davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Den norske legion

Den norske legion, på tysk SS-Freiwilligen-Legion Norwegen, var en avdeling i Waffen-SS, militære styrker underlagt SS, en fløy av det tyske nazistpartiet. Avdelingen bestod av norske soldater som ble vervet i Norge under andre verdenskrig for å kjempe som «frontkjempere» på tysk side på østfronten. Den norske legion ble opprettet etter initiativ fra Vidkun Quisling, lederen i fascistpartiet Nasjonal Samling (NS), og Josef Terboven, tysk rikskommissar i Norge under krigen, etter at Hitler-Tyskland gikk til angrep på Sovjetunionen 22. juni 1941. Den norske legion ble nedlagt i mai 1943.
Opprinnelig var det planer om å stille med en styrke på 30 000 mann, men etter to måneder hadde 1 700 meldt seg, og ved årsskiftet 1941/42 var dette tallet kommet opp i 1 900. Av disse var 1 000 mann allerede under opplæring ved Celle i Niedersachsen i Tyskland. Vervingen ble vanskeligere etter at USA kom med i krigen. Fra januar 1942 ble det opprettet en egen rekruttskole på Grefsrud i Holmestrand, opprinnelig for fire kompanier, men dette ble samme året redusert til ett kompani, før skolen ble lagt ned året etter.
Det var ulike begrunnelser for å melde seg til fronttjeneste. Mange la, i hvert fall i ettertid, stor vekt på Finlands utsatte situasjon og ønsket om å hjelpe nabolandet og slik sikre Norges østgrense mot Sovjetunionen. Dette ble sterkt framhevet i vervingsarbeidet. Videre ble de mer ideologiske aspekter, som kampen mot bolsjevismen og bidrag til etableringen av en ny norsk hær også mye brukt. Det var videre en utbredt oppfatning at krigen med fulle krigshandlinger ville komme til Norge, og at en ved å melde seg til Den norske legion kunne få stoppet kampene og spare landet. Tyskerne unngikk en slik utvikling ved å legge ned den sentrale staben i Oslo og sette avdelingen under tysk kommando.
Den norske legion ble i rekrutteringsøyemed og i propagandaen framstilt som å skulle være en ren norsk avdeling med norske uniformer, norske offiserer og norsk språk. Videre ble Finlands sak kjørt fram i propagandaen. Disse framstillingene var verdiløse, og til skuffelse for de norske frivillige, ved at avdelingen ble satt under tysk kommando, med da tysk militærlov, tysk tjenestespråk og tyske uniformer. Det ene Waffen-SS-merket var imidlertid byttet ut med den norske løven. Den norske legion kom til Krasnoje Selo ved Leningrad 18. februar 1942 og ble satt under kommando av 2. SS-Infanteri-Brigade.
Sent i februar 1943 gikk kontraktstiden ut for de fleste og avdelingen ble trukket ut fra fronten med 180 falne. Avdelingen ble sendt til en militærleir i Bayern, hvor de som ikke ønsket ny kontrakt ble sendt tilbake til Norge, mens 300 mann ble igjen og samme sommer gikk inn i den nyopprettede SS-Panzergrenadier-Regiment 23 Norge sammen med det resterende Regiment Nordland og ble en del av den nyopprettede divisjonen 11. SS-frivillige-pansergrenaderdivisjon Nordland. Restene av denne avdelingen deltok i sluttkampene om Berlin og gikk i russisk krigsfangenskap i mai 1945.
Ghoshayatra Parva

The Ghosayatra Parva (Sanskrit: घोषयात्रा पर्व, romanized: Ghoṣayātrā Parva, lit. 'Expedition to the cowherd assembly section') is a section and an episode of the Hindu epic Mahabharata. Consisting of 519 shlokas, it is named after the episode in which the Kauravas undertake an expedition to see the cowherds of Dvaitavana, a forest where the Pandavas reside. This is done under the pretext of cattle inspection, but with the ulterior motive of humiliating their cousins. During the course of this episode, the Kauravas are captured by the gandharvas, and are released from their captivity by the Pandavas. Duryodhana finds the outcome of the entire affair embarrassing, and resolves to fast to death until he is dissuaded from this course of action. Instead, he opts to return to Hastinapura to perform a sacrifice.
Duryodhana and the other Kauravas went on an expedition. During this trip, The Kaurava host were attacked by the Gandharavs. After a brief victory, the army of the Gandharvas used illusions on them, which broke the formation of the Kourava armies and they were rerouted. On learning this Arjuna along with the other Pandavas decided to save the Kouravas and battled the Gandharvas. After the initial battle, Chitrasena the king of the Gandharvas revealed that he only midly fought with the Pandavas as he was a friend of Arjuna and only wanted to capture Duryodhana.Thus freeing Duryodhana, the Kuru host returned back to their kingdoms.
Soft infrastructure

Soft infrastructure is all the services that are required to maintain the economic, health, cultural and social standards of a population, as opposed to the hard infrastructure, which is the physical infrastructure of roads, bridges etc. It includes both physical assets such as highly specialised buildings and equipment, as well as non-physical assets, such as communication, the body of rules and regulations governing the various systems, the financing of these systems, the systems and organisations by which professionals are trained, advance in their careers by acquiring experience, and are disciplined if required by professional associations. It includes institutions such as the financial and economic systems, the education system, the health care system, the system of government, and law enforcement, and emergency services.
The essence of soft infrastructure is the delivery of specialised services to people. Unlike much of the service sector of the economy, the delivery of those services depends on highly developed systems and large specialised facilities, fleets of specialised vehicles or institutions.
Nordic Combat Uniform

The Nordic Combat Uniform (NCU) is the joint military uniform system being introduced into the militaries of the Nordic countries, as part of a NORDEFCO initiative. The uniform will be issued in each nations camouflage pattern.
In 2015, soldiers expressed wishes for a newer and more modular uniform system. Additionally, there was a wish for increased military cooperation between the Nordic countries. For this reason the Nordic militaries began a shared search for a combat uniform. In 2018, the countries each provided a list of requirements to suppliers, wanting customization and ability to work in all climates. The NCU will be in each nations camouflage pattern. In November 2019, uniforms from the four final pre-qualified suppliers were issued to 480 Nordic special forces, soldiers and conscripts for testing. The uniform system will be provided in three configurations; European, desert and jungle where the European configuration is split into two, both a common (intermediate) which goes down to −19 °C (−2 °F) and a so-called "cold add–on" which can go down to −46 °C (−51 °F). The total procurement cost was expected to be €400 million. It was expected that an agreement for the period 2021–2028, would be concluded by the end of 2020. However, by 2021, the tender process was not completed, due to the COVID-19 pandemic and the global supply chain crisis. On 8 February 2022, it was announced that Norwegian consortium Oskar Pedersen A/S, would be chosen to supply the new uniforms to all Nordic countries, at a total cost of €425 million.
In 2024, Eirik Kristoffersen, the Norwegian Chief of Defence, criticized the NCU, as the different types of camouflage patterns made interchangeability between the Nordics difficult.
Parque nacional de Santa Teresa

