davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Cruiserederi

Cruiserederi eller cruiseselskap er et rederi som opererer cruiseskip og markedsfører offentlig cruise på hav eller på elver. Cruiserederiene er forskjellig fra linjerederiene som primært er opptatt av å transportere passasjerer. Selv om cruiserederiene tilbyr varierte cruisepakker, har alle til felles å tilby overnatting med stort utvalg av måltider og underholdning. Utflukter til land og alkohol kan inkluderes, noen ganger mot tilleggsbetaling.
Blant cruiserederiene som finnes er det noen som er direkte etterkommere av de tradisjonelle linjerederiene som opererte de velkjente transatlantiske passasjerskipene, såkalte atlanterhavsskip, som seilte mellom Europa og New York. Andre cruiserederi ble grunnlagt fra 1960-årene som satset spesielt for cruisemarkedet, blant disse var mange norskeide cruiserederier; Norwegian Caribbean Lines og Royal Caribbean Cruise Lines satset på billige cruise i Karibia, mens Royal Viking Line satset på eksklusive verdenscruise som et alternativ til karibisk cruise.
Cruisevirksomheten har vært ekstremt flyktig; cruiseskipene innebærer massive investeringer med svært høye driftskostnader, og en liten nedgang i forhåndsbestillinger kan enkelt sette et cruiseselskap ut av virksomhet. Cruiserederiene selger ofte, renoverer eller bare omdøper cruiseskipene sine bare for å holde tritt med reisetrender.
En rekke fiaskoer og konsolideringer fra 1990-årene har ført til at mange av cruiseselskapene har blitt kjøpt opp av mye større holdingselskaper eller for å bli operert som «cruisemerker» i større cruiseselskaper. Disse cruisemerkene eksisterer delvis på grunn av gjentatte kundelojalitet, samt for å tilby ulike nivåer innen kvalitet og tjenester. Eksempelvis eier Carnival Corporation & plc både Carnival Cruise Line og Holland America Line, hvorav Carnival Cruise Line tidligere hadde som forbilde å bære på seg et rykte med skip som ble kalt for «festskipene» tilpasset for yngre reisende passasjerer, men som hadde blitt større, moderne, men likevel lønnsomme, mens Holland America Line sine skip dannet et bilde av klassisk eleganse.
En vanlig praksis i cruiseindustrien når det gjelder oppføring av kontraheringer eller overføringer av cruiseskip, er å oppføre det mindre operatørselskapet og ikke det større holdingselskapet, som skal representere mottakercruiseselskapet for salget, overføringen eller kontraheringen av skipet. Eksempelvis er Carnival Cruise Line og Holland America Line cruiserederiene, mens Carnival Corporation og Royal Caribbean Group er holdingselskapene. Denne praksisen med å bruke cruisemerket i motsetning til holdingselskapet som cruiserederi er også listet i Cruise Lines International Association (CLIA) som er verdens største cruisehandelforening, og medlemsbaserte anmeldere av cruiserederiene.
MS «Fjordkongen»

MS «Fjordkongen» er det tidligere navnet på en hurtigbåt bygd ved verftet Fjellstrand A/S i 2005. Dette var den femte "Fjordkongen" i rekken.
Båten blei levert til selskapet som da het Troms Fylkes Dampskibsselskap ASA. MS «Fjordkongen» og søsterskipet MS «Fjorddronningen» ble satt inn på strekningen Tromsø–Finnsnes-Brøstadbotn-Engenes–Harstad og trafikkerte denne strekninga frem til de i 2011 ble erstattet av noen mindre båter som var billigere i drift. Det viste seg imidlertid at de nye båtene led av en rekke mangler. Følgelig ble «Fjordkongen» og «Fjorddronningen» satt inn igjen i ruten fra og med 6. mai 2011 frem til juni 2011.
Deretter lå MS «Fjordkongen» i opplag i Eidkjosen i Tromsø til den ble solgt til Korea før jul i 2013. Skipet heter i dag «Korea King» og går mellom den sørkoreanske byen Inchenon og noen øyer i nærheten.
M/S «Fjordkongen» seilte med et mannskap på seks personer og er klasset i DNV @1A1- HSLC- Passenger- R3-NOR-E0 med passasjersertifikat fra NMD etter IMO HSC code 2000 kategori A fartøy og fartsområde 4.
Mellemværftet

Mellemværftet er et skipsverft fra seilskutetida i Kristiansund kommune i Møre og Romsdal; verftet er et industrielt kulturminne som eies og drives av Nordmøre Museum.Mellemværftet ble etablert 1791 i Vågen i Kristiansund og var i kontinuerlig drift til 1978. Verftet har siden 1984 blitt drevet som et skipsverft for veteranskip. Verftet er fredet etter kulturminneloven.
Verftsområdet har tre slipper og en stor verkstedbygning (trolig fra 1872), oppført i bindingsverk utmurt med teglstein, med smie og mekanisk verksted, foruten arbeidsplass under tak for tømmermennene og bolighus for verftets eiere med sine familier. Verftsområdet har dessuten sagbu, materialbod og materialdokk, kai med vippekran og et nyere verkstedbygg. Bekhuset var et lite hus til å koke bek og fåretalg, talgen ble brukt til å smøre slippene. Damprenne til å steame planker hører også til.
Ulike håndverksfag arbeidet side ved side på et slikt verft, og de kan deles i to grupper; tømmermennene og snekkerne arbeidet med tre, mens smedene og mekanikerne arbeidet med metall. Verftet hadde også rigger og bek-koker.
Verftets eiere bodde i bolighuset (oppført 1890); ifølge folketellingen 1900 bodde det 28 mennesker i husets fire små leiligheter; 16 av disse var barn under 16 år. Tidligere arbeidere ved verftet fortalte at verftet også var lekeplass for barna i Vågen.
Jekta Pauline fra Steinkjer er et av de mange skip som har vært oppe på slippen på Mellemværftet.
Mellemværftet ble fredet av Riksantikvaren i 2018. Fredningen omfatter fem bygninger og elleve andre konstruksjoner og byggverk.
Verftet tjente byens store flåte av små seilskuter, hovedsakelig jakter og galeaser. Disse skipene ble brukt til oppkjøpsfartøyer under de store torskefiskeriene i Nord-Norge. I Kristiansund ble fisken anvendt som råstoff for klippfiskproduksjon. I denne trafikken var ikke hurtighet et avgjørende konkurransefortrinn, slik at seil ble brukt til framdrift helt til 1950-åra. Store deler av året lå fartøyene i opplag i Vågen. Noen fartøyer ble bygd ved verftet, men det meste arbeidet var vedlikehold.
I Vågen i Kristiansund lå på denne tiden tre skipsverft på rad og rekke, Øvre Krana, Nedre Krana og mellom dem Mellemværftet. Omkring disse skipsverftene var det også andre bedrifter som tjente skipsfarten: Reperbaner, blokkmakere og seilmakere. Vågen i Kristiansund er ett av Riksantikvarens NB-områder; dvs kulturmiljøer i byer av nasjonal interesse.
DS «Ariadne»

