Национален музей Барджело

Националният музей „Барджело“ (на италиански: Museo nazionale del Bargello) е музей във Флоренция, Италия, посветен на скулптурата, който е част от Mузеите „Барджело“ заедно с параклисите на Медичите, Орсанмикеле, Палацо Даванцати и Палацо Мартели.
Неговата колекция от ренесансови статуи се счита за една от най-забележителните в света: включва шедьоври на Микеланджело, Донатело, Гиберти, Челини, Джамболоня, Аманати и други важни скулптори, както и голяма колекция от приложни изкуства, организирани предимно по вид.
Името му идва от двореца Барджело, в който се помещава: средновековен дворец, паметник на архитектурата.
През 1840-те г. барон Сиймор Киркъп заедно с други сътрудници финансира серия проучвания в параклиса на Санта Мария Мадалена в двореца и затвора Барджело. На 21 юли 1840 г. художникът-реставратор Антонио Марини открива портрет на Данте Алигиери, който според Джорджо Вазари е нарисуван от Джото. Това незабавно води до възстановяването на обкръжаващата среда с помощта на архитекта Франческо Леони в сътрудничество с Паскуале Почанти. След шума, предизвикан от откритието, през 1857 г. започва възстановяването на цялата сграда.
След прехвърлянето на затвора в Монументалния комплекс „Мурате“ възстановяването на комплекса е решено през 1859 г. То продължава до 1865 г. и под ръководството на Франческо Мацей, който възстановява древния външен вид и се опитва да възстанови или преработи архитектурните орнаменти от нулата. Той поверява живописните декорации на стаите на Гаетано Бианки, който е вдъхновен от паметници от същата епоха.
През 1865 г. Националният музей е открит на приземния етаж, където са създадени две оръжейни зали с предмети, идващи от Оръжейната на Медичите и от Гардероба на Палацо Векио, както и зала със скулптури от XV и XVI век. Скулптурите от Салона на петстотинте в Палацо Векио, който междувременно става седалище на Италианския парламент, са поставени в залата на първия етаж.
Впоследствие от Уфици идват както бронзови и мраморни скулптури, така и колекциите от приложни изкуства: майолика, восък, кехлибар, слонова кост, бижута, емайли и малък бронз, някои от които са прехвърлени през 1928 г. в Музея на среброто. Други експонати постъпват както от дарения, така и от заеми от частни лица и обществени институции: печатите от Държавния архив и монетите от Монетния двор. Накрая, вследствие на обединението на Италия и последвалото разпускане на монашеските ордени, пристигат скулптури на Лука дела Робия и свещени златарски произведения. По случай Стогодишнината на Донатело през 1887 г. залата е предназначена да приюти негови творби.
Колекцията на лионския антиквар Луи Каран е дарена през 1888 г., дарението на Конти е през 1886 г., дарението на Константин Ресман е през 1899 г. и дарението на Франкети е през 1906 г., обогатявайки сектора на приложните изкуства.
Едва засегнат от наводнението през 1966 г., впоследствие музеят претърпява серия от реставрации, модернизиране на системите и реорганизация на колекциите.
Дворецът е построен през 1255 г. Първоначално е предназначен за управителя на Флоренция, наричан „капитан на народа“. Впоследствие става резиденция на подеста, а по-късно там се помещава Съветът на правосъдието. От 1574 г. е седалище на капитана на полицейската стража (барджело), от където произлиза и името му. Преди да бъде превърнат в музей през 1859 г., служи за казарма и за затвор.
Замислен като отбранително съоръжение, Барджело представлява правоъгълна по план каменна постройка, увенчана със зъбери. В един от ъглите ѝ се издига висока, четвъртита кула – камбанария. Фасадата е лишена от украса, като се изключат двата корниза, опасващи зданието, и двата реда неголеми прозореца, поставени високо над земята. Вътрешният двор, в средата на който има кладенец, е с неправилна форма. Стените му са покрити с релефни гербове на флорентински управители. От три страни е обкръжен с галерии, а на четвъртата има каменна стълба, водеща към лоджията на втория етаж. Стълбата е построена през 14 век от архитекта Нери ди Фьораванте, а лоджията от Тоне ди Джовани през 1319 г.
Дворът с портик от три страни с кръгли арки върху осмоъгълни колони, е построен през XIII век и е обогатен през следващия век от веранда и стълбище в Готически стил, построено от страната без портик от Нери ди Фиораванти между 1345 и 1367 г.
С предназначението на двореца като затвор арките на лоджията и верандата са затворени. През втората половина на XIX век дворът е част от сградата, на която е придадена най-голяма стойност чрез реставрациите на Франческо Мацей, лоджиите и верандата са отворени отново и са възстановени оцелелите гербове на подестите и съдиите, а сводовете под лоджиите са изографисани от Гаетано Бианки със знамената на областите и някои гербове на подеста.
