davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Torre del Agua

La Torre del Agua es un edificio de 76 metros de altura ubicada en el recinto de la Expo 2008 en Zaragoza.​ La torre acoge la exposición "Agua para la vida" y tiene una superficie accesible al público de 10.400 m². Este edificio es uno de los más emblemáticos de la muestra, junto al Pabellón Puente.​ Sus arquitectos son Enrique de Teresa y Francisco Romero.
El 3 de agosto de 2013, cinco años después de que la Expo se clausurase, la Torre del Agua volvió a recibir visitantes.​​​​
Enrique Alférez

Enrique Alférez (1901–1999) was a Mexican artist who specialized in sculpting architectural reliefs and the human form.
Born in a rural village in northern Mexico, Alférez was introduced to sculpture by his father, a European-trained woodworker. He ran away at age 12, and was conscripted into the Constitutional Army during the Mexican Revolution. In 1920, he fled his home country and made his way to El Paso, Texas, where he found work as a photographer's assistant. It was here he attended a lecture presented by art teacher Lorado Taft, who was visiting El Paso on an Art Institute of Chicago tour. Seeing potential in the young man, Taft encouraged Alferez to come study under him in Chicago, which he did from 1927 through 1929.
After completing his education in 1929, he planned to travel back to Mexico, but ran out of money along the way and settled in New Orleans, Louisiana, where he spent much of the rest of his life. He later married an American woman named Margaret, with whom he had a daughter.
His sculptures and reliefs adorn many parks, buildings, and landmarks in the New Orleans Metropolitan Area, many of them commissioned by the Works Progress Administration. Some of the most notable include those in City Park, as well as the "Molly Marine" statue, the first American sculpture to depict a woman in military uniform. His Fountain of the Four Winds at New Orleans Lakefront Airport is a well known local landmark, controversial in the time of its construction due to Alférez's depiction of male nudity. He made reliefs for a number of buildings, including the Charity Hospital Building in New Orleans and the Palmolive Building in Chicago.
Alférez was not only a sculptor, and actively produced work in other artistic disciplines. Notably, he painted an official portrait of Senator Huey P. Long (who he personally loathed, as he revealed decades later).
Alférez remained active into his later years, both as a working artist and an art teacher. In 1993, he appeared in a PBS American Experience documentary entitled "The Hunt for Pancho Villa".
In the years after Alférez's passing, author Katie Bowler Young began researching his work and went on to publish an extensive biography on his life titled "Enrique Alférez: Sculptor" in 2020 through the Historic New Orleans Collection.
Alférez’s influence and work is present throughout New Orleans. The Helis Foundation Enrique Alférez Sculpture Garden is named in his honor and located inside the New Orleans Botanical Garden. The garden is 8,000 sq. ft. and features over 20 of Alférez’s sculptures, most of which are owned by The Helis Foundation.
Cárcamo de Dolores

The Cárcamo de Dolores (Sump of Dolores) is a hydraulic structure located on the Second Section of Chapultepec Park, in Mexico City, comprising the building designed by architect Ricardo Rivas, inside the originally underwater mural Agua, el origen de la vida ("Water, source of life") of Mexican muralist Diego Rivera, the art installation Cámara Lambdoma by Ariel Guzik, and in outside, the Tlaloc Fountain, also of Rivera.
The building was constructed in 1951 to commemorate the end of the works in 1943 of the Lerma System, which still supply water to Mexico City and still flows in the place, but diverted from own building. It is part of the Museo de Historia Natural y Cultura Ambiental (Museum of Natural History and Environmental Culture).
19°24′46″N 99°11′54″W﻿ / ﻿19.412738°N 99.198292°W﻿ / 19.412738; -99.198292
Whittlesey House (Albuquerque, New Mexico)

The Whittlesey House is a historic house in the Huning Highlands neighborhood of Albuquerque, New Mexico. It was built in 1903 by architect Charles Frederick Whittlesey, who briefly lived there with his family, and currently houses the Albuquerque Press Club. The building is a rustic, three-story log and stone structure based on Norwegian Vernacular architecture, which is highly unusual for New Mexico.
It was added to the New Mexico State Register of Cultural Properties in 1975 and was listed on the National Register of Historic Places as a contributing property in the Huning Highlands Historic District in 1978. In 1979, it was designated an Albuquerque city landmark.
The house was designed and built by Charles Frederick Whittlesey, who was in Albuquerque working on the Alvarado Hotel. It was originally intended to be a communal residence for the clerks and draftsmen at his architectural office and was named "Bungalow Barracks" with this in mind. Describing the planned house in 1902, the Albuquerque Journal wrote
Whittlesey bought land for the project at the edge of the city, near the high point of the Huning Highlands neighborhood, in December, 1902. By the following July, the house was reported to be nearly finished. The house was of log construction and built in the style of a Norwegian villa. Whittlesey briefly lived there with his family, but was frequently away supervising construction of various projects. By 1908, he had sold the property and was living in California.
From 1920 to 1960, the house was the residence of Clifford Hall McCallum, a business owner and socialite who entertained prominent guests including William Randolph Lovelace II, Clinton Anderson, and Clyde Tingley there. She also converted the stable and parts of the house into rental units for extra income. In 1960, Lambda Chi Alpha purchased the building for use as a fraternity house. Since 1973, it has housed the Albuquerque Press Club, a private social club originally catering to local journalists.
The Whittlesey House is a three-story, split-level log building on a stone foundation. It is built into a hillside with a 10-foot (3.0 m) wide veranda, supported by rough-hewn logs, surrounding three sides at the second-floor level. The main part of the house is two stories with a wide Dutch gable roof, while the rear wing extends to three stories. Susan DeWitt described the building as "an enormously sophisticated log cabin". Whittlesey based the design on a Norwegian villa, with many rustic details. The Albuquerque Journal wrote in 1903:
The main living room is on the same level as the veranda and is 60 feet (18 m) long, with a large fireplace built from black volcanic rock. According to an Albuquerque Journal article from 1994,
Borracha

A borracha natural é o produto primário da coagulação do látex da seringueira (Hevea brasiliensis). Hoje, a borracha sintética, cotômero natural em algumas aplicações e complementar em outras, é produzida a partir de derivados de petróleo. Tanto uma como outra tem como polímero fundamental o poli-isopreno. A diferenciação se dá por adição de pigmentos e processos vulcanização com graus distintos. Há inúmeras aplicações industriais e domésticas obtidas a partir de métodos de industrialização, como a vulcanização, que modificam as características naturais especialmente quando adicionada de solventes.
Foi a extração e comercialização da borracha que promoveu grande expansão na colonização da região Norte, atraindo riqueza e causando transformação cultural e social e grande impulso econômico e cultural às cidades de Manaus e Belém, até hoje os grandes centros da região.
Na primeira década do século XX, ocorreu um grande desenvolvimento da extração da borracha, na Região Norte do Brasil, reflexo principalmente da grande produção de pneus necessários à indústria automobilística mundial em expansão. A partir de 1912, a produção de borracha brasileira entrou em declínio em função da concorrência estrangeira, notadamente a inglesa, com suas plantações na Ásia.
Em 1942 o governo brasileiro fez um acordo com o governo dos Estados Unidos (Acordos de Washington), que desencadeou uma operação em larga escala de extração de látex na Amazônia. A operação ficou conhecida como a Batalha da Borracha.
Desta Amazônia viveria outra vez o ciclo da borracha durante a Segunda Guerra Mundial, embora por pouco tempo. Como forças japonesas dominaram militarmente o Pacífico Sul nos primeiros meses de 1942 e invadiram também a Malásia, o controle dos seringais passou a estar nas mãos dos nipônicos, o que culminou na queda de 97% da produção da borracha asiática.
Isto resultaria na implantação de mais alguns elementos, inclusive de infraestrutura, apenas em Belém, desta vez por parte dos Estados Unidos. A exemplo disso, temos o Banco de Crédito da Borracha, actual BASA; o Grande Hotel, luxuoso hotel construído em Belém em apenas 3 anos, onde hoje é o Hilton Hotel; o aeroporto de Belém; a base aérea de Belém; entre outros.
(em ordem alfabética)
Soldados da borracha

