În România, indicatoarele, marcajele rutiere și semafoarele cad sub incidența Ordonanței de Urgență 195 din 12 decembrie 2002 și a Standardului Românesc 1848 din 23 decembrie 2011.
Acestea se conformă cu normele indicatoarelor europene, țara fiind semnatară Convenției asupra Traficului Rutier de la Viena (1968) și a Acordului European (1971).
Semnele de circulație (sau, dpdv tehnic, indicatoarele rutiere) se clasează după următoarele categorii:
Indicatoarele de avertizare din România au o formă triunghiulară, cu fond alb și marginea roșie, simbolurile fiind vopsite cu negru. Acestea se amplasează adesea la 50-200 m distanță înaintea sectorului de drum deservit de indicator. Indicatoare cu culoarea de fundal galbenă se amplasează adesea la lucrări rutiere temporare.
Indicatoarele de restricționare sau interzicere sunt adesea un cerc alb, cu marginea roșie, și cu simboluri și inscripții diverse. Excepție sunt indicatoarele de final ale restricției (fundal complet alb) și cele de staționare și parcare interzisă (fundal albastru).
Indicatoarele orientative nu au un format standard, față de celelalte indicatoare. Ele însă, folosesc o codificare pe culori bazată pe destinație. O destinație pe fundal alb cu text negru, spre exemplu, reprezintă o destinație din interiorul unui oraș, iar un indicator pe fundal albastru cu text alb reprezintă o destinație de pe un drum interorășenesc. Fundalul verde reprezintă destinații autostradale.
Pe autostrăzi, semnele sunt amplasate la distanțe mari, în special cele de ieșire (maxim 3000 m).
Acestea sunt adesea în formă de pătrat (sau dreptunghi) albastru, iar cele verzi sunt pentru autostrăzi.
Primele indicatoare de direcție au apărut în jurul anului 1898 sau 1899 pe actualul DN1 între Câmpina și Predeal, alături de câteva borne kilometrice și hectometrice, bazate pe modelul francez existent la vremea lui. Instalarea indicatoarelor și bornelor s-a făcut sub supravegherea inginerului-șef Nestor Urechia, pe atunci profesor la Școala Națională de Poduri și Șosele și persoana responsabilă cu întreținerea drumului.
Ulterior în 1907, primele indicatoare auto au apărut în Regatul României, la inițiativa membrilor Automobil Club al României. Indicatoarele aveau înscrieri și simboluri albe pe un fond negru și erau amplasate la 150 de metri de pericolul respectiv (pasaj la nivel, podișcă, sat, urcuș, coborâș, cotituri, caldarăm rău etc), bazate pe un model identic implementat de către Kaiserreich Automobil-Club în Imperiul Germaniei. Propunerile apăruseră în 1906, la 2 ani după formarea ACR, iar instalarea indicatoarelor era responsabilitatea ACR.
La 15 aprilie 1911, România a ratificat Convenția internațională din 1909 privind circulația autovehiculelor, care a intrat în vigoare la 1 mai 1912. Astfel au fost adoptate primele patru semne universale de circulație: răspântie, cale ferată, cotitură și groapă. Forma și culoarea de fond au fost schimbate, indicatoarele acum fiind cu text și simboluri albe pe un cerc albastru. Acestea au continuat să fie gestionate de ACR. După război, autoritățile au început să monteze și indicatoare rutiere pentru limite de viteză și pentru stații de autobuz și/sau de taximetre. Tot atunci au fost demontate și indicatoarele instalate inițial pe DN1.
La 15 mai 1929, România a ratificat Convenția internațională din 1926 privind traficul auto, care a intrat în vigoare la 24 octombrie 1930. Vechile semne au fost înlocuite cu 6 semne triunghiulare: șanț, curbă, pasaj la nivel păzit, pasaj la nivel nepăzit, și încrucișare, alături de unul pentru pericole generice. Primele 5 indicatoare aveau un fond galben și simboluri negre, alături de inițialele A.C.R.R (Automobil Club Regal Român), iar al șaselea era un triunghi roșu cu marginea groasă și centrul gol. Schema de culori aleasă pentru indicatoare a fost de fond alb cu margini roșii pentru indicatoarele de interdicție și fond albastru cu simboluri și inscripții albe pentru indicatoarele obligatorii și informative. Triunghiurile de avertizare, care erau acum șapte, cu adăugarea atenției, urmau să își păstreze aspectul anterior. Până în 1940, au fost introduse și alte semne, cum ar fi întrecerea interzisă, claxonatul interzis și atențiune la copii.