DS «Ariadne» (kallesignal LHTP / LDNJ) var et kombinert passasjer- og lasteskip som ble overlevert Det Bergenske Dampskibsselskab (BDS) i mars 1930. Skipet var byggnummer 303 ved Nylands mekaniske verksted i Oslo. Hun ble satt inn på ruten Trondheim – Bergen – Rotterdam. I desember 1939 ble skipet satt inn i hurtigruten mellom Bergen og Kirkenes. I juni 1940 ble DS «Ariadne» senket av tyske fly i nærheten av Røst i Lofoten. 8 mennesker omkom.
Det Bergenske Dampskibsselskab hadde som tradisjon å navngi skipene sine etter fenomener og objekter på nattehimmelen. Ariadne er en asteroide som ble oppdaget i 1857.
Etter overleveringen ble skipet satt inn på ruten hun var bygd for, Rotterdam-ruten. 5. desember 1939 ble DS «Ariadne» satt inn i regulær hurtigrutetrafikk. Under angrepet på Norge 9. april 1940 var skipet i Nord-Norge, og ble rekvirert av de norske myndighetene. Hun ble benyttet til troppetransporter i forsvaret av Nord-Norge, og senere som hospitalskip. 8. juni seilte hun vestover med 54 mennesker ombord, for å prøve å ta seg over Norskehavet til allierte havner. Hun fikk følge av Det Nordenfjeldske Dampskibsselskabs (NFDS) DS «Prins Olav», et annet hurtigruteskip som hadde unnsluppet krigshandlingene. Klokken 22.30 9. juni 1940 omkring 80 nautiske mil vest av Røst, ble de to skipene oppdaget av seks tyske bombefly. Flyene gikk til angrep, og bestrøk skipene med maskingeværsalver og slapp bomber. DS «Ariadne» ble truffet først, selv om hun var merket som hospitalskip. DS «Prins Olav» gjorde unnvikende manøvrer, men ble til slutt truffet av to bomber i akterskipet. Begge skipene sank, og en person fra DS «Prins Olav» omkom, mens åtte mennesker fra DS «Ariadne» mistet livet. Alle de resterende ble plukket opp noen timer senere av den britiske jageren HMS «Arrow».
DS «Ariadne»s tonnasje var ved levering 2 029 bruttoregistertonn, 1 138 nettoregistertonn, og lasteevnen var 2 000 dødvekttonn. Skipet hadde lasterom forut og akter, og lasterommenes totalvolum var 2 059 m³ hvorav 1 252 m³ var kjølerom. Hovedmaskinen var en kullfyrt trippel ekspansjon dampmaskin bygd ved Nylands mekaniske verksted. Oppgitt ytelse var 2 140 ihk (indikerte hestekrefter) og 366 nhk (nominelle hestekrefter), noe som ga en toppfart på 14,5 knop. Skipet hadde tre passasjerklasser. Første plass hadde 64 køyeplasser og lå midtskips. andre plass hadde 40 køyeplasser og lå akter, mens tredje plass hadde ti køyeplasser og lå forut.
Kirkenes Station

Kirkenes Station (Norwegian: Kirkenes stasjon) is a former railway station, located at the town of Kirkenes in Sør-Varanger Municipality in Finnmark county, Norway. The station was the terminus of the Kirkenes–Bjørnevatn Line. While the line still exists, it no longer has passenger service, instead serving the transport of iron ore from a nearby mine to the Port of Kirkenes.
Norwegian America Line

The Norwegian America Line (Norwegian: Den Norske Amerikalinje), was a shipping line, originally an operator of ocean liners and cargo ships. Founded in 1910, the company ran a regular transatlantic service between Norway and the United States, and later included a route to East Africa as well. Primarily due to competition from air travel, transatlantic passenger voyages were slowly discontinued during the years.
After the Great War, the company was one of Norway's largest shipping lines, owning a fleet that included 19 vessels, several of which were for commercial cargo transport. After the Second World War heavy ships losses were overcome by the building of new vessels, however the reduction in the passengers’ traffic by sea shifted the company’s focus mainly to the cargo business, including container and bulk shipping from the 1970s.
In 1980 the last two passenger liners were handed over into a new joint venture company (Norwegian American Cruises) with Leif Höegh & Co, and finally sold to Cunard Line in 1984.
During the 1990s NAL main business were the Roll-on/roll-off operations and sea carriage of cars, through the NOSAC brand (Norwegian Specialised Autocarcarriers), with a fleet of nearly 20 vessels, then acquired by Wilh. Wilhelmsen in 1995.
List sourced from
The former headquarters of the shipping company (1919 – 1983) with ticket office and administration is still an iconic building in central Oslo. It was rebuilt inside and opened in March 2019 as a boutique hotel. The hotel took the name Amerikalinjen.
List of cruise lines

A cruise line is a company that operates cruise ships and markets cruises to the public. Cruise lines are distinct from passenger lines which are primarily concerned with transportation of their passengers. Cruise lines have a dual character; they are partly in the transportation business, and partly in the leisure entertainment business, a duality that carries down into the ships themselves, which have both a crew headed by the ship's captain, and a hospitality staff headed by the equivalent of a hotel manager.
Because of mergers and consolidations, a cruise line may also be a brand of a larger holding corporation. For example, as noted below, Carnival Cruise Line and Holland America Line are cruise lines within the larger parent corporation Carnival Corporation & plc. This industry practice of using the brand, not the larger parent corporation, as the cruise line is also followed in the member cruise lines in Cruise Lines International Association (CLIA); the listing of cruise ship sales, transfers, and new orders; cruise line market share; and the member-based reviews of cruise lines.
Cruise ships can cruise in oceans or rivers. The listing of cruise lines below includes separate lists for both areas. Cruise lines operating ocean and river ships can be found in both lists.
As of 2021, the cruise industry was estimated to be around US$23.8 billion with 13.9 million passengers per year. The following is a list of the largest cruise lines with over 1,000 passengers per year and their market share by passengers and revenue as of 2021 according to Cruise Market Watch. The list also includes the combined market share of each of the cruise line holding companies: Carnival Corporation & plc, Royal Caribbean Group, Norwegian Cruise Line Holdings, TUI Group, and Genting Hong Kong.
Legend:
The following is a list of defunct ocean cruise lines where their shipping line is still in service.
The following is a list of operational river cruise lines.
The following is a list of defunct river cruise lines.
Ghost ship