Os soldados da borracha foram os brasileiros que entre 1943 e 1945 foram alistados e transportados para a Amazônia pelo Serviço Especial de Mobilização de Trabalhadores para a Amazônia (SEMTA), com o objetivo de extrair borracha para os Estados Unidos da América (Acordos de Washington) na II Guerra Mundial.
Estes foram os peões do segundo ciclo da borracha e da expansão demográfica da Amazônia. O contingente de soldados da borracha é calculado em mais de 55 mil, sendo na grande maioria nordestinos.
Os soldados da borracha, depois de alistados, examinados e dados como habilitados nos alojamentos em Fortaleza (Prado e Alagadiço), recebiam um kit básico de trabalho na mata, que constitui-se de: uma calça de mescla azul, uma camisa branca de morim, um chapéu de palha, um par de alpercatas, uma mochila, um prato fundo, um talher (colher-garfo), uma caneca de folha de flandres, uma rede, e um maço de cigarros Colomy. O ponto de partida para muitos deles foi a Ponte Metálica (porto de Fortaleza naquela época).
Só na Amazônia estes receberam o treinamento para a extração da borracha.
Foi prometido aos soldados da borracha que, após a guerra, estes retornariam à terra de origem. Na prática, a maioria deles morreu de doenças como malária ou por influência de atrocidades da selva. Os sobreviventes ficaram na Amazônia por não terem dinheiro para pagar a viagem de volta, ou porque estavam endividados com os seringalistas (donos de seringais).
Ao contrário dos Pracinhas, estes só foram reconhecidos como combatentes da 2ª Guerra Mundial em 1988, e apenas com este reconhecimento tiveram direito a uma pensão vitalícia no valor de dois salários mínimos. Tempos depois, os soldados que sobreviveram receberam uma pensão pelo serviço prestado. Os jovens obrigados a alistar-se no exército tinham duas opções: irem para a Amazônia ou para a Itália na guerra, e escolhiam a opção de ir para a extração da borracha.
Em 2013, a PEC 346 da Câmara dos Deputados é encaminhada ao Senado Federal do Brasil e transformada em Emenda Constitucional. Em 2014, o Congresso Nacional aprova a concessão de indenização no valor de vinte e cinco mil reais, parcela única, aos soldados sobreviventes e modifica a base de cálculo do reajuste da pensão vitalícia para seus dependentes, de um e meio para dois salários mínimos mensais.
Em 2004, o cineasta Wolney Oliveira realizou um documentário resgatando a história dos milhares de brasileiros nordestinos recrutados para trabalhar nos seringais amazônicos.
Matthew Broome

Matthew James Broome (born 24 February 2001) is a British actor. He is known for his roles in the Apple TV+ series The Buccaneers (2023–) and the Amazon Prime film My Fault: London (2025).
Broome was born in Bedford and grew up in Northampton. He attended Caroline Chisholm School. He was a member of the Northampton Musical Theatre Company's (NMTC) Youth Society and went on to join the National Youth Theatre. Broome is a graduate of the Guildhall School of Music and Drama, earning a Bachelor of Arts (BA) in Acting.
In his third and final year at Guildhall, Broome signed with United Agents and made his professional stage debut as Jack Virtue in Scandaltown at the Lyric Theatre in Hammersmith. The following year, after graduating, he featured in the Shakespeare's Globe productions of The Comedy of Errors as Antipholus of Ephesus and Twelfth Night as Sebastian. For his performance in the former, Broome received praise alongside Michael Elcock, who played Antipholus of Syracuse.
Broome made his television debut when he was cast as Guy Thwarte in the 2023 Apple TV+ period drama The Buccaneers, based on Edith Wharton's novel of the same title. Broome had not yet finished drama school when he first auditioned for the series.
In 2025, he starred opposite Asha Banks in the Amazon Prime film My Fault: London, an English-language version of Culpa mía.
Ministry of Infrastructure Development

The Ministry of Infrastructure Development of Tanzania is responsible for coordinating and financing the development of the infrastructure of the country. Its mandate includes marine, aviation, roads, and other construction projects, and its responsibilities include working with the National Assembly in creating budgets and long-term project planning.
Ministry offices are located in Dar es Salaam. The Minister of Infrastructure Development is
The work of the ministry is broadly organized into departments, authorities, agencies and institutions.
Departmental work within the ministry itself is organized into:
The responsibilities of the ministry are devolved to a number of authorities and agencies.
Related institutions within the Tanzanian government include:
Infrastructure Development Finance Company

Infrastructure Development Finance Company Limited, more commonly known as IDFC, was a development finance institution based in India under the Department of Financial Services, Government of India. It provided finance and advisory services for infrastructure projects, as well as asset management and investment banking.
IDFC reverse merged with IDFC First Bank on 1 October 2024.
IDFC was incorporated on 30 January 1997 by Government of India, with its registered office in Chennai, and started operations on 9 June 1997. In 1998 the company registered with the Reserve Bank of India (RBI) as a Non-Banking Financial Company (NBFC). In the year 1999 the company was notified as Public Financial Institution.
In August 2005, the company's equity shares were listed on the National Stock Exchange of India (NSE) and Bombay Stock Exchange (BSE) after an initial public offering (IPO). Government of India cut down its ownership from 100% to 34.91% through the IPO, despite that it still retains majority ownership.
In May 2008, the company entered into asset management by acquiring the AMC business of Standard Chartered Bank in India, namely Standard Chartered Asset Management Company Pvt Ltd and Standard Chartered Trustee Company Pvt Ltd; the acquired companies were re-branded as IDFC Asset Management Company Pvt Ltd and IDFC AMC Trustee Company Pvt Ltd respectively.
In 2008–09, the company acquired 100% of the share capital of IDFC Capital (Singapore) Pvt Ltd. In the same year, the company established IDFC Foundation to focus on capacity building, policy advisory and sustainability initiatives.
IDFC Bank started operating banking services on 1 October 2015.
On 1 October 2024, IDFC Limited was merged with the bank, with shareholders receiving 155 shares of IDFC First Bank for every 100 IDFC Limited shares.
ශ්‍රී ලංකාවේ උසම ඉදිකිරීම් ලැයිස්තුව

පහත දැක්වෙන්නේ ශ්‍රී ලංකාව තුල පවතින උස් වූ ගොඩනැගිලි සහ ඉදිකිරීම් වේ. තට්ටු 20 ට අඩු පවත්නා ගොඩනැගිලි සහ උස 75 m (246 ft)ට වඩා අඩු ගොඩනැගිලි මෙයට අන්තර්ගත නැත. ශ්‍රී ලංකාවේ බොහොමයක් උස් වූ ගොඩනැගිලි පිහිටා තිබෙන්නේ විශාලතම හා ප්‍රධාන වාණිජ නගරය වන කොළඹ නගරය තුලයි.
සමාන ලකුණින් (=) සම උස සහිත ගොඩනැගිලි දන්වන අතර "වසර" යන්නෙන් අදහස් වන්නේ ගොඩනැගිල්ල නිමවූ කාලය වේ.
ඔටාරා ගුණවර්ධන