El Parque Nacional de Santa Teresa es un parque nacional ubicado en el departamento uruguayo de Rocha, en el que se encuentra la Fortaleza de Santa Teresa. Se localiza sobre la costa atlántica, entre los balnearios de Punta del Diablo y La Coronilla, y se accede al mismo por la Ruta Nacional Nº 9, a la altura del kilómetro 302.​ El parque nacional es administrado por el Ejército Nacional de Uruguay y no integra el Sistema Nacional de Áreas Protegidas.​
El parque cuenta con 3000 hectáreas de extensión,​ en los que se encuentran innumerables especies de flora autóctona y exótica, incluyendo más de 2 millones de árboles.​ Hay zonas de recreo, de pícnic, paseos públicos, playas sobre el océano Atlántico y laguna Negra, camping, complejos de cabañas, servicios generales incluyendo servicio médico y odontológico. Sobre el mar existen cuatro playas: La Moza, Las Achiras, Playa del Barco y Playa Grande.​
El parque cuenta con:
En el año 1762 los portugueses, previendo un nuevo conflicto con España, decidieron fortificar el punto llamado Castillos Chicos. Así comenzó la obra de la Fortaleza de Santa Teresa.​
En 1825 pasó a manos de los orientales, y permaneció abandonada mucho tiempo, hasta que fue redescubierta por el historiador Horacio Arredondo, quien comenzó las gestiones para su reconstrucción en el año 1928.​
Estación biológica Potrerillo de Santa Teresa
Santa Teresa (Rocha)

Santa Teresa es un parque nacional, erróneamente considerado balneario, que se ubica en el departamento de Rocha, en Uruguay, a la altura del kilómetro 302 de la ruta nacional N.º 9. Comprende unas 3000 hectáreas, donde se pueden contemplar una gran variedad de especies de flora autóctona y también exótica.​
En el parque nacional de Santa Teresa se encuentra la fortaleza que le diera nombre, construida en forma de trinchera el año 1762 por los portugueses y luego por los españoles en su forma actual. Esta construcción posee muros de doble pared de piedra de sillería, los cuales están unidos por estribos. Entre ambos muros se rellenó con tierra y cascotes con el fin de resistir las vibraciones de los disparos de los enemigos.​
La fortaleza es considerada una joya de la arquitectura del siglo XVIII, lo que lleva a referenciarla como uno de los monumentos históricos de mayor interés para el turismo.​
Existe dentro del parque una extensa zona habilitada para camping, áreas donde se brinda servicio médico y locales comerciales. Las playas son cuatro: "Las Achiras", "Playa del Barco", "Playa Grande" y "La Moza", todas ellas sobre el océano Atlántico. Al recorrer el lugar es posible observar una gran variedad de especies de flora y fauna e infinidad de caminos que conectan distintos puntos dentro del balneario.
Desde épocas muy remotas la zona que recibe el nombre Angostura, particularmente la conocida como "Corredor de la Angostura", que incluye el parque nacional de Santa Teresa, fue muy codiciada por españoles y portugueses. Años más tarde tuvo un rol central durante la gesta artiguista y la búsqueda de la independencia de Uruguay. Cabe destacar la leyenda de la maniobra de 1825, en la que varios cientos de orientales guiados por el general Leonardo Olivera recuperan la fortaleza (que estaba en poder de los brasileños) sin hacer uso de sus armas.​
Casas Fuertes (Almería)

La Casa Fuerte de la Cruceta, conocida más comúnmente como Casas Fuertes, es una fortaleza defensiva costera situada en el término municipal de Almería, en la provincia de Almería (España).
Terminada de construir en 1773 para alojamiento de las tropas de caballería, se trata de la más occidental de las fortalezas defensivas levantadas en el siglo XVIII a instancias de Carlos III para la defensa del Levante Almeriense y en concreto del cabo de Gata. Se abastecía de agua proveniente del cercano Pozo de las Amoladeras.
En la década de 1830 el fuerte fue abandonado por el ejército, pero en 1857 se convirtió en un acuartelamiento de los Carabineros, cuerpo encargado de la vigilancia de costas y fronteras. En 1941, tras la disolución de los Carabineros, el fuerte pasó a ser ocupado por la Guardia Civil.
Fortaleza de Satanyo

La fortaleza de Santayo (en georgiano: სათანჯოს ციხე) fue una construcción defensiva construida en lo alto de la montaña del mismo nombre, localizada actualmente cerca del pueblo de Chuburjinyi, distrito de Gali (de iure parte de Georgia aunque de facto perteneciente a la autoproclamada República de Abjasia).​ La fortaleza fue construida entre los siglos VIII y X.
Este recinto defensivo de Satanyo se veía bien desde el mar, por lo que se usó como punto de referencia. Algunos estudiosos han sugerido erróneamente la existencia de una colonia comercial genovesa aquí en los siglos XIII-XV. El área en la que se encuentra esta fortaleza pertenece al pueblo de Dijazurga, con esta frontera entre Dijazurga y Chuburjinyi discurriendo por la ladera norte del monte Satandjo (en forma de carbón excavado en trinchera en toda su longitud).
Church of Santa Teresa y San José

The Parish Church of Santa Teresa y San José (Spanish: Iglesia Parroquial de Santa Teresa y San José), also known as the National Temple of Santa Teresa de Jesús and Convent of the Discalced Carmelite Fathers (Templo Nacional de Santa Teresa de Jesús y Convento de los Padres Carmelitas Descalzos), is a Catholic church located in Madrid, Spain. The complex serves as a religious community residence, a nursing home and a parish church. It was declared Bien de Interés Cultural in 1995.
Built for the Discalced Carmelites in Madrid, who had been occupying a temporary chapel since 1876, the foundation stone was laid on 28 April 1916 in the Plaza de España. The work of architect Jesús Carrasco-Muñoz, the building was completed in 1928 in a mixture of Gothic and Byzantine styles. Severely damaged during the Burning of the Convents in 1931, it was restored at the end of the Spanish Civil War.
The façade of complex resembles a crenellated medieval fortress with a statue of Saint Teresa of Ávila above the main gate; however the large cruciform church building behind this has three naves and is noted for its light interior. In the side chapels are two large oil paintings by Francisco Cossio depicting the "Apotheosis of Saint Teresa" and the "Apotheosis of the Order". The prominent dome of the church is covered in multicoloured mosaic tiles.
Military history by country

The following is a list of military history articles by country.
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Back to top
Santa Teresa National Park

Santa Teresa National Park is a seaside forested area in Rocha Department which is an important national park of Uruguay. It is operated by the National Army of Uruguay. It is located in the Atlantic coast southeast of Route 9 at the northeast side of Laguna Negra and just north of Punta del Diablo.
Within its limits are sandy beaches, a nature reserve hosting several species of animals, an extended camping area, a greenhouse with a wide variety of plants and the historic Fort of Santa Teresa. The area is supervised and maintained by the armed forces.
On the northwest side of the park, on Route 9, is a two kilometer emergency landing corridor for airplanes.
The beaches along the coast of the resort, from southwest to northeast are Playa de los Pesqueros, Playa del Barco, where there are also some houses that serve as resort of military personnel, Playa Achiras, Playa La Moza. Between the last two is a promontory on which there are cabins to rent. Directly to the northwest of the promontory is the Fort area.
33°59′0″S 53°33′0″W﻿ / ﻿33.98333°S 53.55000°W﻿ / -33.98333; -53.55000
Tomás Luís Osório