A ghost ship, also known as a phantom ship, is a vessel with no living crew aboard; it may be a fictional ghostly vessel, such as the Flying Dutchman, or a physical derelict found adrift with its crew missing or dead, like the Mary Celeste. The term is sometimes used for ships that have been decommissioned but not yet scrapped, as well as drifting boats that have been found after breaking loose of their ropes and being carried away by the wind or the waves.
More recently, ships which travel with their mandated Automatic identification system turned off to avoid detection and monitoring, have also been referred to as ghost ships.
Dendeng balado

Dendeng balado adolah masakan khas Sumatera Barat nan tabuek dari dagiang jawi nan diirih tipih-tipih dan leba nan dikariangan alah tu bagoreng sampai masiak. Dagiang goreng ko lalu diagiah bumbu balado.
Lain lo jo dendeng batokok, bahannyo lai samo jo dendeng balado, bedanyo iolah bumbu baladonyo indak pakai lado sirah , tapi pakai lado ijau nan diirih kasa dan dagiang jawi nan alah diirih leba tu ditokok-tokok jo batu lado supayo dagiangnyo malunak.
Dendeng masiak

Dendeng masiak marupuoan jinih masakan dendeng. Dendeng ko mirip jo bantuak dendeng paru nan kareh jo kalau digigik badaruak. Caro pangolahan dendeng ko dagiang talabiah dahulu dijamua sabalun dimasak. Jinih dendeng Minangkabau lainnyo dendeng batokok jo dendeng lambok.
Lomok-Lomok

Lomok-Lomok adalah makan pokoknyo urang Kabupaten Karo
makanan Lomok-Lomok tabuek dari daging Babi yang masih mudo, Biasonyo, caro masak Lomok-Lomok di abuah lalu di tumih dan di agiah aia sacukuaknyo. masyarakaek Karo, malantak iko untuk lauk pauk katiko makan dan katiko makanan hidangan dalam upacara. Lomok-Lomok iko banyak dijua di rumah atau di lapau yang barado di kabupaten karo, di lua kabupaten karo ado jo dijua urang di kota Siantar, kota Medan
Dagiang

Dagiang adolah bagian lunak pado hewan nan tabungkuih kulik dan malokek pado tulang nan biaso manjadi bahan makanan halal. Dagiang tasusun sabagian gadang dari jariangan otot, batambah jo lemak nan malokek padonyo, urat, saroto tulang rawan.
Sabagai komoditas dagang, dagiang biasonyo disomatkan untuak nan baâsa dari hewan gadang (mamalia dan reptil) sajo. Dagiang samacam iko disabuik pulo "dagiang sirah", dan dipardagangkan dalam bantuak potongan-potongan, Samantaro tu ikan, amfibi, hewan lauik dan unggeh indak tamasuak komoditas dagiang, basobok dapek dipardagangkan sacaro utuh. Dagiang non-komoditas disabuik pulo "dagiang putiah".
Media tantang Dagiang di Wikimedia Commons
Sup dagiang

Sup dagiang adolah hidangan tradisional dalam bantuak sup nan dikenal di masyarakaik Minangkabau. Sasuai jo namonyo, bahan utamo sup iko adolah dagiang, tarutamo dagiang jawi. Kuah sup tabuek dari kaldu nan dibuek jo caro manjariangan dagiang, lalu diagiah bumbu jo bahan lainnyo untuak manambah cita raso. Bahan lainnyo dapek barupo sayua, kantang, jo kacang-kacangan nan diabuaih sampai mambantuak sari.
Caro mambuek sup dagiang dimulai dari maabuah dagiang nan alah dibarasiahan jo aia. Buang busanyo supayo kuahnyo barasiah. Bumbu-bumbu sup ditumih jo daun salam, daun limau, sipadeh, langkueh sampai harum. Sudah itu, masuakan tumisan bumbu haluih ka dalam rebusan dagiang basamo jo kayu manih, kapulaga, bungo lawang, cengkeh, jo bahan tambahan. Aduak rato hingga mandidiah. Salanjuiknyo, masukana daun bawang, seledri, marica, garam, jo panyedap sacukuiknyo. Sasudah sadonyo matang, agiah bawang goreang.
Bara Ilham Bakti Perkasa

Bara Ilham Bakti Perkasa labiah dikana jo namo Tanboy Kun adolah saurang food vlogger Indonesia nan banyak ditonton channel nyo di youTube. Konten Tanboy Kun agak bedo karano nyo makan jo porsi nan sangaik banyak bahkan ndak normal untuak ukuran manusia normal pado umumnyo alias mukbang gadang. Channel YouTube Tanboy Kun kini alah mancapai 18 juta pangikuik dan manjadi akun food vlogger Indonesia nan paliang banyak diikuikan jo mampunyoi panghasilan nan tinggi. Tanboy Kun lahia di Padang pado 18 November 1993 dan kini fokus manjadi food vlogger tanamo di Indonesia.
Tanboy Kun basikolah mulonyo di SD 06 Lapai, Padang, lalu malanjuikan ka SMPN 12 Padang dan di SMAN 10 Padang. Katiko luluih dari SMAN 10 Padang, inyo mancubo tes SNMPTN untuak masuak kampus nagari namun indak luluih dan ndak indak kuliah dahulu salamo satahun. Salamo indak kuliah, nyo bae les akuntansi komputer. Lalu nyo bae marantau ka Jakarta dan bakuliah di Universitas Gunadarma jurusan Akuntansi dan luluih tahun 2016. Channel YouTube tabantuak katiko Tanboy Kun manunggu wisudanyo tahun 2017 dan basamo tigo urang kawannyo tarnyato ado artinyo dek Tanboy Kun. Namo channel ko baasa dari kato Tan nan dalam bahaso inggrih baarti warno coklaik, Boy nan dalam bahaso inggrih baarti anak laki-laki, Kun artinyo anak laki-laki juo tapi dalam bahaso Japang karano inyo suko nonton anime Japang.
Tanboy Kun fokus mambuek konten khusus makan gadang atau mukbang makanan padeh. Inyo mangaku tainspirasi dari konten Matt Stonie jo Yuka Kinoshita. Videonyo nan bajudua "Gokil !! 2,5 Kg Nasi Padang Challange" adolah video partamo dalam channelnyo nan di upload tanggal 27 Oktober 2016. dan video "Gila!!! 10 Ayam dan 3 Cheese Burger McDonald Pake 2 Botol Samyang Nuclear 4x Lebih Pedas" nan diunggah 13 Juli 2019 alah ditonton labiah dari saratuih juta kali di YouTube.
Tahun 2020 Tanboy Kun mandapek panghargoan dari Diamond Play Button dari YouTube untuak YouTuber nan mamiliki labiah dari sapuluah juta pangikuik. Tanboy Kun parnah juo dapek panghargoan dari Global TV untuak kategori Video Content Creator Awards dalam nominasi Content Creator Kuliner Tafavorik di tahun 2021 nan kapatang.
Tanboy Kun alah kawin jo Anasiha Putri Sakina pado 12 Desember 2018 dan mamparoleh anak gadih nan diagiah namo Khaira.
Tanboy Kun sampaik saliang sindia jo Irfan Hakim. Irfan Hakim parnah mangaku masuak rumah sakik dek karano tantangan Tanboy Kun makan karipik padeh namun Tanboy Kun ndak picayo dan manjawek kalau Irfan Hakim cuma drama dan video Irfan Hakim jo kru lalok di RS itu dilabiah-labiahan karano hanyo numpang bariang sabanta sajo. Tanboy Kun akhianyo minta maaf ka Irfan Hakim satalah sabalunnyo kanai bully dek netizen di media sosial dan kini urang baduo tu alah damai.
Shaking beef