ඔටාරා ගුණවර්ධන යනු ශ්‍රී ලාංකික ව්‍යවසායකයෙක්, සත්ව සුභසාධන උපදේශකයෙක්, සංරක්‍ෂකයෙක් සහ දානපතියෙකි . ඇය ODEL, Embark සහ Otara පදනමේ නිර්මාතෘවරියයි.
ඔටාරා ඩෙල් ගුණවර්ධන 1964 අගෝස්තු 30 වන දින ශ්‍රී ලංකාවේ කොළඹදී නෝමන් සහ ඩෙලිසියා ගුණවර්ධනට දාව තුන්වැනි දරුවා ලෙස උපත ලැබුවාය. ඇයගේ පියා එයිට්කන් ස්පෙන්ස් හි හිටපු සභාපතිවරයෙකු වූ අතර ඇගේ මව, ඩෙලිසියා, ආබාධ සහිත දරුවන් සඳහා චිත්‍රා පටුමග පාසල ආරම්භ කළාය.
ගුණවර්ධන කොළඹ CMS කාන්තා විද්‍යාලයට ඇතුළත් වූ අතර, එහිදී ඇය රට නියෝජනය කරමින් මලල ක්‍රීඩා සහ පිහිනුම් ක්‍රීඩාවන්හි දස්කම් දැක්වූවාය. ගුණවර්ධන ඔහියෝ හි බෝලිං ග්‍රීන් රාජ්‍ය විශ්වවිද්‍යාලයෙන් ජීව විද්‍යාව පිළිබඳ උපාධියක් ලබා ඇත.
නිවාඩුවක් ගත කරමින් ගෙදර යන අතරතුර, ඇය විලාසිතා නිරූපිකාවක් කළා - විශ්ව විද්‍යාලයෙන් උපාධිය ලැබීමෙන් පසු ඉහළ පෙළේ සන්නාම සහ ජාත්‍යන්තර ඇඟලුම් නාමාවලි සඳහා රූගත කිරීම් කළාය.
1989 දී ගුණවර්ධන කම්හලේ අතිරික්ත ඇඟලුම් සහ ඇඟලුම් ඇගේ මෝටර් රථයේ සිට පවුලේ අයට සහ මිතුරන්ට විකිණීමට පටන් ගත්තේය. 1990 දී ඇය සිය පළමු වෙළඳසැල වන ODEL, කොළඹ ඩික්මන්ස් පාරේ විවෘත කළ අතර 2010 වන විට කොළඹ පුරා වෙළඳසැල් දහඅටකින් සමන්විත විය.
2007 දී ගුණවර්ධන විසින් ශ්‍රී ලංකාවේ පාරිසරික හා වනජීවී සංරක්ෂණය කෙරෙහි අවධානය යොමු කරන ලාභ නොලබන සංවිධානයක් වන ඔටාරා පදනම දියත් කරන ලදී. 2007 දී ඇය එම්බාර්ක් නම් විලාසිතා සන්නාමය ද දියත් කළාය, එයින් ලැබෙන ආදායමෙන් කොටසක් ජලභීතිකා රෝගය තුරන් කිරීම, සුනඛ එන්නත් කිරීම, වන්ධ්‍යාකරණ සැත්කම්, බලු පැටවුන් දරුකමට හදා ගැනීම සහ තුවාල වූ වීදි සුනඛයන් රැකබලා ගැනීම සඳහා පරිත්‍යාග කරන ලදී.
2010 පෙබරවාරි මාසයේදී ඇය ODEL පොදු සීමිත වගකීම් සමාගමක් බවට පත් කළ අතර එය කොළඹ කොටස් වෙළෙඳපොළේ ලැයිස්තුගත කළ පළමු විලාසිතා සිල්ලර ව්‍යාපාරය බවට පත් විය. 2014 සැප්තැම්බර් 11 දින ගුණවර්ධන එම්බාර්ක් වෙත අවධානය යොමු කිරීම සඳහා ODEL PLC හි ඇයගේ සියලුම කොටස් Softlogic Group වෙත විකුණා ඇත.
2015 වසරේ එම්බාර්ක් සිය ප්‍රථම හුදකලා වෙළඳසැල ගාල්ලේ විවෘත කළ අතර ඉන් අනතුරුව කැන්ඩි සිටි සෙන්ටර්, බණ්ඩාරනායක ජාත්‍යන්තර ගුවන්තොටුපළ සහ කොළඹ ඩික්මන්ස් පාරේ අමතර වෙළඳසැල් තුනක් විවෘත කරන ලදී. 2017 සැප්තැම්බර් මාසයේදී Embark සිය දහවන වෙළඳසැල K-Zone Ja-Ela හි විවෘත කරන ලදී.
2015 දී ගුණවර්ධන විසින් යෝජිත සත්ත්ව සුභසාධන පනත් කෙටුම්පත බලාත්මක කරන ලෙස රජයෙන් ඉල්ලා ව්‍යාපාරයක් දියත් කරන ලද අතර එය අත්සන් 100,000 කට වඩා වැඩි ප්‍රමාණයක් ලබාගෙන එකල එම පනත් කෙටුම්පතට කැබිනට් අනුමැතිය ලබා ගැනීමට හේතු විය. මෙය රට තුළ සමාජ හේතු සඳහා පෙත්සම් නිර්මාණය කිරීමේ ප්‍රවණතාවක් ඇති කළේය. ඇය සත්ත්ව සුබසාධන පනත් කෙටුම්පතේ පුනර්ජීවනය සහ යෝග්‍යතාවය වෙනුවෙන් දිගටම පෙනී සිටින අතර, එය සම්මත කිරීම දිගටම එකතැන පල්වෙමින් පවතී.
2016 දී ඇය දෙහිවල සත්වෝද්‍යානයට එරෙහිව ව්‍යාපාරයක් දියත් කළ අතර එහි ප්‍රතිඵලයක් ලෙස සත්වෝද්‍යානය වන සතුන් රඳවා තබා ගැනීමේ තත්ත්වය වැඩිදියුණු විය.
2020 දී, ඇය දේශීය, පරිසර හිතකාමී, සදාචාරාත්මක මූලාශ්‍ර, කෲරත්වයෙන් තොර සහ තිරසාර නිෂ්පාදන අලෙවි කරන ශ්‍රී ලාංකික ව්‍යවසායකයින් සහ කුඩා ව්‍යාපාර ප්‍රවර්ධනය කිරීම සඳහා Who We Are, අන්තර්ජාල වේදිකාවක් දියත් කළාය.
ගුණවර්ධන ශ්‍රී ලංකාවේ සහ ජාත්‍යන්තර වශයෙන් පුළුල් පිළිගැනීමක් ලබා ඇත.
1990 දී ගුණවර්ධන රාජු චන්දිරාම් සමඟ විවාහ වූ අතර, ඇයට පුතුන් දෙදෙනෙකු සිටි අතර, ඔවුන් උපත ලැබුවේ 1994 සහ 2000 දීය. මෙම යුවළ 2006 දී වෙන් විය. චන්දිරම් ඔඩෙල් හි ජ්‍යෙෂ්ඨ විධායක නිලධාරියෙකු ලෙස සේවය කළ අතර ඔවුන්ගේ දික්කසාදයෙන් පසුව 2005 මැයි සිට 2008 මාර්තු දක්වා ශ්‍රී ලංකන් ගුවන් සේවයේ අධ්‍යක්ෂවරයෙකු ලෙස කටයුතු කළේය.
රිචඩ් පීරිස් සහ සමාගම