Colonel Tomás Luís Osório (died 1763) was a Portuguese military figure. He is best known for leading troops against Pedro de Cevallos in the southern Brazil/Uruguay region in the 1760s. On October 6, 1762, he began to rebuild the Fortaleza de Santa Teresa . On April 19, 1763, Pedro de Cevallos captured the fortress, taking Osório prisoner along with 25 officers. After the war, Osório was submitted to a council of war in Portugal and accused of having favored the Spanish conquest, and was subsequently hanged in Lisbon. His widow then presented evidence that showed the error of the indictment.
Volvo Construction Equipment

Volvo Construction Equipment - Volvo CE - (originally Munktells, Bolinder-Munktell, Volvo BM) is a major international company which develops, manufactures, and markets equipment for construction and related industries. It is a subsidiary and business of the Volvo Group.
Volvo CE's products include a range of wheel loaders, hydraulic excavators, articulated haulers, motor graders, soil and asphalt compactors, pavers, backhoe loaders, skid steers, and milling machines. Volvo CE has production facilities in the United States, Brazil, Scotland, Sweden, France, Germany, Poland, India, China, Russia, and South Korea.
Volvo CE sells machines under two brands: Volvo and SDLG.
Three men laid the foundation for Volvo Construction Equipment: Johan Theofron Munktell and two brothers Jean Bolinder and Carl Gerhard Bolinder.
Kedelai

Kedelai, atau kacang kedelai, adolah sala ciek tanaman jenis polong-polongan nan manjadi bahan dasar banyak makanan dari Asia Timur sarupo kecap, tahu, dan tempe. Badasarkan paninggalan arkeologi, tanaman iko alah dibudidayakan samanjak 3500 taun nan lalu di Asia Timur.
Kedelai marupoan sumber utamo protein nabati jo minyak nabati dunia. Panghasia kedelai utamo dunia adolah Amerika Serikat maskipun kedelai praktis baru dibudidayaan dek masyarakaik di lua Asia sasudah taun 1910.
Kedelai nan dibudidayaaan adolah Glycine max nan marupoan katurunan domestikasi dari spesies moyang, Glycine soja. Jo versi iko, G. max dapek juo disabuik sabagai G. soja subsp. max. Kedelai marupoan tanaman budidayo daerah Asia subtropik misalnyo Cino dan Japang. Sabaran G. soja tu labiah lueh, hinggo ka kawasan Asia tropik.
Kedelai adolah tumbuahan nan salalu peka tahadok pancahayoan. Dalam pancahayoan agak randah batangnyo kan mangalami patumbuahan mamanjang sahinggo bawujuik sarupo tanaman marambaik.
Babarapa kultivar kedelai putih budidayo di Indonesia, di antaronyo adolah 'Ringgit', 'Orba', 'Lokon', 'Davros', dan 'Wilis'. 'Edamame' adolah kultivar kedelai baincek gadang bawarna ijau nan alum lamo dikena di Indonesia dan barasa dari Japang.
Kedelai dibudidayoan di lahan sawah maupun lahan kariang (ladang). Pananaman biasanyo dilakukan pado akhie musim panghujan, sasudah panen padi. Pangarjoan tanah biasanyo minimal. Incek dimasuakan langsuang pado lubang-lubang nan ka dibuek. Biasonyo bajarak 20–30 cm. Pamupuakan dasar jo pupuak nan manganduang nitrogen jo fosfat diparaluan, namun sasudah tanaman tumbuah panambahan nitrogen indak maagiaan kauntungan apo pun. Lahan nan alum pernah ditanami kedelai dianjuan diagia "starter" bakteri pangikek nitrogen Bradyrhizobium japonicum untuak mambantu patumbuhan tanaman. Pambumbunan tanah dilakuan katiko tanaman masih mudo (fase vegetatif awal), sakaligus sabagai pambarasihan dari gulma dan tahap pamupukan fosfat kaduo. Manjalang babungo pamupukan kalium dianjuaan walaupun banyak petani nan mangabaikan untuak manghemat biaya.
Minyak sawik

Minyak sawik adolah minyak nabati nan didapek dari mesocarp buah pohon kalapo sawik, umumnyo dari spesies Elaeis guineensis, dan saketek dari spesies Elaeis oleifera dan Attalea maripa. Minyak sawik sacaro alami bawarono sirah basobok kanduangan alfa dan beta-karotenoid nan tenggi. Minyak sawik babedo jo minyak inti kalapo sawik (palm kernel oil) nan didapek dari inti buah nan samo. Minyak kalapo sawik babedo juo jo minyak kalapo nan didapek dari inti buah karambia (Cocos nucifera). Pambedo ado pado warono (minyak inti sawik indak punyo karotenoid sahinggo indak bawarono sirah), dan kadar lemak jenuhnyo. Minyak sawik manganduang 41% lemak jenuh, minyak inti sawik 81%, jo minyak kalapo 86%.
Minyak sawik tamasuak minyak nan punyo kadar lemak jenuh nan tenggi. Minyak sawik bawujuik satangah padek pado temperatur ruangan dan punyo babarapo jinih lemak jenuh asam laurat (0.1%), asam miristat (1%), asam stearat (5%), dan asam palmitat (44%). Minyak sawik punyo juo lemak tak jenuh babantuak asam oleat (39%), asam linoleat (10%), dan asam alfa linoleat (0.3%). Sarupo jo sadonyo minyak nabati, minyak sawik indak manganduang kolesterol dek konsumsi lemak jenuh dikatahui manyobabkan paningkekan kolesterol lipoprotein densitas randah dan lipoprotein densitas tinggi akibaik metabolisme asam lemak pado badan. Minyak sawik GMO free juo, basobok indak ado kalapo sawik tarmodifikasi genetik (GMO) nan dibudidayoan untuak manghasilkan minyak sawik.
Minyak sawik iyolah bahan mamasak nan umum di nagaro tropis di Afrika, Asia Tenggara, dan sabagian Brasil. Panggunoannyo pado industri makanan komersial di balahan nagara lain didorong dek biayo produksinyo nan randah dan kastabilan oksidatifnyo katiko digunoan untuak manggoreng.
Kacang

Kacang adolah istilah non-botani nan biaso dipakai untuak manyabuik incek babarupo tumbuahan polong-polongan (namun indak kasadonyo). Dalam pambicaroan sahari-hari, kacang dipakai juo untuak manyabuik buah (polong) atau bahkan tumbuahan nan manghasilkannya. Di Jakarta, kato "kacang" biasonyo dimakasuikan untuak polong kacang tanah. Kato iko sabananyo dipakai untuak manyabuik incek kariang nan babantuak manyarupoi ginjal dan dimakan sasudah dikariangan.
Pangertian "kacang" indak samo jo "nut" dalam bahaso Inggerih, tatapi labiah dekek jo pangertian pulse ditambah jo kedelai, kacang tanah dan sajumlah sayuaran legum (kacang panjang).
Kacang biasanyo manganduang protein dan/atau lemak nan cukuik tinggi, sahinggo banyak nan di jadian sabagai bahan pangan nan pantiang. Incek legum kariang nan gadang dan manganduang banyak tapuang biasanyo indak disabuik "kacang", malainkan "kara" atau "koro".
Dalam konteks pangan,"kacang" dipakai pulo untuak manyarotoi namo produk pangan olahan nan biasanyo dibuek dari kacang tanah.
Kacang tanah