Shaking beef or bo luc lac (Vietnamese: bò lúc lắc, French: bœuf lôc lac) is a Vietnamese dish that consists of beef that has been cut into small cubes, marinated with soy sauce, fish sauce and oyster sauce, then sauteed in a wok with red onion and pepper before being served on a bed of fresh lettuce with slices of tomato and cucumber. Prior to French colonization, beef was considered a luxury ingredient in Vietnam, as cows were rarely slaughtered for food and were kept as working animals to be used for labor instead. This dish was, therefore, mostly reserved for formal events, such as wedding banquets and anniversaries, although now it has become a common food.
Shaking beef originated from the sidewalk eateries of Saigon. When the dish was developed, though it used ingredients brought over by the French, it also followed East and Southeast Asian culinary tradition, which calls for the meat to be cut into bite-sized cubes that can be easily handled with chopsticks and eaten without the use of cutlery. This detail gives rise to the first possible etymology for the dish. It was basically named bò lúc lắc because the small, cubed pieces of beef resemble playing dice, which are called hột lúc lắc in Vietnam.
Two other possible etymologies exist centered around the literal translation of bò lúc lắc and what lúc lắc is referring to. In the Vietnamese language, bò means “beef” and lúc lắc means “shaken” or “shaking”. Lúc lắc could describe the constant shaking of the wok that’s needed to get every individual steak cube evenly seared on all sides, while keeping them nice and juicy on the inside. Alternatively, it can be a reference to the motion of the beef cubes themselves. These diced pieces of meat are essentially “shaking” (moving back and forth) as they are tossed in the wok.
Shaking beef is now quite popular in the United States.
Over the years, shaking beef had also spread to neighboring Cambodia, where it is known as lok lak or loc lac (Khmer: ឡុកឡាក់), which are loanwords from Vietnamese lúc lắc. The dish is now so widely enjoyed in Cambodia that it has come to be considered one of the country’s national dishes. The initial Cambodian version of shaking beef consisted of high-quality steak cut into pieces and pan-seared in French butter, which stems from Indochina's French colonial past. Later, a simpler version influenced by Chinese culinary techniques emerged using cheaper cuts of beef and Chinese oyster sauce. The beef used in this version, which is the one generally eaten in Cambodia today, is cut into strips and not small cubes as is done in Vietnam.
Garlic fingers

Garlic fingers (French: Doigts à l'ail), also known as garlic cheese fingers, are an Atlantic Canadian dish, similar to a pizza in shape and size and made with the same type of dough. Instead of being cut in triangular slices, they are presented in thin strips, or "fingers".
Instead of the traditional tomato sauce and toppings of a pizza, garlic fingers consist of pizza dough topped with garlic butter, parsley, and cheese, which is cooked until the cheese is melted. Bacon bits are also sometimes added.
Garlic fingers are often eaten as a side dish with pizza, and dipped in donair sauce or marinara sauce.
In central Wisconsin and some other parts of the state, a similar dish is served, consisting of a pizza-like, typically thin crust topped with cheese and garlic butter or a garlic-butter-like mixture. It is cut into strips and often accompanied with marinara sauce. Called cheese fries and sometimes pizza fries or Italian fries, they are sold both in restaurants and in the frozen foods section of supermarkets.
Spaghetti aglio e olio

Spaghetti aglio e olio (Italian: [spaˈɡetti ˈaʎʎo e ˈɔːljo]; lit. 'spaghetti [with] garlic and oil') is a pasta dish typical of the city of Naples, Italy. Its popularity can be attributed to it being simple to prepare and the fact that it makes use of inexpensive, readily available ingredients that have long shelf lives in a pantry.
The dish was once also known as vermicelli alla Borbonica.
The dish is made by first lightly sautéing thinly sliced garlic in extra virgin olive oil, sometimes with the addition of red pepper flakes (dried chili—in which case its name is spaghetti aglio, olio e peperoncino). The oil and garlic are then tossed with spaghetti cooked in salted water. Finely chopped Italian parsley is then commonly added as a garnish.
Although cheese is not included in most traditional recipes, grated Parmesan or pecorino can be added, similarly to pasta allo scarpariello. Some recipes recommend adding some of the water from cooking pasta to the olive oil to create a sauce, but other recipes recommend simply stirring the oil into the drained pasta.
Зеленишка кървава сватба

Зеленишката кървава сватба е клане на 13 българи, извършено от гръцки андарти на 13 ноември 1904 година в леринското село Зелениче.
На 13 октомври 1904 година турски части разгромяват четата на основателя на андартското движение Павлос Мелас. Гърците решават да отмъстят за неговата смърт на българите, които са подвели турците, че това е четата на Митре Влаха. В основата на идеята е идеологът на Гръцката въоръжена пропаганда в Македония Германос Каравангелис, който споделя:
Предложението да се нападне село Зелениче, обаче е на капитан Евтимиос Каудис. С приложението ѝ се заема подпоручик Георгиос Катехакис (капитан Рувас), който събира чета от 60 души, която навлиза в Македония на 20 октомври 1904 година и се установява в село Лехово. От там на 13 ноември тръгват към Зелениче, където жител на селото Сульо от турски произход им показва къща, където се провежда сватба. Сватбата е организирана от българския търговец Стефан Гатев, който жени сина си. На самата сватба присъстват много негови роднини, приятели, както и местни турци. Андартите нападат към 22:30 часа и започват да стрелят по всички насъбрали се в къщата. В същия момент една част от четата стреля навън, ако случайно някой успее да се измъкне. Сред жертвите са младоженецът, негови приятели, две деца, както и деецът на ВМОРО Пандо Мечкаров, общо 13 души:
Георги Попхристов по това време е в Екши Су и научава за нападението над село Зелениче. Той заедно с други дейци на ВМОРО решават да засилят селските милиции и нареждат всички села да се пазят и да нападат андартските чети, ако ги видят.
Елена Готева от Зелениче разказва:
Кърджалийски пирамиди