රිචඩ් පීරිස් සහ සමාගම ( ARPICO ) රිචඩ් පීරිස් විසින්1940 දී පිහිටුවන ලද නිෂ්පාදන, ඉංජිනේරු, සිල්ලර සහ වැවිලි කර්මාන්ත සඳහා උනන්දුවක් දක්වන ශ්‍රී ලංකාවේ විශාලතම සමූහ ව්‍යාපාරයකි . එය ශ්‍රී ලංකාවේ ටයර්, වැවිලි හා රබර් කර්මාන්තයේ පුරෝගාමියෙකි. 25,000කට වැඩි කාර්ය මණ්ඩලයක් සමඟින්, සමාගමේ ප්‍රධාන සන්නාමයන් වන්නේ ආර්පිටෙක්, ආර්පිඩැග් සහ ආර්පිකෝ.
1932 දී රිචඩ් පීරිස් විසින් මුලින් ආරම්භ කරන ලද්දේ වැවිලි හා ටයර් කර්මාන්ත සමඟ ගනුදෙනු කරන ව්‍යාපාරයක් වශයෙනි. එතැන් සිට එය නිෂ්පාදන, පොම්ප, සිල්ලර වෙළඳාම සහ ඉංජිනේරු අංශවලට විවිධාංගීකරණය වී ඇත. සමාගම ඔවුන්ගේ ' ආර්පිකෝ සුපර් සෙන්ටර් ' දාමය හරහා ශ්‍රී ලංකාවේ සුපිරි වෙළඳසැල් සංකල්පය ද පුරෝගාමී විය. අද සමාගමට දිවයින පුරා අලෙවිසැල් සහ කර්මාන්තශාලා ඇතුළුව සිල්ලර අලෙවිසැල් 1000 කට වඩා තිබේ.
රිචඩ් පීරිස් ගෙන් පසුව ඔහුගේ පුත් ඒ. පීරිස් විසින් සමාගම පාලනය කරන ලදී.
රිචඩ් පීරිස් හි පීරිස් පවුලේ කොටස් මෙන්ම සමාගමේ අනෙකුත් විශාල කොටස් ද ආචාර්ය සේන යද්දෙහිගේ සහ ඊට සම්බන්ධ පාර්ශ්වයන් විසින් 2002-2004 දී දැඩි අරගලයකින් අත්පත් කර ගන්නා ලදී.
සමාගම අපනයන සහ දේශීය වෙළෙඳපොළ සඳහා අච්චු, නිස්සාරණය සහ ෆෝම් රබර් නිෂ්පාදනය කිරීමේ නිරතව සිටී. ප්රධාන වෙලඳපොලවල් උතුරු ඇමරිකාව, යුරෝපය සහ මැද පෙරදිග ඇතුළත් වේ. අංශය ISO 9002 ප්‍රමිතීන්ට අනුකූල වේ.
රිචඩ් පීරිස් සමාගම ශ්‍රී ලංකාවේ ටයර් නැවත පිරවුම් කර්මාන්තයේ ප්‍රමුඛයා සහ පුරෝගාමියා වන අතර 60% කට ආසන්න වෙළඳපල කොටසකට හිමිකම් කියයි. ඊට අමතරව එය මුළු දකුණු ආසියාවේම විශාලතම නැවත පිරවුම් ප්‍රමුඛයා බවට පත්ව තිබීම ශ්‍රී ලාංකේය සමාගමක් ලැබූ සුවිශේෂී ජයග්‍රහණයකි. සමාගම Bandag Corporation - USA සහ Birla Group India සමඟ සම්බන්ධ වේ.
මෙම සමූහය මස්කෙළිය වැවිලි පීඑල්සී, නමුණුකුල වැවිලි පීඑල්සී සහ කෑගල්ල වැවිලි පීඑල්සී ඇතුළු ප්‍රධාන වැවිලි සමාගම්වල හිමිකාරිත්වය ඇති වැවිලි ක්ෂේත්‍රයේ විශාලතම ක්‍රීඩකයන්ගෙන් එකකි. මෙම අංශයේ පුද්ගලයන් 24,000 කට වැඩි පිරිසක් සේවය කරයි.
එහි සිල්ලර හස්තය වන 'ආර්පිකෝ සුපර් සෙන්ටර්' සමඟින් සමාගම ශ්‍රී ලංකාවේ සාමාන්‍ය ගෘහස්ථ නිෂ්පාදනවල විශාලතම සිල්ලර වෙළෙන්දා වේ. සමාගම ශ්‍රී ලංකාවේ සුපිරි වෙළඳසැල් සංකල්පයේ පුරෝගාමී විය.
Hainele cele noi ale împăratului

Hainele cele noi ale împăratului (în daneză Kejserens nye klæder) este un basm de Hans Christian Andersen. A fost publicat prima oară în 1837 în volumul Eventyr, fortalte for Børn. Første Samling. Tredie Hefte.
Ca expresie, titlul poveștii se referă la ceva acceptat pe scară largă drept adevărat sau demn de laudă, din cauza lipsei de dorință a individului de a-l critica sau de a fi văzut ca fiind împotriva opiniei publice.
Doi șarlatani ajung la curtea unui împărat care cheltuiește banii poporului pe haine, în detrimentul treburilor de stat. Dându-se drept țesători, ei se oferă să-i confecționeze haine magnifice, invizibile pentru oamenii proști sau incompetenți. Împăratul îi angajează, iar ei își instalează războaiele de țesut și se apucă de lucru. O succesiune de oficiali, apoi împăratul însuși, îi vizitează pentru a le verifica progresul. Toți observă că războaiele de țesut sunt goale, dar se prefac că nu este așa, pentru a nu fi considerați proști.
În cele din urmă, țesătorii raportează că piesele împăratului sunt gata de purtat. Aceștia mimează că îl îmbracă, iar acesta pornește într-o procesiune în fața întregului oraș. Locuitorii orașului se lasă stânjeniți de întreaga prefăcătorie, nevrând să pară inepți sau proști, până când un copil scoate la iveală faptul că împăratul nu poartă nimic. Oamenii își dau seama atunci că toată lumea a fost păcălită. Deși surprins, împăratul continuă procesiunea, mergând mai mândru ca niciodată.
Povestea lui Andersen se bazează pe o povestire din 1335 din Libro de los ejemplos (sau El Conde Lucanor), o colecție medievală spaniolă de cincizeci și unu de povești sfătuitoare din diverse surse (Esop și alți scriitori clasici), scrisă de Juan Manuel. Andersen nu cunoștea originalul spaniol, dar a citit povestea într-o traducere germană intitulată „So ist der Lauf der Welt”. În povestea sursă, un rege este păcălit de țesătorii săi, care pretind că fac un costum de haine invizibil pentru orice bărbat care nu este fiul presupusului său tată; Andersen a modificat povestea sursă pentru a pune accentul asupra mândriei curtenești și a vanității intelectuale, mai degrabă decât asupra paternității adulterine.
„Hainele cele noi ale împăratului” a fost publicată pentru prima dată împreună cu „Mica sirenă” la 7 aprilie 1837, de C.A. Reitzel, în Copenhaga, ca al treilea și ultimul episod al Eventyr, fortalte for Børn. Første Samling. Primele două broșuri ale colecției au fost publicate în mai și decembrie 1835, și au fost întâmpinate cu puțin entuziasm de către critici. Andersen a așteptat un an înainte de a publica a treia parte a colecției.
Poveștile tradiționale daneze, precum și basmele populare germane și franceze, erau considerate o formă de exotism în Danemarca secolului al XIX-lea și erau citite cu voce tare în cadrul unor adunări selecte de către actori celebri ai vremii. Poveștile lui Andersen au devenit în cele din urmă parte din repertoriu, iar lectura "Hainelor noi ale împăratului" a devenit o specialitate și un mare succes pentru popularul actor danez Ludvig Phister.
Materiale media legate de Hainele cele noi ale împăratului la Wikimedia Commons
Cusătură