Kacang tanah (Arachis hypogaea L.) adolah tanaman anggota suku Fabaceae nan dibudidayokan, sarato manjadi kacang-kacangan kaduo tapantiang satalah kedelai di Indonesia. Tanaman nan baâsa dari benua Amerika iko tumbuah sacaro pardu satinggi 30 hinggo 50 cm (1 hingga 1½ kaki) jo daun-daun ketek tasusun majemuk.
Tanaman iko iyolah ciek di antaro duo jinih tanaman budidayo salain kacang bogor, Voandziea subterranea nan buahnyo mangalami pamasakan di bawah parmukoan tanah. Jiko buah nan masih mudo kanai cahayo, proses pamatangan biji taganggu.
Di Indonesia, iko go dikana pulo sabagai kacang una, suuk (Sd.), kacang jebrol, kacang bandung, kacang tuban, kacang kole, sarato kacang banggala. Dalam pardagangan internasional dikana sabagai bahaso Inggirih: peanut, groundnut.
List of countries by soybean production

This is a list of countries by soybean production from 2016 to 2022, based on data from the Food and Agriculture Organization Corporate Statistical Database. The total world production for soybeans in 2022 was 348,856,427 metric tonnes, down 6.4% from 372,853,699 tonnes in 2021. Brazil was the largest producer, accounting for 35% of world production, followed by the United States at 33%.
Here's the top 10 country with the highest production of soybean per capita.
இரத்தன்ஜி தாதாபாய் டாட்டா

இரத்தன்ஜி தாதாபாய் டாட்டா (Ratanji Dadabhoy Tata) ( 1856-1926) ஆர். டி. டாடா என சுருக்கமாக அழைக்கப்பட்ட இவர் ஓர் இந்திய தொழிலதிபர் ஆவார். இவர் இந்தியாவில் டாட்டா குழுமத்தின் வளர்ச்சியில் முக்கிய பங்கு வகித்தார். இந்தியாவின் முன்னோடி தொழிலதிபரும் டாட்டா சன்ஸ் நிறுவனருமான ஜம்சேத்ஜி டாட்டாவின் முதல் உறவினர் ஆவார். ஜம்சேத்ஜி டாட்டா நிறுவிய டாட்டா சன்ஸ் நிறுவனத்தில் இவரும் ஒருவராக இருந்தார். ஜே.ஆர். டி டாட்டா இவரது மகனாவார்.
இவர் 1856 இல் குசராத்தில் நவ்சாரி நகரத்தில் பிறந்தார்.பின்னர், மும்பையிலுள்ள தி கதீட்ரல் &amp; ஜான் கோனன் பள்ளியிலும், எல்பின்ஸ்டோன் கல்லூரியிலும் படித்தார் . பட்டம் பெற்ற பிறகு, சென்னையில் விவசாயத்தில் ஒரு படிப்பை படித்தார். பின்னர் இவர் தூர கிழக்கில் தனது குடும்ப வர்த்தகத்தில் சேர்ந்தார்.
இவர் தனது சிறு வயதிலேயே ஒரு பார்சி பெண்ணை திருமணம் செய்து கொண்டார். இருப்பினும், திருமணத்திற்குப் பிறகு இவரது மனைவி குழந்தை இல்லாமல் இறந்தார். 1902 ஆம் ஆண்டில் சுசான் பிரையர் என்ற பிரெஞ்சு பெண்ணை மறுமணம் செய்து கொண்டபோது இவர் தனது நாற்பதுகளில் இருந்தார். இது இவரது காலத்தில் புரட்சிகரமாகக் கருதப்பட்டது. இதை பார்சி சமூகத்தில் சிலரால் வரவேற்கப்படவில்லை. வர்களுக்கு ரோடபே, ( ஜஹாங்கீர் ), ஜிம்மி, சில்லா மற்றும் தோராப் என்ற ஐந்து குழந்தைகள் இருந்தனர்.
டாடா அண்ட் கோ என்ற பெயரில், இவர் சீனாவில் அபின் இறக்குமதி வணிகத்தை நடத்தி வந்தார். அது அந்த நேரத்தில் சட்டப்பூர்வமானதாக இருந்தது. 1887 ஆம் ஆண்டில், இவரும் டேவிட் சசூன் போன்ற பிற வணிகர்களும் தங்கள் வர்த்தகத்தை பாதிக்கும் என்று அச்சுறுத்திய ஒரு ஹாங்காங் சட்டமன்ற சபை மசோதா குறித்து புகார் அளிக்க அபினி வர்த்தகர்கள் சார்பாக ஒரு மனுவை முன்வைத்தனர்.
டாடா ஸ்டீல் ஜம்சேத்ஜி டாடாவின் சிந்தனையில் உருவாகி திட்டமிடப்பட்டது. இருப்பினும், இந்த திட்டம் முடிவடைவதற்குள் அவர் இறந்து போனார். அவரது மகன் தோரப்ஜி டாடாவுடன் இணைந்து இத்திட்டத்தை முடிப்பதில் இவர் முக்கிய பங்கு வகித்தார். இதனால் ஜசேத்பூரில் நிறுவப்பட்டது.
டாடாக்கள் முதல் உலகப் போரின்போது ஆங்கிலேயர்களுக்கு எஃகினை வழங்கினர். இருப்பினும், போருக்குப் பின்னர் டாடா ஸ்டீல் 1920 களில் பிரிட்டனிலிருந்தும்,பெல்ஜியத்திலிருந்தும் இந்தியாவுக்கு எஃகு கொண்டுவரப்பட்டத்தால் ஒரு கடினமான காலகட்டத்திற்கு இட்டுச் சென்றது. இவர், மற்ற இயக்குநர்களுடன் சேர்ந்து இந்திய எஃகு தொழிலுக்கு வெற்றிகரமாக அன்றைய காலனித்துவ அரசாங்கத்திடமிருந்து பாதுகாப்பை நாடி, டாடா ஸ்டீலின் செயல்பாடுகளை சீராக வைத்திருந்தார்.
மதுரை பன்னாட்டு வானூர்தி நிலையம்