Кърджалийските пирамиди са скални образувания, разположени в близост до град Кърджали, в землищата на селата Зимзелен и Бели пласт. Разположени са по ридовете Каяджик и Чуката в Източните Родопи. Формирали са се преди повече от 40 млн. години, когато Източните Родопи са били дъно на море. Красивите скали са се образували от утаената вулканична пепел и скални късове и наподобяват човешки фигури, коне, птици, обелиски. Някои фигури са лесно рушими, защото са изградени от чисти туфи. За разлика от тях тези скали, в които има и метални примеси, са значително по-здрави. Най-интересната група скали са Каменната сватба, в нея се намират пирамиди, които наподобяват хора и животни. Друга интересна група е Каменните гъби. През 1974 г. те са обявени за природна забележителност в България. Кърджалийските пирамиди са едни от най-посещаваните скални образувания в България.
Вкаменената сватба (известна също като Каменната сватба) се намира близо до село Зимзелен. В тази група се намират фигури с височина до 10 метра, наподобяващи хора, животни и други. Тази група е разположена на площ от близо 50 декара. Интересна е легендата, която разказва за обичаите в древността – Когато тръгнела сватбата, всеки, който зърнел лицето на булката, се вкаменявал. Така при една сватба духнал вятър, отвял воала, скриващ лицето на булката, и всички сватбари били вкаменени на мига. Интерес представлява и това, че самите фигури не са едноцветни. Това се дължи на наличието на различни метални оксиди.
Каменните гъби е варовиково образувание, разположено до село Бели пласт. То се е образувало преди милиони години, под въздействието на влагата и вятъра, който им е придал причудливи „гъбени“ форми, но с гигантски размери.
Сватба (филм, 1943)

„Сватба“ е български игрален филм от 1943 година на режисьора Борис Борозанов, по сценарий на Борис Борозанов и Кирил Попов. Оператор е Бончо Карастоянов. Музиката във филма е композирана от Парашкев Хаджиев.
Менче

Мѐнчето (умалително котле), наричано още бакър (синоним на мед), е малък меден домашен съд с разширено дъно и дръжка отгоре за носене и топлене на вода. Мѐнците (само мн.ч.) са по-големи от менчето.
Двойка менци, поставени в двата края на кобилица, са служели на жените да пренасят вода в старо време от водоизточници (извори, чешми, кладенци). Ползвали са се и за топлене на вода и готвене над огън.
Сватбен ритуал, при който в едно менче се слагат бяло и червено цвете. Бялото е символ на мъжкото начало, червеното – на женското. Булката рита менчето и според традицията което цвете първо се покаже – такава ще е първата рожба на семейството.
Вярва се, че плисната вода, преди потегляне на път пред някой от семейството, ще го предпази от беди, като че ли вода ги е отнесла. Повсеместен ритуал е в първия учебен ден директорът/деканът на учебното заведение да плисне вода от менче, откъдето минават учениците/студентите. Оттам е и пожеланието „Да ти върви по вода“.
Менците са често срещан елемент в повествованието във възрожденската ни литература. Т.к. често момите ходят до обществен източник на вода (извор или геран) с менци, на това място се събират момците, формирайки своеобразна седянка (място за срещи и разговори). В „Изворът на Белоногата“ на Петко Славейков е описана такава среща на извор.
Народна песен

Народната песен е народна лирическа, епическа или лироепическа творба в стихотворна форма.
Възниква от старинното синкретично народно творчество, което е свързвало поезия, музика и танц, които след това се развиват в отделни изкуства. Народната песен запазва от него способността да се пее, а понякога и танца – такива са например българските хороводни и др. песни, запазили остатъци от синкретизма.
Всяка народна песен се създава от народен певец, който се придържа към традициите в тематиката, композицията, художествените средства, стихосложението и т.н., но влага и нещо своеобразно. След това тя се разпространява и може да се преработи от много певци. Така се получават варианти на една и съща народна песен.
Българските народни песни са най-значителният, разнообразен, художествен дял в българското народно творчество. Записването и публикуването им започва късно, към началото на XIX век.
Отразяват различни аспекти от живота на народа, мислите, чувствата и идеалите му. Много от тях са елегични, защото са израз на неволята по време на турското иго и социалното потисничество, но същевременно показват жизнеспособността и бодростта на народа. Биват обредни (сватбени, календарни и т.н.), митически, юнашки, исторически, хайдушки и т.н. Пеенето на някои песни се съпровожда със свирене на народни инструменти: гусла, тамбура, гайда, кавал и др. Стихосложението им е народно-силабическо. Стиховете не се групират в строфи, в тях рядко има рими.
Рожден ден