CUSĂTÚRĂ - Linia unde sunt unite prin cusut două bucăți de pânză. Ornament brodat pe o pânză. Model după care se coase.
Este o cusătură punctată și se obține prin formarea unui pas de înaintare simplu. Pasul de cusătură parcurge țesătura în mod alternativ pe fată și pe dos. Cusătura de însăilare se utilizează pentru asamblarea părților de tesătură în mod provizoriu. După ce s-a executat cusătura finală, cusătura de însăilare se îndepărtează. Pentru executarea ei se utilizează ață de însăilare care prezintă rezistență mai mică.
Este o cusătură ascunsă executată la marginea diferitelor piese pentru asamblarea acestora în mod cât mai puțin vizibil. Este o cusătură punctată ce se obține prin formarea unui pas în urma acului, deoarece acul la fiecare împunsătură se intoarce o porțiune spre pasul anterior.
Este o cusătură executată pe marginea pieselor pentru a preveni destrămarea rezervei de țesătură. Firul de ață cusut acoperă marginea țesăturii. Poziția pașilor de cusătură este oblică față de marginea pieselor de țesătură.
Este o cusătură cu ajutorul căreia se fixează o piesă aflată în poziție superioară, de piesa care se află sub ea.
Este o cusătură cu legătură în cruciulițe, utilizată pentru fixarea marginilor tivului sau la îmbinarea unor piese suprapuse. Se lucrează în mod alternativ pe două linii paralele cu pași de cusătură mici în urma acului.
Este o cusătură formată din doi pași de cusătură care se întretaie în mod perpendicular: pasul de cusătură inferior și pasul de cusătură de acoperire.
Este o cusătură executată cu legatură ascunsă, nevizibilă, cusătură ascunsă pe suprafața produsului, folosită la fixarea stratului de intăritură care se aplică la produsele de îmbrăcăminte pentru exterior. Cusătura piehir se întrebuințează la fixarea mai multor straturi de țesături care trebuie să obțină o formă bombată. Cusătura piehir se obține prin executarea unor pași de cusătură mici, orizontali care pe partea țesăturii unde se lucrează formează o cusătură înclinată așezată în rânduri.
Este cusătura prin care se fixează marginea taiată a unui material, pe o altă bucată de material, fără să se vadă cusătura executată.
Este o cusătură cu legătură ascunsă, nevizibilă pe suprafața produsului, care se utilizează la fixarea rezervelor. Prin cusătura stafir se asamblează de cele mai multe ori captușeala cu țesătură de baza.
Cusătura festonată se formează prin incrucișarea firului la orificiul butonierei tăiate, în urma careia rezultă un rând de noduri, care protejează marginea țesăturii împotriva frecării. Se execută pentru a întări butoniera împotriva uzurii prin frecare.
Mașină de vânt (instrument muzical)

Mașina de vânt sau eolifonul (în franceză éoliphone, în germană Windmaschine) este un instrument muzical pentru efecte, aparținând grupului de idiofoane de frecare care este folosit în muzică și teatru pentru a imita zgomotele vântului și furtunii.
Mașina de vânt este un instrument alcătuit dintr-un cilindru rotativ orizontal de lemn prevăzut cu șipci montate pe generatoarea cilindrului, care antrenat de o manivelă acționată manual freacă o bucată de țesătură ​​din tafta sau alte materiale textile similare, întinsă pe un stativ de lemn ca o centură în jurul cilindrului, făcând-o să vibreze. În funcție de viteza de rotație a cilindrului, se obțin sunete asemănătoare rafalelor de vânt, cu înălțimi și intensități variabile.
Sunetul emis de o mașină de vânt poate fi influențat și de densitatea țesăturii care acoperă cilindrul.
În orchestră, mașina de vânt face parte din instrumentele de percuție și, prin urmare este mânuită de percuționiști.
Notele muzicale sunt pe o linie orizontală fără portativ.
Materiale media legate de Mașină de vânt la Wikimedia Commons
Muzeul Țării Oașului

Muzeul Țării Oașului s-a înființat în anul 1966, este situat în apropierea centrului orașului Negrești-Oaș, la 200 de metri de drumul național care vine dinspre Satu Mare. Este situat pe o suprafață de 1,5 hectare, pe malul râului Tur. Muzeul are două secții: o expoziție permanentă cu o valoroasă colecție de etnografie și artă populară și Muzeul în aer liber.
Arhitectura tradițională este reprezentată de biserica de lemn din satul Lechința care datează din prima parte a secolului XVII, de casele din Racșa, Moișeni și Negrești (secolele XVIII-XIX), care, împreună cu cele zece construcții-anexă, formează trei gospodării complete, de două case moleculare din Gherța Mică și de casa de olar din Vama. În interioare sunt expuse piese valoroase din colecțiile de țesături, port popular, icoane, ceramică, mobilier și unelte ale muzeului.
Secțiunea alcătuită din instalațiile tehnice, în special cele acționate de apă, este partea "vie" și cea mai atractivă a muzeului. Aici vizitatorii îi pot vedea pe localnici venind să macine la moară, să spele la vultoare și să-și prelucreze țesăturile de lână la piuă. De asemenea, muzeul din Negrești este singurul loc în care se mai produce renumita ceramică de Vama.
Datorită reliefului din zonă și a vegetației abundente și având în vedere valoroasa colecție de etnografie și artă populară, Muzeul este foarte sugestiv pentru toată zona Țării Oașului.
La aproape 25 de ani de la înființare, prin anul 1990 s-au pus bazele unor colecții noi de artă plastică, documente, fotografii, fiind amenajată și Galeria de Artă “Mihai Pop”. Din 1994 renumita ceramică de Vama se produce numai în muzeul din Negrești, iar din vara anului 2001, tot în muzeu funcționează un atelier-școală de ceramică, în care se pregătesc câteva zeci de elevi (atelierul a fost amenajat într-o splendidă casă de la începutul secolului al XX-lea, casa Contra din Vama), cu o dotare complexă: șase roți de olar, două cuptoare de ars, malaxor, mobilier, realizate printr-un proiect cu finanțare prin Programul european Phare. Se află în lucru un han tradițional, o pălincie și un atelier de gube.
Secția în aer liber este clasată ca monument istoric, cod LMI SM-II-a-A-05337.
Director al muzeului este dl. Remus Ilie Vârnav.
Muzeul Țării Crișurilor