மதுரை பன்னாட்டு வானூர்தி நிலையம் தமிழ்நாட்டில் உள்ள சுங்கத்தீர்வு மற்றும் பன்னாட்டு நிலை பெற்ற வானூர்தி நிலையம் ஆகும். தமிழ்நாட்டில் சென்னை, கோயம்புத்தூர், திருச்சிராப்பள்ளிக்கு அடுத்த நான்காவது பெரிய விமான நிலையம் ஆகும். இது மதுரை மற்றும் தென் தமிழ்நாட்டிற்குத் தனது சேவையை வழங்குகிறது. இந்த வானூர்தி நிலையம் மதுரை தொடருந்து நிலையத்தில் இருந்து சுமார் 12 km (7.5 mi) தொலைவில் நகருக்குத் தெற்கே அமைந்துள்ளது. இந்த வானூர்தி நிலையம் 1957 ஆம் ஆண்டு நிறுவப்பட்டது. 28 மார்ச் 2014, அன்று மதுரை பன்னாட்டு வானூர்தி நிலையத்துக்கு 9001:2015 தரம் சான்றிதழ் வழங்கப்பட்டது. இருப்பினும் சென்னை, கோயம்புத்தூர், திருச்சிராப்பள்ளி என மூன்று மாநகரங்களில் உள்ள சர்வதேச விமான நிலையத்திற்கு சர்வதேச அந்தஸ்து வழங்கப்பட்டு உள்ளது. ஆனால் மதுரை விமான நிலையத்திற்கு இன்னுமும் சர்வதேச அந்தஸ்து வழங்கப்படவில்லை.
விமான நிலையத்தில் இரண்டு முனையங்கள் உள்ளன. பழைய முனையம் மற்றும் புதிய ஒருங்கிணைந்த முனையம். தற்போது ஒருங்கிணைந்த முனையம் சர்வதேச மற்றும் உள்நாட்டு நோக்கங்களுக்காகப் பயன்படுத்தப்படுகிறது. பழைய முனையம் 20 நவம்பர் 2017 முதல் சரக்கு முனையமாக மாற்றப்பட்டது. சமீபத்திய ஆண்டுகளில் விமான நிலையத்தின் அதிவேக வளர்ச்சிக் காரணமாக, தனி உள்நாட்டு மற்றும் சர்வதேச முனையங்களை உருவாக்குவது திட்டங்களில் உள்ளது.
இரண்டாம் உலகப் போரின் போது ராணுவ வானூர்தித் தளமாக மதுரை விமானநிலையம் இருந்தது. பின், மதுரையில் இருந்த பிரிட்டன் அதிகாரிகளின் போக்குவரத்திற்கும், அவர்களுக்கு பத்திரிகைகள் எடுத்து வரவும் விமான போக்குவரத்து துவங்கியது. ராணுவ வானூர்தித் தளமாக இருந்த மதுரை வானூர்தி நிலையம், 1960க்கு பின் உள்நாட்டு விமானப் போக்குவரத்திற்கு பயன்படுத்தப்பட்டது. சுதந்திரத்திற்கு பின் இந்தியன் ஏர்லைன்ஸ் வானூர்தி அவ்வப்போது மதுரை வந்து செல்லும். பின்னர் சில ஆண்டுகளில், தினமும் மும்பையிலிருந்து சென்னை வழியாக மதுரை, மீண்டும் அதே வழியில் மும்பைக்கு வானூர்தி சென்றது. இடையில் தனியார் நிறுவனங்கள் சிறிய ரக வானூர்திகளை இயக்கித் தொடர முடியாமல் விட்டு விட்டன.
மதுரையிலிருந்து கொழும்பிற்கு முதலாவது பன்னாட்டு விமான சேவையை செப்டம்பர் 20, 2012 ல் ஸ்பைஸ்ஜெட் நிறுவனம் துவக்கியது.
ஸ்பைஸ்ஜெட் நிறுவனம் மதுரையிலிருந்து துபாய்|துபாய்க்கு தனது இரண்டாவது பன்னாட்டு விமான சேவையை நவம்பர் 22, 2013 ல் துவக்கியது.
129 கோடி செலவில் கட்டப்பட்ட புதிய ஒருங்கிணைந்த பயணிகள் முனையம் 12 செப்டம்பர் 2010 அன்று தொடங்கப்பட்டது. 17,560 சதுர மீட்டர் அளவு கொண்ட இரண்டடுக்கு முனையத்தில் ஒரே நேரத்தில் 500 பயணிகளைக் கையாளும் திறன் கொண்டதாக வடிவமைக்கப்பட்டிருக்கிறது. புதிய முனையத்தின் சில அம்சங்கள் :
•மதுரை வானூர்தி நிலையத்தின் இணையத்தளம் பரணிடப்பட்டது 2009-04-30 at the வந்தவழி இயந்திரம்
தாமன் வானூர்தி நிலையம்

தாமன் வானூர்தி நிலையம் (Daman Airport) என்பது இராணுவ விமான தளம். இது இந்திய ஒன்றிய பகுதியான தாத்ரா & நாகர் ஹவேலி மற்றும் தாமன் & தியூவில் உள்ள தாமனில் அமைந்துள்ளது. இது இந்தியக் கடலோர காவல்படை விமான நிலையமாகவும் பொதுமக்கள் விமானங்களுக்கு ஏடிசி மற்றும் நிறுத்தும் வசதிகளை வழங்குகிறது.
தாமன் விமான நிலையம் 1950களில் போர்த்துகேய இந்திய அரசால் நிறுவப்பட்டது. போர்த்துகீசிய இந்தியா விமானச்சேவை ஆகஸ்ட் 29, 1955 அன்று தாமானுக்கு விமானச் சேவை நடவடிக்கைகளைத் தொடங்கியது. இந்த நிறுவனம் தாமனைக் கோவா, தியூ மற்றும் கராச்சியுடன் 1961 வரை இணைத்துச் சேவையாற்றியது. இந்திய வான்படை இந்நிலையத்தினை தமது கட்டுப்பாட்டில் டிசம்பர் 1961இல் கொண்டுவந்தபோது போர்த்துகீசிய இந்தியா விமானச்சேவை தனது சேவையினை நிறுத்தியது.
இந்தியக் கடலோர காவல்படை தனது முதல் டோர்னியர் படைப்பிரிவை 1987 ஜனவரியில் தாமனில் நிறுத்தியது. அதன்பின்னர் 1987 அக்டோபரில் முதல் முழு விமான நிலையத்தினை அமைத்தது.
தாமன் விமான நிலையத்தில் இரண்டு குறுக்கிடும் அஸ்பால்ட் ஓடுபாதைகள் உள்ளன.
முக்கிய ஓடுபாதை 03/21 5910 (1801 மீ) அடி நீளமும் 45 மீ அகலமும் கொண்டது. இரண்டாம் நிலை ஓடுபாதை 10/28 3284 அடி (1001 மீ) நீளமும் 25 மீ அகலமும் கொண்டது. விமான நிலைய கண்காணிப்பு ராடார் (ஏ.எஸ்.ஆர்), துல்லிய அணுகுமுறை பாதை காட்டி (பிஏபிஐ), டாப்ளர் மிக அதிக அதிர்வெண் ஓம்னிடிரெக்ஷனல் ரேடியோ ரேஞ்ச் (டி.வி.ஓ.ஆர்) - தூர அளவீட்டுக் கருவி (டி.எம்.இ) மற்றும் திசை அல்லாத பெக்கான் (என்.டி.பி) ஆகியவை வழிசெலுத்தல் உதவிகளாக உள்ளன.
இந்த நிலையம் அதன் நிர்வாக மற்றும் செயல்பாட்டுக் கட்டுப்பாட்டின் கீழ் இரண்டு படைப்பிரிவுகளைக் கொண்டுள்ளது.
இந்த நிலையம் வடமேற்கு கடற்கரையில் கடல்சார் உளவு மற்றும் SAR செயல் எல்லையினை கொண்டுள்ளது. டோர்னியர் மற்றும் சேடக் விமானங்கள் கரையோரத்தில் செயல்படும் கடமைகளுக்காகத் தாமனிலிருந்து பிரிக்கப்பட்டுள்ளன. சாகச நடவடிக்கைகளை நடத்துவது ஒரு வழக்கமான அம்சமாகும். இதற்காக இந்த நிலையத்தில் ஒரு இலகு ரக விமானம் மற்றும் ஒரு பவர் கிளைடர் ஒதுக்கப்பட்டுள்ளது. தேசிய கடற்படை மாணவர்கள் விமான நிலையத்தில் பயிற்சி மேற்கொள்கின்றனர்.
தற்பொழுது திட்டமிடப்பட்ட வணிக விமானச் சேவை இந்நிலையத்திலிருந்து இல்லை.
தக்கியுதீன் அப்துல் வாஹித்