Рожден ден се нарича годишнина (при всяка изминала година) от раждането на хора или животни, както и от създаването или учредяването на паметници, сгради, организации и др. Рожденият ден се празнува по различен начин в различните култури, обикновено с организиране на празненство, подаряване на подаръци, угощаване със сладкиши, торта и др. В някои култури съществува традиция, при която рожденикът духа свещи, поставени върху тортата, при което рожденикът си пожелава, което да му се сбъдне.
В България рожденикът черпи близките и приятелите си, а рождените дни често се празнуват със специален акцент върху семейството и общността. Обичайно рожденикът организира събиране в дома си или на любимо място, като кани близки роднини и приятели да се присъединят към празненството.
Традиционни български ястия като баница (сладкиш с пълнеж от сирене или други съставки) и шопска салата (свежа салата от домати, краставици, чушки, лук и сирене-фета) често се сервират заедно с домашно приготвени десерти като баклава или сладкиши, напоени с мед. Уникална българска традиция за рожден ден е рожденикът да дърпа ушите на всеки гост, когато пристига, което символизира пожелания за здраве и щастие през следващата година. Освен това е обичайно гостите да носят подаръци, цветя или малки знаци на признателност за домакина. По време на празника гостите водят оживени разговори, смеят се и разказват истории, създавайки скъпи спомени, които укрепват връзките на родство и приятелство.
Рожденият ден има културно значение, като някои възрасти се смятат за особено благоприятни. „Денят на пълнолетието“ (Seijin no Hi) отбелязва навършването на 20-годишна възраст, като отбелязва прехода към зрелостта. Семействата често отбелязват рождените си дни със специални традиции, като например изяждане на купа с дълги юфка за дълголетие или специално ястие от суши и сашими. Освен това японската традиция Oseibo включва подаряване на подаръци в израз на благодарност и добри пожелания, което превръща рождените дни във време както за празнуване, така и за размисъл върху личното израстване и постижения. В Япония Рожденият ден на императора е национален празник.
Рожденият ден се празнува с оживени фиести, изпълнени с музика, танци и вкусна храна. Една от популярните традиции е чупенето на пиняти – цветни фигурки от хартия, пълни с бонбони и лакомства. Приятелите и семейството се събират, за да се редуват да удрят пинятата с пръчка със завързани очи, което символизира преодоляването на препятствия и постигането на успех. Друг местен обичай е серената, при който близките изненадват празнуващия рождения ден с музикално изпълнение пред дома му. Мариачи (по принцип - изпълнители на сватбени и любовни песни/сватбари) или други музиканти свирят жизнерадостни мелодии, а приятелите и семейството се присъединяват към пеенето, създавайки празнична атмосфера, която улавя духа на радост и приятелство.
В САЩ обичаят е рожденикът да бъде черпен от гостите. Традиционно се изпълнява и песента „Happy Birthday To You“ ("Честит рожден ден на теб"), в която името на рожденика се включва в текста.
Алфа и Омега (филм)

„Алфа и Омега“ е 3D-анимационен филм, създадено от компанията Lionsgate. Премиерата е му в САЩ през 10 октомври 2010 г.
Кейт и Хъмфри са два вълка, които нямат нищо общо помежду си. Кейт е алфа вълк – за нея дисциплината, дълга и отговорниците са всичко. Хъмфри е омега вълк – приятелите, забавленията и лекомислените постъпки са най-важното в живота му. В света на вълците по неписан закон представителите на алфа и омега никога не се смесват, сприятеляват и събират по двойки. Като дъщеря на водача на западната глутница, Кейт трябва да се омъжи за Гарт, алфа син на лидера на източната глутница, съюз който не е продиктуван от любов, а цели да предотврати кръвопролитна война между двете глутници. Бракът между двамата е възпрепятстван, след като незабелязано от никого, Кейт и Хъмфри са прибрани от рейнджъри и преместени от техния дом в Джаспар парк, Канада в друг парк, в Айдахо, САЩ. Отчаяна да стигне навреме за сватбената церемония с Гарт и да предотврати война, Кейт няма друг избор освен да се съюзи с Хъмфри, за да се върне вкъщи. Враждуващи гледни точки, огромно разстояние, няколко мечки и морски свинчета са само част от приключенията по дългия път за дома. Скоро Кейт и Хъмфри откриват, че някъде по пътя между тях се е появило и ново чувство – любовта.
Межден

Межден е село в Североизточна България. То се намира в община Дулово, област Силистра.
Межден се намира на 7,3 km на изток от град Дулово, на 39 km от гр. Силистра и на 121 km от гр. Русе, на 81 km от гр. Добрич, на 78 km от гр. Шумен, на 126 km от гр. Варна и на 73 km от Разград.
Климатът е умерен. Преобладават черноземни почви. Отглеждат се предимно жито, царевица, фасул, пшеница, ечемик, тикви.
До 1942 година името на селото е Санър ени махле. По Букурещкия мирен договор от 1913 г. е дадено на Румъния. През 1940 г. е върнато на България по Крайовската спогодба от 1940 г. През 1985 година селото има 1105 жители.
Селото е населено с българи, турци и копанари.
Основната религия е православно християнство. В селото има два православни храма- „Свети вмчк. Димитър“- осветен на 8.11.1941 година и "Св. Николай Чудотворец", осветен на 9.10.2021 година.
Републикански път III-2077 минава през село Межден и северозападно от него се свързва с Републикански път I-7 при неговия 40,1 km. През селото ежедневно преминават автобуси по линиите: Добрич – Русе и Дулово – Варна. Има редовен железопътен транспорт по направленията Силистра и Самуил.
Сватбен обичай в селото: Свекървата с паничка мед се качва на каруцата при булката, топва пръст в меда и подава на булката да го оближе. След това булката топва пръст в меда и свекървата го облизва. През цялото време сватбарите викат: „Сладка булка, сладка свекърва!“ Колене на агне на Гергьовден.
Мратинци

Мратѝнци (Мратиньок) е обичай в българския народен календар, практикуван с цел предпазване от предполагаемите вредни влияния от демонично същество, наричано мратиня̀к (мрата̀), изобразявано като огромна черна кокошка и - според поверията, отнасящи се до него - причиняващо болести по кокошките и домашните птици. Известен е главно в Северна и Западна България и се чества на 14 ноември (в православния календар това е денят на апостол Филип, свързван традиционно с началото на Коледните пости и с края на сватбения сезон). На някои места в Западна България с Мратинци се обозначава периодът 11 – 16 (21) ноември, явяващ се местен вариант на Вълчите празници. Мратинските нощи са считани за по-опасни дори и от Мръсните дни (и нощи) - време, в което, в старинните представи, вилнеят най-опасните и болестотворни зли сили (в действителност болестите се причиняват основно от различни вируси, паразити и микроби).
Ритуалът се изпълнява от жени. За да умилостивят мратиняка, на този ден колят пиле (обикновено - петле, т.е. мъжко дете на кокошка), за предпочитане - черно. Много рано сутринта стопанката (обикновено най-възрастната жена вкъщи) отива в курника, улавя нареченото за жертва пиле и го занася при къщния праг (постамент в основата на вратата). Там една от по-младите жени излиза отвън, за да ѝ помогне в заколването на птицата. Възрастната остава в къщата и двете държат пилето през прага така, че главата му да е вътре, а тялото извън къщата. Когато възрастната опре ножа до врата на пилето, по-младата пита: „Какво колиш?“, на което по-възрастната отговаря: „Коля мратиняк.“ и заколва пилето, отправяйки му следната реплика: „Не те колим ние, но те коли мратиняк.“
Пилето се сготвя и изяжда, а перушината се запазва и при случай перата се горят за лекуване (чрез прекадяване с дим) на разни болести. Пациентите са болни от родилна треска жени (лехуси) и деца, болни от треска, главоболие, кръвотечение от носа. Запазват се и главата и краката на пилето, които се завързват с червен конец и се окачат при огнището или над вратата - като апотропей. Някъде (Ломско) пазят и стомаха на пилето, с който лекуват нощно напикаване при децата.
В Ботевградско пилето се коли в къщата зад вратата, къде сяда полазникът (първият влязъл - човек или добитък, по качествата на който се гадае за бъдещето на дома) на Игнажден. Като инструмент се използват крояческите ножици, които след това се връзват здраво и стоят така до 21 ноември (Въведение Богородично) - в ритуалите на Вълчите празници, това се прави за предпазване от нападения от вълци.
Годеж (обичай)