Muzeul Țării Crișurilor muzeu de artă și știință, situat în municipiul Oradea. A fost inaugurat pe 17 ianuarie 1971, în clădirea restaurată a Palatului Baroc (sau Palatul Episcopal), care era situat în zona nord-vestică a orașului din imediata apropiere a parcului de pe strada Ștrandului, unde pe vremuri exista tradiționalul Obor al Oradiei.
În 2006 a fost mutat în fosta școală de cadeți, monument istoric cu cod LMI BH-II-m-B-01030.
La sfârșitul anului 2010, muzeul deținea un patrimoniu de 224.161 piese muzeale, din care: documente istorice diverse (23%), fotografie istorică (20%), invitații și programe (20%), afișe (15%), periodice (10%), carte documentară (5%), documente referitoare la istoria instituției (2%), planuri, hărți și grafică istorică (2%).
Printre exponatele acestei secții, putem menționa:
Cele mai multe picturi aparțin pictorilor români din secolul XX, printre care: Tonitza, Petrașcu, Pallady, Ștefan Dimitrescu, Șirato, Ressu, Iser, Steriadi, Corneliu Baba, Gheață, Ciucurencu, Țuculescu și alții.
Printre sculptorii români ai căror exponate sunt găzduite aici, se pot menționa: Paciurea, Jalea, Medrea, Militza Pătrașcu, Claudia Millian, Irimescu, Maitec.
Zonele etnografie acoperă vestul României: Crasna-Barcău, Crișul Repede, Beiuș, Tinca-Salonta, Crișul Alb.
Exponatele din domeniul biologiei se clasifică în: colecții botanice și colecții zoologice. Colecțiile zoologice sunt clasificate în domeniile: malacologie, entomologie, oologie, entomologie, ornitologie și mamifere.
Kippah

Un kippah (/kɪˈpɑː/ kih-PAH; kippa, kipa, kipah; ebraică: כִּיפָּה, plural: כִּיפּוֹת‎ kippot; idiș קאפל koppel sau יאַרמולקע), sau yarmulke (/ˈjɑrməlkə/, pronunciation /ˈjɑːməkə/), este o coifură fără margini, de obicei din țesătură, purtată în mod tradițional de masculii evrei pentru a îndeplini cerințele obișnuite ca capul să fie acoperit. Este purtat de bărbați în comunitățile ortodoxe în orice moment. Printre comunitățile neortodoxe, majoritatea oamenilor care le poartă obișnuit fac acest lucru numai în timpul rugăciunii sau al altor ritualuri, inclusiv unele femei. Majoritatea sinagogilor și serviciilor funerare evreiești păstrează o ofertă gata de kippot.
Materiale media legate de kippah la Wikimedia Commons
Coasă

Coasa (din slava veche *kosa) este o unealtă agricolă, folosită pentru a cosi iarbă și cereale. Ea este alcătuită dintr-o lamă de oțel, arcuită, ascuțită în partea interioară a curburii, montată într-un mâner lung, de lemn, care se numește toporâie sau toporâște.
Cositul se poate face și cu așa-numita coasă cu cerc. Pentru aceasta, pe toporâște se fixează cercul format dintr-o nuia de alun care este arcuită între lama coasei și picioruș (mânerul toporâștei). În spațiul dintre nuia și toporâște se fixează o țesătură din cânepă, numită pânză, care se coase cu ață pe cerc și se bate în cuișoare pe toporâște. Pânza are rolul de a aduna spicele tăiate de lama coasei la un loc, într-o brazdă. Mai comodă decât secera, coasa rămâne în uz zilnic împreună cu mașinile agricole în unele regiuni ale Europei și Asiei.
În cultura europeană, prezentarea antropomorfică a morții este deseori un schelet purtând o coasă.
Coasă de luptă este o denumire generică pentru armele curbate, cu tăiș pe partea interioară a curburii, folosite în evul mediu, ca urmașe ale celor denumite în antichitate falx (plural falces).
Lục bát (versificație vietnameză clasică)

Lục bát (vietnameză: [lùkp ɓáːt], Hán tự: 六八) o formă de tradițională de vers vietnamez înregistrată prima dată în scrierea chữ nôm. "Lục bát" este o expresie sino-vietnameză însemnând "șase-opt" și referindu-se la cuplete de versuri alternând șase și opt silabe; ele încep întotdeauna cu vers de 6 silabe. O măsură înrudită este Song thất lục bát.
Spre deosebire de alte forme de vers, de care în mod tradițional se bucură doar vietnamezii din clasa superioară, lục bát este compus în mod tradițional de oameni din toate clasele, de la țăranii până la nobilii prinți. Poate fi privit ca un stil de viață al oamenilor vietnamezi.
Bogata comoară a poeziilor populare vietnameze (ca dao), care constă din sute de mii de versete care reflectă viața, moralitatea, relațiile umane și frumusețea naturală, este compusă aproape în totalitate sub forma lục bát.
Cele 3774 de versete din „Quốc Sử Diễn Ca” (Cântec epic al istoriei naționale) compuse de poetul vietnamez Lê Ngô Cát sub domnia regelui Tự Đức sunt, de asemenea, în întregime sub formă de lục bát.
Poetul Nguyễn Du din dinastia Lê a compus și el 3254 de versete lục bát, care deapănă povestea unei frumoase nefericite în renumitul poemTruyện Kiều (Povestea lui Kiều).
Tonurile sunt printre cele mai importante elemente din Lục Bát, precum și în celelalte forme de versuri vietnameze.
În poezie, cele șase tonuri ale limbii vietnameze sunt împărțite pe baza naturii lor în scădere și în creștere în două categorii: bằng (plat) și trắc (ascuțit sau non-plat).
Există mai multe metode de a clasifica tonurile vietnameze, iar această categorisire este folosită doar în poezie. De asemenea, deși tonul huyền este clasificat în categoria bằng, este de fapt un ton scăzut.
Tonurile silabelor din versetele în lục bát ar trebui să urmeze următorul model:
Cu toate acestea, silabele impare din versetele în lục bát nu trebuie să urmeze regula, doar silabele pare trebuie să urmeze regula.
Există două excepții de la regula tonului de mai sus în poeziile lục bát:
În poezia vietnameză există două tipuri de rime. Prima se numește vần giàu (rime bogate), iar cea de-a doua se numește vần nghèo (rime sărace).
Există două tipuri de scheme de rimă pentru poezii lục bát.
simbolul • = orice tip de silabă; simbolul ♯ = silabă trắc (ascuțită); simbolul ♭ = silabă bằng (plată); ♭A = silabă bằng (plată) cu rima "A "; ♯ și ♭ sunt doar simboluri mnemonice, fără legătură cu notația muzicală.
O poezie engleză, rimată în (o adaptare a) lục bát:
Mantia regală a României