Инсталацията представя скулптури от Палацо Векио и Градина „Боболи“, и Градина „Кастело“. В центъра на двора се намира изящен осмоъгълен кладенец. Тук са изложени и някои ценни мраморни статуи, като шестте алегорични скулптури на Бартоломео Аманати, Океан от Джамболоня, някои релефи от Бенедето да Маяно и т. нар. Cannone di San Paolo от Козимо Чени (1638 г.).
В нея се влиза от източната страна на двора. Това са две зали, обикновено предназначени за временни изложби, в които първоначално обикновено са се помещавали някои скулптури от периода преди Ренесанса, като Мадоната с Младенеца от Тино да Камаино или групата на Тримата аколити от Арнолфо ди Камбио, днес на първия етаж.
Залата е преустроена в средата на XIX век от Гаетано Бианки. След това в нея е поставена оръжейната колекцията на Медичите и трофеи, и знамена. След наводнението от 1966 г. залата е варосана и днес е останала само фреската на Джото Богородица с Младенеца и молещи се хора. Лучано Берти я прави зала на скулптурата от XVI век, като някои произведения идват през 1874 г. от Уфици.
Тя заема по-голямата част от приземния етаж. Обширното помещение е разделено с масивни стълбове, които поддържат свода. Тук е разположена скулптурната колекция, съдържаща творби на Бенвенуто Челини, Николо Пизано, Якопо Сансовино, Джамболоня, Николо Триболо и други.
Сред многобройните творби се открояват тези на Микеланджело Буонароти с някои ранни творби като Бакх (1497 г.) – първата му кръгла скулптура, изваяна на 22-годишна възраст и една от много редките светски теми на великия художник, преди да бъде залят от вълната на религиозност, яростно проповядвана от Джироламо Савонарола. Фигурата на клатушкащия се пияница, почти балансиращ на един крак, е изваяна във величествен, добре моделиран стил, напомнящ на класическите скулптури. От друга страна Тондо „Пити“, датиращ от 1504 г., е частично незавършен барелеф, представящ Мадоната с Младенеца Исус и Младенеца Свети Йоан, в който някои историци виждат признаци на влиянието на подобни композиции на Леонардо да Винчи. Давид-Аполон датира от 1530 - 1532 г. и не е ясно интерпретиран. Портретът на Брут от 1539 г. е единственият оцелял бюст на Микеланджело, който според Вазари представлява Лоренцино де Медичи, наречен „Лоренцачо“ („лошият Лоренцино“) заради убийството на братовчед му херцог Алесандро де Медичи.
Залата е заобиколена от някои малки творби, вдъхновени от Микеланджело, дело на Бартоломео Аманати, Николо Триболо и Бачо Бандинели.
Творбите на Бенвенуто Челини се открояват с по-развит и изискан стил (като оригиналните малки бронзови изделия от основата на Персей с главата на Медуза на Пиаца дела Синьория, мраморните скулптури Ганимед и Нарцис и бюстът на Козимо I) и Джамболоня, представен от един от неговите шедьоври – пъргавият бронзов Меркурий от 1576 г.
От Андреа Сансовино е Бакх от около 1515 г., който умишлено се отклонява от работата на Микеланджело, докато бронзовият релеф е интересна творба на Винченцо Донати. Има и Алегория на Фиезоле на Николо Триболо.
В нея се съхраняват произведения от слонова кост, които влизат в Барджело през 1889 г. с колекцията на Луи Каран – френски антиквар, който дарява колекцията си на Флоренция. Оформлението, пренаредено през 1988 г., е обогатено с артефакти от дърво, кожа и кост с подобно предназначение. По стените има картини и дървени статуи.
Параклисът на първия етаж с оживален цилиндричен свод и еднодъгови прозорци е построен след 1280 г. Тук са спирали осъдените на смърт , преди да започнат пътуването си към бесилката, подпомагани от Батути де Нери, които са били част от Компанията на Санта Мария дела Кроче ал Темпио (едно от най-известните братства в града, което е имало сред задълженията си да помага на осъдените на смърт в последните часове от живота им). Предвид тази употреба могат да бъдат обяснени фреските от 1340 г., приписвани на ателието на Джото: на страничните стени Историите на Света Мария Египетска, Света Мария Магдалина, Св. Йоан Кръстител – блестящи примери на изкупени каещи се и грешници; на входната стена и на задната стена Рай, където сред избраните е изобразен и Данте Алигиери, държащ „Комедията“, което е най-старият му портрет и вероятно най-близък до реалността.
На задната стена има и две фрески от края на XV век с Мадоната с Младенеца от Себастиано Майнарди и Каещия се Свети Йероним от Бартоломео ди Джовани.
С превръщането на сградата в затвор стенописите са избелени и стаята е разделена на два етажа, като единият е предназначен за настаняване на осъдените на смърт, очакващи екзекуцията, а другият е килер. С възстановяването на обкръжаващата среда в средата на XIX век хорът и катедрата от Бернардино дела Чека от Сан Миниато ал Монте са поставени в параклиса, докато триптихът на Джовани ди Франческо е поставен на олтара и накрая във витрините са поставени златарски произведения.