Годежът обикновено се прави на голям празник – Коледа, Ивановден, Великден. На него се канят много гости, роднини на момчето и съседи, приготвя се тържествена трапеза, пеят се песни, играят се хора.
Като годежен дар момичето получава китка увита от „сватбено цвете“. Често тя е „златна“ (посипана с варак), завързана е с червен конец, и към нея е прикрепен наниз монети или пръстена на момчето. Родителите на момчето носят и бъклица вино и шише с ракия.
Преди да седнат на трапезата се заплаща „бащино право“. Това е пазарлък, при който момковият баща дава няколко монети, а бащата на момичето казва: „Още, свате, още!“. Това продължава, докато присъстващите роднини не кажат: „Е доста! От Бога повече“. Парите не надвишават стойността на „чеиза“ на момичето. Бъдещите сватове благославят с бъклицата вино, след което разчупват на две пита, с купчинка сол върху нея. От тази пита дават на всички по залък, а двамата млади отхапват от едно общо парче. Оттогава нататък двете семейства се смятат за родственици. Като знак за новото ѝ положение, момата започва да носи годенишкия си наниз и празнични дрехи, дори когато жъне. На Коледа тя приготвя специален кравай за годеника, който задължително коледува в нейния дом.
В периода между годежа и сватбата се подготвят уговорените между двете семейства дарове. На седенки в дома на годеницата, с много веселие и песни – припевки, се довършва чеиза ѝ.
Миропомазване

Миропома̀зване (миропомазание) е тайнство, ритуал в православната литургична традиция.
Миропомазването е едно от седемте основни църковни тайнства. В православната традиция то се извършва непосредствено след кръщението. Физическата му страна включва нанасянето на предварително осветено миро върху челото, ръцете и краката на приемащия кръщение. Символиката на това тайнство е свързана с печата на Светия Дух, който възстановява първоначалната чистота на човешката природа и божественото подобие, осквернено от първородния грях.
При извършване на Миропомазването се изрича молитвената формула:
Тя препраща към символиката на празника Петдесетница (слизането на Светия Дух над апостолите и създаването на Христовата Църква).
Миро̀то, известно и като елей, (светѐно масло) се приготвя от специална смес, съдържаща елей (зехтин), бяло вино (което служи за предпазване на врящия зехтин от прегаряне, а подсилено със спирт, то има ролята на разтворител) и обикновено между 20 до 57 други съставки (благоуханни смоли, треви, корени, етерични масла и есенции). Броят и видът на съставките на мирото, което се приготвя за култова употреба в Православната църква, не е строго установен. Право да варят миро имат поместните православни църкви, като ритуалът се извършва от патриарха на Велики Четвъртък (в седмицата преди Възкресение Христово). Наричано още „елей на радостта“, мирото и Миропомазанието запечатва във всички християни дара на тяхното тройно служение – царско, свещеническо и пророческо.
Prince Karl of Leiningen

Prince Karl of Leiningen (Karl Vladimir Ernst Heinrich; 2 January 1928 – 28 September 1990) was the second son of Karl, 6th Prince of Leiningen (1898–1946) and his wife, Grand Duchess Maria Kirillovna of Russia. She was the elder daughter of Grand Duke Kirill Vladimirovich of Russia and Princess Victoria Melita of Edinburgh. As such, Karl was a great-great-grandson of both Queen Victoria of the United Kingdom and Emperor Alexander II of Russia (as Victoria Melita and Kirill Vladimirovich were both grandchildren of Alexander II).
Born in Coburg, Germany, he worked mainly as a salesman in Paris as a young man. With his wife, Karl subsequently resolved to take up a business career in Toronto, Canada. Eventually, he became an executive at a brokerage firm.
Karl met Princess Marie Louise of Bulgaria in Madrid, where she was living with her mother. She was the only daughter of Boris III of Bulgaria by his wife Princess Giovanna of Italy. Karl announced his engagement to Marie Louise in December 1956. They married in a Bulgarian Orthodox Ceremony in Cannes on 19 February 1957, following a quiet civil ceremony on February 14 in Amorbach, Germany. Amorbach had been the residence of the House of Leiningen since 1803, and the town's streets were lined with hundreds of cheering spectators; Karl's family owns huge estates in South Germany, and was considered to be one of the wealthiest of Germany's noble families. As of 1957, his family's fortune was valued at $1.5 billion. The couple also married in a Greek Orthodox religious ceremony in Cannes on 20 February 1957.
After the couple's wedding, they lived in Madrid until June 1958. Karl traveled to Canada early in their marriage, and the couple decided to settle there. The marriage produced two sons:
The marriage was unhappy, and Karl and Marie Louise divorced on 4 December 1968. Later in life, Karl reminisced, "Princes are expected to marry princesses, so I married Marie-Louise, the daughter of Bulgarian ex-King Boris III". After the divorce, Marie Louise and their two sons moved to the United States, where they attended a military academy.
Karl eventually became a naturalized Canadian citizen. He later moved to Zürich. Persuaded by some Jewish friends to visit Israel, Karl eventually found a job through the help of new-found Israeli friends. He subsequently moved there, rarely leaving except for short visits with his family. He lived in Israel until his death on 28 September 1990 in Vered Hagalil.
උඩරට (නෛතික කලාපය)