Mantia regală a României este veșmântul ceremonial (mantia regală) purtat de Regii și Reginele României cu prilejul încoronării și cu alte ocazii oficiale de importanță majoră.
Până în prezent, există două asemenea mantii românești, obiecte de patrimoniu național, care au fost purtate de Majestățile Lor Regele Ferdinand și Regina Maria la încoronarea ca Regi ai României Mari, petrecută la 15 octombrie 1922 în Catedrala Încoronării din Alba Iulia.
Mantiile regale românești fac parte, alături de celelalte însemne ale regalității române (regalia: coroana Regelui, coroana Reginei, buzduganul, pavilionul regal și cifrul regal) dintre simbolurile naționale fundamentale.
În prezent, mantia Regelui Ferdinand și cea a Reginei Maria se găsesc expuse la Muzeul Național găzduit în Castelul regal Peleș.
Mantia Regelui Ferdinand este confecționată din catifea vișinie, cu guler și tivuri din blană albă de hermină și este brodată cu fir de aur. Pe spatele mantiei sunt reprezentate simbolurile heraldice ale provinciilor românești (Muntenia, Moldova, Transilvania, Banatul și Dobrogea), precum și armele Casei de Hohenzollern. Broderiile de pe suprafața mantiei conțin Crucea Ordinului „Mihai Viteazu”.
Mantia a fost confecționată la ateliere din Viena, după planurile lui artistului Costin Petrescu, pictorul Familiei Regale.
Mantia Reginei Maria este confecționată din lamé auriu și mătase, cu broderii cu fir de aur și pietre semiprețioase. Pe spatele mantiei sunt reprezentate stemele provinciilor istorice ale României Mari, stema Casei de Hohenzollern și stema Familiei de Edinburgh, în care se născuse Regina.
Concepția artistică a veșmântului aparține tot pictorului Petrescu, iar realizarea s-a făcut la Școala de sericicultură și țesătorie din București.
Donca Simo

Donca Simo (n. 1910 - d. 8 iunie 1937) a fost membră a P.C.R. din ilegalitate. A participat la organizarea tipografiei ilegale a P.C.R. Învinuită în procesul de la Craiova, din 1936, a fost condamnată la opt ani de închisoare. A murit la închisoarea Văcărești (la 8 iunie 1937 din cauza unei „afecțiuni netratate" în Penitenciarul de femei Dumbrăveni), și a fost înhumată la București, în cimitirul „Izvorul nou”.
Viața și activitatea ei de ilegalistă a fost folosită ca obiect de propagandă de către PCR. De exemplu, broșura cu 10 pagini apărută în 1949 la Editura Partidului Muncitoresc Român, 1949 cu titlul „Căzute în luptă...: Olga Bancic, Haia Lifșiț, Terezia Ocsko, Suzana Pârvulescu, Elena Pavel, Donca Simo”.
În memoria ei, mai multe străzi, grădinițe, o țesătorie și o casă de cultură au primit numele de „Donca Simo”.
În București, strada Principesa Maria a devenit strada Donca Simo.
În Craiova, după 1948, strada „Ghercești” a devenit strada „Donca Simo”, dar după ce nu a mai corespuns noii direcții a propagandei, după 1965, strada a fost denumită „Argeș”.
Mănăstirea Timișeni

Mănăstirea Timișeni este o mănăstire ortodoxă din România situată în localitatea Șag, județul Timiș.
Mănăstirea Timișeni este o mănăstire de maici, cu hramul „Tăierea Capului Sfântului Ioan Botezătorul” (29 august), situată la aproximativ 14 km de Timișoara, în localitatea Șag. A fost ctitorită de către mitropolitul Vasile Lăzărescu, în 1944. Dispune de anexe pentru atelierele de țesătorie și pictură de icoane. A fost desființată în timpul regimului comunist. A fost reorganizată prin grija Î.P.S. Mitropolit Nicolae Corneanu. Biserica actuală a mănăstirii a fost înălțată între 1968-1972, pictura fiind realizată de Victor Jurcă din Lugoj. Sfințirea lăcașului s-a făcut la 29 august 1972. S-a mai construit o clădire modernă în care există trapeza, chiliile, ateliere de croitorie și de pictură a icoanelor. În 2003 a început construcția unei biserici mai încăpătoare și unui nou corp de chilii. Dispune de posibilități de cazare pentru pelerini.
Cupa României 1947-1948

Ediția 1947-1948 a fost a 11-a ediție a Cupei României la fotbal. După patru ani de ediții nedisputate din cauza Războiului Mondial, competiția s-a reluat la 12 septembrie 1947, sub o nouă denumire: Cupa Republicii Populare Române. Finala a avut loc în august 1948, ca un preambul al sezonului 1948-49 din Divizia A. A fost prima, și deocamdată singura ediție care a opus echipe din Arad și Timișoara, cele două orașe vestice rivale.
Biserica Preasfânta Inimă a lui Isus din Ditrău

Biserica cu hramul „Preasfânta Inimă a lui Isus" este una din cele două biserici romano-catolice din Ditrău, Harghita, edificiu construit în stil neogotic între anii 1908-1911.
Biserica romano-catolică nouă (biserica mare, biserica nouă) este biserica cea mai mare din întreaga zonă; a fost construită în stilul neogotic-eclectic al începutului secolului al XX-lea, după planurile arhitectului István Kiss din 1895, modificate și completate de Ede Dorzsák. Construcția a început în anul 1908 de către antreprenorul István Kladek din Szabadka (azi Subotica, regiunea sârbească Voivodina).
Piatra folosită la construcție provine din cariera satului vecin, Remetea. Lungimea clădirii bisericii e de 56 m, lățimea de 23 m, iar turlele ating înălțimea de 75 m. Tavanul bisericii e boltit, cu coloane uriașe, iar arcele au elemente decorative. Caligrafia gotică poate fi văzută pe vitraliile făcute de Miksa Róth, înfățișând sfinții apostoli. Altarul este opera pictorului Erik Paulai (stabilit în Italia), iar amvonul și băncile au fost făcute de Endre Thék venit de la Budapesta. Pe lângă picturile și sculpturile în lemn ale acestor doi artiști, a mai colaborat și Lőrinc Siklódi, care a realizat lucrările de marmură (Sf. Ștefan, Sf. Ladislau, Sfânta Inimă a lui Isus, toate având motive orientale).
În anul 1911 biserica a fost sfințită de către episcopul romano-catolic al Transilvaniei, contele Gusztáv Károly Majláth (1897-1938). Restaurările au avut loc în perioada lui 2007-2013, potrivit intervențiilor domnilor: Miklós Köllő, Attila Cimbalmas și Lajos Győri. De asemenea, orga creată în 1913 de Ottó Riegel din Budapesta a trebuit supusă reparațiilor.
Gleann Crí

Tá Gleann Crí suite in oirthear na hÉireann i sléibhte Chill Mhantáin. Sníonn an Deargail tríd an ngleann. Rinneadh na scannáin Casino Royale (1967), Where's Jack? (1969), Zardoz (1973), The First Great Train Robbery (1978) agus Green Journey (1990) ann.
Tá Reilig chogaidh Gearmánach Ghleann Crí suite san ghleann.
Judith Wright