தக்கியுதீன் அப்துல் வாஹித் (Thakiyudeen Abdul Wahid) ஒரு இந்திய தொழில்முனைவோர் மற்றும் விமானி ஆவார். நாட்டின் முதல் திட்டமிடப்பட்ட தனியார் விமான நிறுவனமான, (இப்போது செயல்படாத) ஈஸ்ட்-வெஸ்ட் ஏர்லைன்ஸின் நிறுவனர் மற்றும் நிர்வாக இயக்குநராக இருந்தார். அவர் 1995 நவம்பர் 13 அன்று கொலை செய்யப்பட்டார்..
வாஹித் கேரளாவில் திருவனந்தபுரம் அருகே உள்ள ஓடயம் கிராமத்தில் பிறந்தார். சாதாரண கல்விப் பின்னணி கொண்ட இவர், 9ம் வகுப்பு வரை படித்தவர்.
வளைகுடா நாடுகளுக்கு வேலைவாய்ப்புகளுக்காக செல்பவர்களுக்காக மும்பையின் தாதரில் தனது சகோதரர்களுடன் பயண நிறுவனத்தில் தனது வணிக வாழ்க்கையைத் தொடங்கினார். 1992 இல் அப்போதைய இந்திய அரசாங்கம் விமானத் துறையில் மேற்கொண்ட சீர்திருத்தியதின் விளைவாக, அவர் திருவனந்தபுரத்தினை தலைமையிடமாகக் கொண்டு ஈஸ்ட்-வெஸ்ட் ஏர்லைன்ஸைத் தொடங்கினார். ஈஸ்ட்-வெஸ்ட் ஏர்லைன்ஸ் 28 பிப்ரவரி 1992 அன்று வணிக நடவடிக்கைகளைத் தொடங்கியது.
1995 இல் அவர் இறந்த பிறகு 1996 இல் விமான நிறுவனம் அதன் செயல்பாடுகளை நிறுத்தியது.
மும்பையில் உள்ள அவரது அலுவலகத்திற்கு அருகில் 1995 நவம்பர் 13 அன்று வாஹித் சுட்டுக் கொல்லப்பட்டார்.
ஆகாசா ஏர்

ஆகாசா ஏர் (Akasa Air), இந்தியாவின் மகாராஷ்டிரா மாநிலத்தில் உள்ள மும்பையை தலைமையிடமாகக் கொண்ட ஒரு குறைந்த கட்டண விமான சேவை நிறுவனம் ஆகும். எஸ்என்வி ஏவியேசன் பிரைவேட் லிமிடெடின் வணிகக்குறியீட்டான இதை வினய் துபே மற்றும் ஆதித்யா கோஷ் ஆகியோர் நிறுவினர்.
இந்நிறுவனம், 7 ஆகஸ்ட் 2022 அன்று மும்பையிலிருந்து அகமதாபாத் வரையிலான போயிங் 737 மேக்ஸ் விமானத்தினை இயக்கி தனது வணிகச் செயல்பாட்டினை துவங்கியது. மொத்தம் 72 போயிங் 737 மேக்ஸ் விமானங்களை வாங்க போயிங் நிறுவனத்துடன் ஒப்பந்தம் செய்துள்ளது.
மார்ச் 2015

மார்ச் 2015 (March 2015), 2015 ஆம் ஆண்டின் மூன்றாவது மாதமாகும். இம்மாதம் ஒரு ஞாயிற்றுக்கிழமை ஆரம்பித்து 31 நாட்களின் பின்னர் ஒரு செவ்வாய்க்கிழமை முடிவடைகிறது. தமிழ் நாட்காட்டியின் படி பங்குனி மாதம் மார்ச் 15, ஞாயிற்றுக்கிழமை தொடங்கி, ஏப்ரல் 13 திங்கட்கிழமை முடிவடைகிறது.
JRD Tata Jubilee Park

JRD Tata Jubilee Park is located in the heart of the Gumadera area in the Belpahar city of Jharsuguda district of Odisha, India. The park contains a wide collection of aromatic and beautiful flowers which add a sense of calmness and peace to the environment.
JRD Tata Jubilee Park or Tata Park, Belpahar was formerly named as Jubilee Park. It signifies the importance and memories of JRD Tata. On 3 March 2017, the Park was again renewed and inaugurated by Mr. Priyabrata Panda, managing director of TRL Krosaki Refractories Limited.
Tata Park has led to great attraction during its open timings. People from far distances come here to spend times with their family and their friends. There are fitness centers, small gym equipment, child games. Its water fountain, fish pond and musical path attract a large number of visitors especially in the evening timing. In the morning, people come here for jogging as well as performing yoga and other exercises. The central statue of JRD Tata adds to the beauty of the park. Along with it lightning and nice surrounding are other advantages.
It is a nice family park for photography as well as for spending some quality time. CCTV camera and the Security Guards perform their duty well due to which it is safe for all ages of people. Also there are places for sitting. Children accessible fun and games are too present. The pond contains fishes, turtles and ducks. The flow of water to the pond like a stream is also eye pleasant view. Also it is free entry and good vehicle parking facility.
The park is well connected by road transport, due to which it is easily accessible.
Уиндзорски замък

Замъкът Уиндзор в гр. Уиндзор, Бъркшир, Англия, е една от най-посещаваните исторически забележителности в Англия.
Един от символите и стожерите на британската национална идентичност, Уиндзор е най-старият замък във Великобритания, а със своите 1000 стаи и най-големият обитаван замък в света. Кралица Елизабет Втора е прекарала голяма част от детството си тук, затова не е изненадващо, че нейните почитатели споделят мъката ѝ, когато през 1992, нейната annus horribilis (ужасна година), един опустошителен пожар частично унищожава 100 стаи в апартаментите за церемониално и лично ползване. Възстановителните работи на стойност 53 милиона долара завършиха през 1997, с участието на мнозина занаятчии и прилагане на същите техники, използвани при началото на строежа на замъка от Уилям Завоевателя преди 900 години.
Оттогава тук са живели 8 последователни кралски династии. През 1916 крал Джордж V приема името на мястото от обич към него и за да разграничи кралската фамилия от нейните германски корени (династия Сакс-Кобург и Гота). Най-интересните неща, които могат да се видят в замъка Уиндзор, са смяната на караула, която се извършва дори когато кралицата не е в резиденцията (макар и с по-малка пищност и кралски знаци); „Кукленият дом“ на кралица Мери, един изключителен замък в миниатюра (всичко е дванадесеткратно умалено), проектиран през 1923 г. от архитекта сър Едуин Лътиънс; архитектурната перла от 16 в. – параклисът „Сейнт Джордж“ (Свети Георги), който заедно с Уестминстърското абатство е пантеон на много английски монарси. Под плоския гроб на нивото на земята в центъра е подземната гробница на Хенри VIII и неговата трета съпруга – Джейн Сиймур. В параклиса се провеждат и церемониите, свързани с Ордена на жартиерата.
Замъкът Уиндзор се намира на 34 км западно от Лондон.
Въоръжени сили на Сан Марино