ශ්‍රී ලංකාවේ පිහිටි සංස්කෘතිකමය සහ ඓතිහාසික වැදගත් භූ කළාපයකි. ක්‍රි.ව. 1815 මාර්තු මස දක්වා සිංහලේ නමින් ස්වෛරීය රාජ්‍යයක්ව පැවති ප්‍රදේශය මෙයට අයත් භූ සීමාව වේ.
1815දී උඩරට ගිවිසුම මගින් මෙම ප්‍රදේශය සහ එහි ජනතාවගේ පාලනය කොන්දේසි 12කට යටත්කොට බ්‍රිතාන්‍ය අයර්ලන්ත එකඟවූ රාජ්‍යයට පවරාදෙන ලදී. ක්‍රි.ව. 1817දී මෙම කලාපය ඈඳා බ්‍රිතාන්‍ය ලංකාවේ කොටසක් බවට පත්කරන ලදී.
වර්තමාන දේශපාලන සහ පරිපාලන සීමා අනුව උඩරට ප්‍රදේශය පහත පරිදිවේ.
උ‍‍‍ඩර‍ට ප්‍රදේශයේ ස්ථීරව පදිංචිව සිටි සිංහලයන්‍ ගෙන් පැවතඑන ජනතාව උඩරට ජනතාව ලෙස සැලකේ.
උඩරට මිනිසුන් භාවිතා කර පැරණි සිංහල හාෂාව වේ
අතීතයේ සිංහල රා‍ජධානි‍යේ බලපැවැත්වූ සිංහල නීතිය වර්තමානයේ බලපැවැත්වන්නේ උඩරට සිංහලයන‍ට පමණක් බැවින් වර්තමානයේ මෙම නීති උඩරට නීතිය නමින් නිතර හැඳින්වේ.
සිංහල නීතිය හෙවත් උඩරට නීතිය

සිංහල නීතිය (උඩරට නීතිය) අතීතයේ සිට සිංහල රාජධානියේ පැවති නීති පද්ධතියයි. ලන්දේසී සමය දක්වා මුළු රටම මෙම නීතියට යටත් විය. 1815 ඉංග්‍රීසීන්ට යටත් වන තෙක් කන්ද උඩරටට සීමා වූ සිංහල රාජධානියේ පැවති එකම නීති හා සිරිත් පද්ධතියයි. උඩරට නීතිය අලිඛිත එකක් වූ අතර සිරිත් ලෙස පැවති රීති සමුදායක් ලෙස සැලකිය හැකිය. 1815 ට පෙර උඩරට නීතිය එම ප්‍රදේශයේ සියලුම පුරවැසියන්ට ජාතිය, ආගම හෝ කුලය නොසලකා අදාල වූ ප්‍රාදේශීය නීතියක් ලෙස පැවතිනි.
යුද්ධය අවසානයේ දී 1815 මාර්තු මස 02 වන දින මහනුවර මගුල් මඩුවක රැස් වූ බ්‍රිතාන්‍ය ආණ්ඩුකාර රොබට් බ්‍රවුන්රිග් සහ උඩ රට ප්‍රධානීන් අතර ඇති කොට ගත් ගිවිසුමෙන් උඩරට රාජ්‍යයේ පාලනය බ්‍රිතාන්‍යයන් වෙත පවරා දෙනු ලැබිය.බ්‍රිතාන්‍ය 3වන ජෝර්ජ් රජු නියෝජනය කරමින් බ්‍රවුන්ග් ආණ්ඩුකාර වරයාද උඩරට වැසියන් වෙනුවෙන් අදිකාරම්,දිසාවේවරු සහ වෙනත් නිලධාරීහු පිරිසක් ද 1815 මාර්තු 10 දින මෙම ගිවිසුම අත්සන් තැබුවේ ය.මෙය 1815 උඩරට ගිවිසුම ලෙස හැඳි වේ. Edite by shamal asith
ඉංග්‍රීසීන් උඩරට නීතිය අශිශ්ට නීතියක් ලෙස සලකන ලද අතර අත් පා කපා දැමීම, බහු පුරුෂ සේවනය අනුමත කිරීම යනාදී කරුණු ඔවුන් නොරිස්සූහ. එම නිසා උඩරට නීතියේ එවැනි කොටස් අවලංගු කිරීමට ඉංග්‍රීසීන් කටයුතු කලහ.
ඉංග්‍රීසි නීතිය ප්‍රාදේශීය නීතියක් වශයෙන් උඩරට පලාතට ඇතුලත් වන සියලු දෙනාටම අදාල වන බව ඉංග්‍රීසීහු දැන සිටියහ. එනිසා ක්‍රමිකව එම තත්වය වෙනස් කිරීමට ඉංග්‍රීසීන් කටයුතු කලහ.
දැනට වලංගුව පවතින 1952 අංක 44 දරණ උඩරට විවාහ සහ දික්කසාද පනතේ පළමුවන උපලේඛනයේ 1. මධ්‍යම පළාත 2. උතුරු මැද පළාත 3. ඌව පළාත 4.සබරගමුව යන පළාත් හතරත්
දෙවන උපලේඛනයේ 1. උතුරු පළාතේ වවුනියා දිස්ත්‍රික්කයේ නැගෙනහිර චින්න චෙට්ටිකුලම් කෝරලය සහ බටහිර චින්න චෙට්ටිකුලම් කෝරලයත් තිරුක්කුමුලෙයි දකුණු කෝරලයත් 2. නැගෙනහිර පළාතේ මඩකලපුව දිස්ත්‍රික්කයේ බිම්තැන්න පත්තුව, වෑගම්පත්තුව සහ පානම් පත්තුවත් ත්‍රිකුණාමල දිස්ත්‍රික්කයේ කඩ්ඩුකුලම් පත්තුවත් 3. වයඹ පළාතේ කුරුණෑගල දිස්ත්‍රික්කයත්, පුත්තලම් දිස්ත්‍රික්කයේ දෙමළ ගත්පත්තුවත් උඩරට පළාත් වශයෙන් නීතිගත කර තිබේ.
1938 අංක 39 දරණ ආඥාපනතින් නීතිගත කර ඇති අතර 1944 අංක 25 දරණ ආඥාපනතින් සංශෝධනයට ලක්කර ඇත.
මෙම ආඥාපනතේ
යන ශීර්ෂ හයක් යටතේ විධිවිධාන සලසා ඇත.
අවලංගු කළ නොහැකි ඔප්පු
කිසිසේත් අවලංගු කළ නොහැකිය.
අවලංගු කළ නොහැකි ගණයට නොවැටෙන යම් තෑගි දීමක්, ප්‍රදානයක් අවලංගු කරනු ලබන විට එයින් ප්‍රදානලාභියාට සිදුවූ පාඩුවක් වෙතොත් ඒ සඳහාද ඔහු විසින් ඒ දේපොලෙහි යම් සංවර්ධනයක් හෝ ඉදිකිරීමක් කර ඇත්නම් ඒ සඳහා දරන්නට වූ වියදම්ද සැලකිල්ලට ගෙන යම් වන්දියක් තෑගි ලැබුම්කරුට දීමනාකරු විසින් ගෙවිය යුතුවේ.
අයෙකුගේ මරණින් පසු ඉඩම් උරුමය පිළිබඳ සිංහල නීතිය
තරමක් සංකීර්ණ නීතියකි.