File Astrálach agus comhshaolaí ba ea Judith Arundell Wright (31 Bealtaine 1915 - 26 Meitheamh 2000). Bhíodh sí ag troid ar son chearta talún na mBundúchasach.
Rugadh í in Armidale do Ethel agus John Wright, grásaeir. Bhí a muintir ina gcónaí san Astráil le fada an lá. Cailleadh a máthair go hóg sa bhliain 1927 agus d'fhan Wright le haintín di. Nuair a phós a hathair arís sa bhliain 1929 cuireadh í in aois a ceithre bliana déag chun New England Girls' School, áit ar shocraigh sí ar fhile a dhéanamh di féin.
Sa bhliain 1934 chuaigh sí chun Ollscoil Sydney agus rinne staidéar ar fhealsúnacht, stair, shíceolaíocht agus Bhéarla, cé nár bhain sí céim amach.
Idir na blianta 1937 agus 1938 bhí sí ag siúl na Breataine agus na hEorpa, agus bhí sí ag obair mar luathscríobhaí agus chléireach anuas go dtí an bhliain 1944. Idir na blianta 1944 agus 1948 bhí sí ina staitisticí ag Ollscoil Queensland. D’fhoilsigh sí a céad díolaim filiochta, The Moving Image, sa bhliain 1946 agus í ag obair in Ollscoil Queensland. Bhí sí ag obair freisin le Clem Christesen ar Meanjin, iris liteartha.
Sa bhliain 1950 d’aistrigh sí go Mount Tamborine, Queensland le Jack McKinney, úrscéalaí agus fealsamh teibí, agus rugadh Judy, a n-iníon, an bhliain chéanna. Phós siad sa bhliain 1962 agus cailleadh Jack sa bhliain 1966.
Tar éis bhás a fir chéile thit sí i ngrá le H. C. "Nugget" Coombs, polaiteoir agus pearsa mhór phoiblí, caidreamh a mhair cúig bliana is fiche.
Thosaigh na cluasa ag teip uirthi agus í sna fichidí, agus i gceann tamaill d’éirigh sí bodhar ar fad.
D’fhoilsigh sí a lán cnuasach filíochta - The Moving Image, Woman to Man, The Gateway, The Two Fires, Birds, The Other Half, Magpies, Shadow agus a lán eile. Tá rian an dúlra ar a saothar agus baineann sí feidhm as fásra agus fána na tíre chun léargas a thabhairt ar an diamhair atá iontu mar íomhánna. Léargas é seo ar an ngaol atá idir saol na haigne agus an réalachas ábhartha. Tháinig cáil uirthi mar imshaolaí, agus sheas sí an fód go daingean chun an Mhórsceir Bhacainneach agus Oileán Fraser a chosaint. Chuaigh sí amach ar fhíoch agus áilleacht an nádúir.
Rud eile a d’fhág a rian ar a cuid filíochta ba é cás na mBundúchasach é. Chuir sí in iúl go géar an fhearg a bhí uirthi de bharr na drochíde a tugadh dóibh, agus thacaigh sí go tréan le feachtas na gcearta talún.
Dúradh ina taobh gur chreid sí nach bhfuil fírinne na beatha le fáil sa mhachnamh a dhéantar ar conas cloí leis an bhfírinne sin, ach sa chloí féin. Níor rud ginearálta iad a daonnacht agus a nádúr, mar sin, ach sainrud dá cuid féin ar theastaigh gníomh pearsanta uaidh. Sin é an fáth a raibh sí chomh sáite sin i mbuairt an domhain. Ar feadh a saoil chuir sí in iúl ina cuid filíochta agus próis an bhaint a bhí ag a muintir agus dá bhrí sin aici féin leis an díshealbhú.
Cailleadh Judith Wright in Canberra ar 26 Meitheamh 2000 in aois a cúig bliana is ceithre scór.
Filíocht
Critic liteartha
Oibreacha eile
Brady, Veronica (1998). South of My Days: A Biography of Judith Wright, Angus & Robertson. ISBN 0-207-18857-2
John Williams (cumadóir)

Is cumadóir ceoil de chuid SAM é John Towner Williams (rugadh 8 Feabhra 1932 i gCathair Nua-Eabhrac) a bhfuil cáil ar leith tuillte aige mar gheall ar chumadh ceoil do scannáin go háirithe.
Bhí a athair, Johnny Williams, ina cheoltóir cumasach a sheinn an trombón agus na drumaí agus a ghlac páirt i mbanna den t-ainm an Raymond Scott Quintet.
Bhí triúr clainne, Joseph, Mark agus Jennifer aige lena chéad bhean chéile Barbara Ruick a fuair bás sa bhliain 1974. Faoi láthair tá sé pósta leis an ngrianghrafadóir Samantha Winslow.
Rinne John Williams dianstaidéar ar an gceol ó aois óg agus é ag seinm an phianó, an trombóin, an clairinéid agus an troimpéid. Ba léir gan mhoill gur ceoltóir tréitheach a bhí ann. Thosaigh sé ag cumadh ceoil go luath agus lean sé air i rith an Dara Cogadh Domhanda agus é ina bhall de bhanna an aerfhórsa.
Choinnigh sé ar sa Juilliard School of Music le Rosina Lhevinne. Níos déanaí i Hollywood bhí sé faoi oiliúint ag Arthur Olaf Anderson agus Mario Castlenuovo-Tedesco.
Bhí tionchar mór ag Bernard Herrmann agus Henry Mancini air. Bhain sé Oscar le haghaidh ceol scannáin ceithre huaire agus bhí sé ina stiúrthóir ar an bhfoireann cheoil The Boston Pops.
Bhí rath ollmhór ar an gceol a scríobh sé do scannáin, go háirithe de chuid Steven Spielberg.
Úna-Minh Chaomhánach

Is scríbhneoir agus iriseoir dátheangach Éireannach agus bainisteoir meán sóisialta í Úna-Minh Chaomhánach, a rugadh sa bhliain 1991.
Rugadh Úna-Minh Chaomhánach i Vítneam sa bhliain 1991 agus trí lá ina dhiaidh sin, bhuail sí lena máthair uchtála Nóirín Ní Chíobháin i Hanoi. Ba mhúinteoir bunscoile as Trá Lí, Co. Chiarraí í Nóirín. Nuair a bhí Úna-Minh sé seachtaine d'aois tógadh chuig a baile nua in Éirinn í. Thóg Nóirín agus a seanathair, Pádraig Ó Cíobháin, í le Gaeilge agus le Béarla. Choinnigh sí uirthi ag déanamh staidéir ar an nGaeilge in Ollscoil Chathair Bhaile Átha Cliath agus ghnóthaigh sí céim i nGaeilge agus Iriseoireacht.
I mBaile Átha Cliath, ar an 30ú Bealtaine 2013, bhí Úna-Minh ag seasamh ar Shráid Parnell nuair a tháinig buachaill as drong déagóirí agus rug sé greim ar a héadan is chaith seile léi agus é ag tabhairt íde ciníoch di. An freagra a thug sí air sin agus ar mhórán ócáidí eile cosúil leis sin nuair a bhraith sí ciníochas, ná feachtas a thosú ar an gcóras giolcaireachta Twitter ag ceiliúradh éagsúlacht na nÉireannach. De réir a leabhair Anseo Curtha i gcartlann 2020-10-06 ar an Wayback Machine rinne na meáin an eachtra sin a thuairisciú agus mhearscaip an scéal in Éirinn.
Oibríonn Úna-Minh mar shaoririseoir agus mar chruthaitheoir inneachair. D'oibrigh sí do TG4 agus leis an gceardchumann Fórsa. Le maoiniú óna leathanach Patreon cruthaíonn sí físeáin i nGaeilge do YouTube ar chluichíocht agus ar a cuid taisteal. Maoinítear na físeáin seo. Tá sí ina ball den Choiste Frithchiníochais freisin.
Chruthaigh Úna-Minh blag ar a haistear mórthimpeall Éireann lena máthair agus scríobh sí leabhar faoin a bheith á tógáil le Gaeilge, a grá don teanga agus déileáil le caillteanas, le cumha agus le ciníochas.