În ciuda definirii unui set standard de indicatoare rutiere, până în anii 1950, indicatoarele rutiere din România au continuat să fie nestandardizate: conform unor fotografii ale epocii, în unele locuri au apărut și indicatoare rutiere bazate pe modelul german din 1937 și altele instalate de autoritățile locale. Pe multe drumuri din țară indicatoarele rutiere pur și simplu lipseau, așadar, în 1942, o comisie specială, sub patronajul guvernului a fost înființată pentru a gestiona situația. Din această comisie făceau parte reprezentanți ai Ministerului Înzestrării Armatei, Ministerului Lucrărilor Publice, Ministerului Culturii Naționale și ai Automobil Club Regal Român, lucru firesc din moment ce, în raportul anual pe anul 1942, clubul sublinia că, începând cu anul 1910, a fost singurul dispus să fabrice și să monteze semne de circulație în România, din fonduri publice. Unele indicatoare rutiere direcționale au fost montate și de către Oficiul Național de Turism, prin reprezentanții lor locali.
După lovitura de stat de pe 30 decembrie 1947, pe fondul situației politice de atunci, România nu a semnat Protocolul de la Geneva din 1949 privind semnalizarea rutieră, dar și-a păstrat timp de peste 11 ani propriul set de semnalizare. Primele legi rutiere nu prevedeau modele pentru semnele de circulație, aceasta fiind responsabilitatea Miliției, pe baza standardului național existent. Comisia Română de Standardizare, înființată în 1948, a elaborat primul standard privind semnele de circulație în 1950: STAS 1848-50. Toate indicatoarele au avut un fond galben, chiar și cele de interzicere a intrării și a parcării, cele obligatorii și cele de informare, în ceea ce poate fi văzut ca o mișcare de distanțare față de alte indicatoare rutiere din restul Europei. Standardul a fost actualizat pentru prima dată în 1957, introducându-se, printre altele, semnele de lucrări rutiere și de stop, acesta din urmă având un design special: un cerc galben cu o margine roșie și un triunghi echilateral albastru înscris, îndreptat în sus. STAS 1848 a mai fost modificat ulterior de mai multe ori din 1950, pentru a reflecta schimbările din legislația națională sau aderarea la acorduri și protocoale internaționale.
La 5 decembrie 1960, RP Romînă a ratificat Protocolul de la Geneva din 1949 privind semnalizarea rutieră și a denunțat convenția din 1931, iar anul următor a fost implementat STAS 1848-61, care a adus schimbări majore asupra design-ului indicatorelor rutiere, printre care:
Pe 29 aprilie 1966, odată cu semnarea decretului nr 328, setul de indicatoare a fost actualizat, introducând și conceptul de drumuri Europene în țară, alături de indicatoarele rutiere pentru autostrăzi și drumuri expres, printre altele. România a semnat Convenția asupra Traficului Rutier și Covenția asupra Semnalizării Rutiere de la Viena pe 8 noiembrie 1968, ceea ce a asimilat standardele Românești cu cele Europene. Pe 15 mai 1970, culoarea de fond a indicatoarelor a fost schimbată din galben în alb (cu excepția celor pentru șantiere rutiere).
Odată cu semnarea Acordului European pe 1 mai 1971, indicatorul pentru STOP a fost schimbat din varianta B2b a convenției de la Viena în varianta B2a cu octagonul roșu. Pe lângă asta, marcajele rutiere pentru treceri pietonale au fost schimbate din linii punctate în "zebre", culoarea pentru indicatoarele de direcție a fost schimbată din galben cu negru în albastru cu alb, iar indicatorul pentru autostradă a fost schimbat din albastru în verde, pentru a nu face confuzie cu restul drumurilor din țară înaintea deschiderii tronsonului București-Pitești a autostrăzii A1 în 1972.
De atunci, singurele schimbări majore care s-au petrecut în seturile ulterioare de indicatoare rutiere a implicat schimbarea designului pictogramelor sau a aspectului unor indicatoare, printre care:
Așadar, ultimele schimbări majore au avut loc în 1986 și/sau 2004, iar după implementarea actualului standard din 2011 au mai apărut și alte indicatoare și marcaje rutiere. Totuși, până și în ziua de astăzi, se instalează indicatoare rutiere nestandardizate, fie de către primării sau de către comune, care montează sau înlocuiesc indicatoarele vechi sau avariate fie cu cele provenite din alte țări (de obicei Italia), fie cu aspect propriu, total diferite față de ce se află în standardele actuale. De asemenea, unele indicatoare rutiere existente au inscripții bilingve, adesea fiind regăsite în zonele vorbitoarea de limbă maghiară din România. Alte indicatoare nu au fost amplasate deloc, chiar dacă există în standardele actuale (podul mobil, sau, până în 2022, cel pentru drumuri expres, apărut cu 56 de ani în urmă).
Materiale media legate de Indicatoarele rutiere din România la Wikimedia Commons
Stop Sign Editabil Online