Въоръжените сили на Сан Марино (на италиански: Forze Armate Sammarinesi) са държавната структура, натоварена от Конституцията на страната с опазването на суверенитета и териториалната цялост на Републиката. Съставени са от три професионални и една резервистка структури. Сан Марино е четвъртата най-малка по територия страна в света (трета, ако се броят териториалните води на Науру), изцяло заобиколена е от Италия и по тази причина зависи почти напълно от нея за своята сигурност (подобно на ситуацията между Монако и Франция). По тази причина реалните военни функции на въоръжените ѝ сили са почти напълно церемониални, а основните им задачи са по-скоро във функцията на опазване на обществения ред, гранична охрана и митнически контрол. Със своето общо население от около 37 000 жители Сан Марино разполага съответно и с едни от най-малките въоръжени сили в света.
Изпълнителната власт на Република Сан Марино (правителството) е съставена от 11 държавни секретариата. Сред тях няма такъв за отбрана и въоръжените сили влизат в ресора на Държавния секретариат за външни и политически работи (Segreteria di Stato per gli Affari Esteri e Politici).
Военен съвет (Congresso militare (CM)) Военният съвет е висшият команден орган на въоръжените сили на Сан Марино. Той е подчинен на Държавния секретариат за външни и политически работи и ръководи дейността както на редовните военни подразделения, така и на милицията.
Военен парад

Военният парад е организирано публично събитие, в което военнослужещи маршируват, а военна техника дефилира пред зрители. Военните паради обикновено се провеждат в чест на важни държавни празници, годишнини от исторически събития или за демонстриране на военната сила и готовност на дадена държава.
Военните паради са дългогодишна традиция в много култури по света. Те имат за цел да покажат военната дисциплина, организация и морал на армията. В съвременните паради участват различни военни части, включително сухопътни войски, военноморски флот и военновъздушни сили.
Военните паради служат за укрепване на патриотизма и националната гордост, както и за демонстрация на съюзите и партньорствата с други държави. Те също така могат да бъдат използвани за поддържане на висок боен дух сред военнослужещите.
Военните паради в България имат дългогодишна традиция, започваща още от времето на Третото българско царство. Някои от най-забележителните паради са провеждани през 1927 г. по повод 1000-годишнината от смъртта на цар Симеон Велики. Тези паради са демонстрирали военната мощ и дисциплина на българската армия и са били важна част от националните празници.
Парад на победата на СССР над Третия райх

Парадът на победата на Съветския съюз над Третия райх е военен парад организиран по повод на военната победа във Втората световна война на Съветския съюз над Нацистка Германия.
На 22 юни 1945 година в официалната съветска преса излиза заповед на Върховния главнокомандващ Й. В. Сталин с № 370:
Сталин наблюдава парада от трибуната на Мавзолея на Ленин на Червения площад заедно с Вячеслав Молотов, Михаил Калинин, Климент Ворошилов, Семьон Будьони и други членове на ЦК на КПСС.
Гей парад

Гей парадите или (още ЛГБТ паради) (или още паради на гордостта, прайд събития, прайд фестивали, прайд шествия, от англ. pride – гордост) са събития на ЛГБТ културата, събиращи гей мъже, лесбийки, бисексуални, трансполови и хетеросексуални хора.
Според региона могат да съчетават карнавални елементи, протестни шествия или и двете. Повечето такива събития се провеждат веднъж годишно, най-вече в края на юни, в памет на Стоунуолските бунтове и имат за цел да консолидират общността на ЛГБТ хората, да повишат видимостта им и да декларират подкрепа за недискриминацията им и социалните им, граждански и политически права.
Първият гей парад в света се провежда под формата на протест на 28 юни 1969 в Ню Йорк. Първото публично събиране на нехетеросексуални хора в България е на 17 май 2005 г. по повод Международния ден за борба с хомофобията. Шествието е организирано в София от неправителствената организация БГО Джемини, участие вземат около 500 души и носи името „Поход ЗА равноправие“. Първото събитие в България, обявено като гей парад, е проведено на 28 юни 2008 г. в София.
Първенство на България по футбол 1963/64

Групата е съставена от 16 отбора, играе се всеки срещу всеки в две срещи на разменено гостуване. За победа се начисляват 2 точки, за равенство 1, а за загуба не се начисляват точки. Последните два отбора отпадат в Б група. Новите отбори в групата са Локомотив (Горна Оряховица) и Млада гвардия (Сливен).
Забележка:
Локомотив (София):
Иван Деянов, Цвятко Лалов, Васил Методиев, Иван Димитров – капитан, Тодор Велев, Апостол Чачевски, Христо Лазаров, Димитър Пенев, Мл. Пенев, Иван Коцев, Цветан Милев, Васил Василев, Никола Котков, Спиро Дебърски, Г. Манолов, Б. Ботев, Димитър Драгомиров, Г. Панов, Д. Милушев.
Треньор: Георги Берков
Владимир Везенков

Владимир Стоянов Везенков е руски и български офицер.
Везенков е син на известния строител и поборник за свободата на Македония – Стоян Везенков. Роден е в Крушево. Непосредствено преди Руско-Турската война от 1877-1878 година семейството му се мести от Сърбия в Русия. След войната руското правителството, което зачита високия патриотизъм на вуйчо му Константин Везенков и баща му, дава стипендия на Владимир и братовчед му Александър. Те са настанени във военно училище в Москва. Участва като доброволец в Сръбско-българската война през 1885 година, в която е ранен. Братовчедите участват в учредяването на Българско студентско дружество в Москва през 1895 година. То има за цел пропагандата и събирането на материални средства зо освобождението на Македония и Одринско. Владимир завършва с отличие военната си подготовка. Жени се за Вера Георгиева Тилева, дъщеря на Теофилакт Тилев.
Издава в Москва „Военная гимнастика, руководство для гимназии, реалных училищ, учительских институтов и учительских семинарий“ в 1889 година, която е посрещната добре от руската преса. В 1890 година издава „Военная гимнастика для начальных училищ с трехлетным курсом“. Като офицер взема участие в Руско-японската война. През 1908 г. Владимир Везенков се оженва за Мария Фаворска, пра-правнучката на знаменития руския богослов и Московски митрополит Филарет Дроздов, на когото царска Русия дължи в голяма степен отмяната на крепостното право.
При избухването на Балканската война в 1912 година като руски капитан идва в България и взема участие като доброволец в Македоно-одринското опълчение. Като командир от 10-а прилепска дружина той участва при атаката на Гюмюрджина. По-късно служи в щаба на 3-та бригада на МОО.
След Балканските войни се връща в Русия. Пише спомени издадени на руски език за участието си във войната. След Октомврийската революция от 1917 година се включва в Бялата гвардия. От 1918 г. семейството на Владимир Везенков живее в София. В София Везенков живее в голяма бедност. Едва в последните години от живота му Народното събрание му отпуска скромна пенсия. Участва дейно в сдружението на белогвардейската емиграция в България.
Умира през 1930 година или на 18 октомври 1933 година в София.
Христо Петрунов

Христо Николов Петрунов е български офицер (генерал-майор), командир на 1 конен полк по време на Сръбско-българската война (1885), заместник-инспектор на кавалерията по време на Балканската война (1912 – 1913), началник на Македонската полева подвижна конница през Междусъюзническата война (1913) и началник на 3-та дивизионна област по време на Първата световна война (1915 – 1918).
Христо Петрунов е роден на 14 октомври 1859 година в Самоков. Завършва 5 класно образование в Пловдив (съвременно основно образование). След полагане на изпит, на който е сред петимата с много добро представяне постъпва в командата на волноопределяющите се, като на служба се води от 12 юли 1878 година. На 31 август 1878 година ефрейтор Петрунов е произведен в чин унтер-офицер. Зачислен е като взводен унтер-офицер в 23 Казанлъжка дружина, като на 23 ноември 1878 година е отписан от дружината и приет в новосъздаденото Военно училище. Завършва в първия випуск на Военното училище в София през 1879 г. (първи разряд). На 10 май старши портупей юнкер Петрунов е произведен в чин подпоручик и зачислен в 1 софийска конна сотня. Година по-късно е назначен за адютант-ковчежник в конвоя на Н.В. княз Александър I Батенберг.
На 24 юни 1882 година е произведен в чин поручик, след което е командирован в Русия, в 38 драгунски владимировски полк, от където през 1884 година постъпва в Офицерската кавалерийска школа в Санкт Петербург, която завършва през същата година. Завръща се в България и през февруари 1885 година е назначен за командир на 3 ескадрон от 1 конен полк. На 24 юни същата година е произведен в чин ротмистър.
По време на Сръбско-българската война (1885) ротмистър Петрунов е командир на 1 конен полк, с който взема участие в Бой при Цариброд (11 – 12 ноември) и Пирот (14 – 15 ноември).
На 1 април 1887 година ротмистър Петрунов е произведен в чин майор и през следващата година е назначен за „почетен флигел-адютант“ и зачислен завинаги в списъците на 1 конен полк. На 2 август 1891 година е произведен в чин подполковник, 2 август 1895 година е произведен в чин полковник, а на 14 февруари 1900 в чин генерал-майор. В периода (1902 – 1898) е началник на Кавалерийската дивизия, а на 15 февруари 1900 година преминава в запаса.
При започването на Балканската война (1912 – 1913) генерал Христо Петрунов излиза от запаса и е назначен за заместник-инспектор на Конницата, а по време на Междусъюзническата война (1913) е командир на Македонската полева подвижна конница, която действа срещу сръбската армия при Пирот и Ниш.
През Първата световна война (1915 – 1918) е началник на 3 дивизионна област (1916).
Генерал-майор Христо Петрунов умира след 1937 година. Точната дата на смъртта му не е известна.
Гвардейската униформа на генерала, която е екземпляр на най-старата гвардейска униформа, е изложена в Националния военноисторически музей.
Петър Радев – Пашата

Петър Величков Радев, наречен Пашата и с псевдоним Албански, е български военен и революционер, кичевски войвода на Вътрешната македоно-одринска революционна организация.
Роден е в 1875 година в село Градоман, тогава в Османската империя. Служи в българската армия като фелдфебел от 1-ви пехотен софийски полк. Опитва се да сформира чета в Градоман, с която да замине за Македония където да се присъедини към революционното дело на ВМОРО. Продава имуществото си и със спечелените 40 сребърника закупува 17 пушки. Прякора си Пашата получава от турски войници, заради червената му гвардейска униформа и офицерска сабя, с които влиза в сражение. Заминава за Кичево, а оттам за Поречието. Негов секретар и помощник е Симеон Денков. По време на Илинденско-Преображенското въстание е четник в четата на Ванчо Сърбаков от село Вранещица. Ранен е и се изтегля в България. При последвалото си завръщане в Македония отново заминава за Горно Поречие.
След въстанието сръбската въоръжена пропаганда в Кичевско се засилва и Петър Радев заедно с Петър Юруков, Георги Сугарев и други дават отпор на сръбските чети. След убийството на Георги Сугарев, Кичевският район остава само с една чета под ръководството на слабия войвода Янаки Янев от село Лахчани, който се застоява само в Горна Копачка, заради което Тома Николов назначава Петър Радев за войвода в Рабетникол и Долна Копачка като разчита на неговата добра школовка в българската армия. На Велики четвъртък 1907 г. организационната чета на Пешо Пашата е в Крушевското село Сланско.
Петър Радев е убит край Русяци в местността Кошарище от двама негови четници, които през есента преди това дошли като дезертьори от сърбоманските чети в Поречие и той ги приел на доверие. Всъщност това били доверени лица на Григор Соколович, поставил си за цел да елиминира силите на ВМОРО в региона.
Първа гвардейска пехотна дивизия

Първа гвардейска пехотна дивизия (още Първа гвардейска народоосвободителна дивизия) е съединение на Българската армия, което участва в първата фаза на войната срещу Германия (1944 – 1945).
Първа гвардейска пехотна дивизия е създадена на 9 септември 1944 г. Формирана е в района на Брезник, Радомир и Дупница от доброволци, участници в комунистическото движение по време на Втората световна война (1941 – 1945): партизани, нелегални, политзатворници, ятаци и помагачи. Включена е в състава на Първа българска армия. За командири на дивизията, полковете и подразделенията са назначени партизански командири, на които са присвоени офицерски звания. Титулярен командир е генерал-майор Славчо Трънски, но поради раняването му още преди формирането на дивизията, тя има за действащ командир генерал-майор Димитър Попов с помощник-командир полковник Здравко Георгиев. Началник-щаб на дивизията е капитан Емануил Карамфилов.
Първоначално в състава на дивизията влизат 3815 доброволци.
Оръжието, боеприпасите, снаряжението и облеклото на дивизията е взето от разформированите съединения на 1 корпус.
Дивизията е част от състава на 2 армия и взема участие в Нишката операция (1944), след което от 16 октомври участва и в Страцинско-Кумановската операция. Води военни действия при Власотинци, Сурдолица, Бояново, Ястребец и Куманово. Във войната дава 154 убити и 387 ранени.
Общият кадрови състав достига 7025 войници, подофицери и офицери. Участва в Страцинско-Кумановската операция на Българската армия. Разформирована е след приключване на първата фаза на войната в края на 1944 година. Демобилизирана е през януари 1945 година.