До 1888 г. залата е наречена на името на Херцога на Атина Готие VI дьо Бриен и към нея принадлежи гербът на стенописите. Днес тя съхранява част от предметите, дарени от френския антиквар Луи Каран: произведения на златарското изкуство, емайли от Лимож, метали, индийски предмети, скулптури и картини.
С превръщането в затвор на двореца залата през 1574 г. е разделена на три. Едва с реставрацията от XIX век тя е върната в оригиналния си размер, като е оформена с произведения на восъчно моделиране на Гаетано Дзумбо, средновековни печати и гоблени от колекцията на френския антиквар Луи Каран. От 1982 г. в залата се съхраняват ислямски предмети от колекциите на Великия херцог и на Каран, Фракети и Ресман, включително метални предмети от XIII – XV век, майолика, слонова кост, скъпоценни камъни, оръжия, пет килима и тъкани. През юли 2006 г. в залата е разбита витрина (алармата не се задейства) и са откраднати три изключително ценни бижута: златна огърлица от XII век, чифт обеци и пръстен с висулка от XIII век.
Залата, построена между 1340 и 1345 г. от Нери ди Фиораванте с издигането на двореца, е била използвана като зала за Генералния съвет. Реставрирана между 1857 и 1865 г., украсена с фалшиви стенописи, в нея през 1887 г. са поставени скулптури на Донатело по повод петата годишнина от рождението му и такива от ранния флорентински XV век, подредени симетрично според музеологичните предписания от XIX век.
Сред запазените шедьоври се открояват някои от най-добрите творби на Донатело, като Сан Джорджо от ниша в Орсанмикеле, двамата Давид: младежки от мрамор (1408-1409 г.) и много известният от бронз от около 1440 г., красиво моделиран чрез изненадваща хармония в различните триизмерни изгледи и първото голо тяло в западното изкуство след римското изкуство. Другите му творби са бюстът на Николо да Уцано – портрет с подчертан реализъм от теракота, Марцоко (1418 - 1420) – лъв от пиетра серена, подпрял лапа на символа на Флоренция, който става символ на града откакто е поставен на Пиаца дела Синьория (днес на площада стои неговото копие), и творбите на неговата зрялост като бронзът Attys-Amore, реставриран през 2005 г., и Разпятие.
В тази зала има и важни произведения на други художници, като двата известни панела на Жертвоприношението на Исак, които Лоренцо Гиберти и Филипо Брунелески обединяват, за да участват в публичния конкурс от 1401 г. за изграждане на северната врата на Баптистерия на Сан Джовани. Те са всеобщо признати като първите произведения, където се забелязва преодоляването на Готическия стил и отиване към по-голям Класицизъм, типичен за Ренесанса.
Други творби са тези на Агостино ди Дучо, Микелоцо, Лука дела Робия (творби от скулптурния период, преди изобретяването на полихромната теракота, като Историите на Свети Петър и Мадона дела Мела) и Дезидерио да Сетиняно – ученик на Донатело, представен тук от дървения Сан Джованино, приписван преди това на Донатело, и от мраморния барелеф Мадона Панчатики.
Верандата, построена между 1317 и 1320 г. по проект на Тоне ди Джовани, е зазидана и разделена на килии с превръщането на двореца в затвор. С реставрациите от XIX век е реставрирана, изписана от Гаетано Бианки със средновековни декорации и снабдена с камбани от тоскански църкви. През 1932 г. е направена нова аранжировка със скулптури от XVI век, предимно от декорациите на фонтани и градини. Сред тях серията от бронзови животни от Джамболоня, идващи от пещерата на Вилата на Медичите в Кастело, сред които има някои екземпляри с невероятен реализъм, като Обикновенa калугерица или Пуяк, по онова време екзотично животно.
Залата, построена между 1260 и 1280 г., впоследствие е разделена на три помещения, използвани като килии. През 1865 г. с реставрацията и украсата на Гаетано Бианки и Брацини, тя съхранява бронзови и малки бронзови предмети от Уфици, през 1888 г. заменени със стъкло, злато, медали от колекцията Канар, а накрая през 1983 г. – с дарението на антикваря Джовани Бруцикели. Залата, посветена на колекцията на Бруцикели, съдържа и мебели от XVI век. От 4 ноември 2021 г. помещението е затворено, а колекциите са преместени в другите помещения на музея.
От 1888 г. в залата е изложена музейната колекция от италианска и чужда майолика. Основното ядро, съставено от колекциите на Медичите, е съставено от експонати предимно от работилници в Урбино. Залата е обогатена с нови експонати и от даренията на Алесандро Форези, Антонио Конти, Луи Каран, Вилхем Боде, Луиджи Пиза и Джузепе Вай Джепи, а през 1997 г. от наследството на Пилитери и през 1999 г. от наследството на Миделдорф. По стените има глазирана керамика от работилницата на дела Робия: Тондо от Джовани дела Робия със Св. Франциск от Асизи, Тондо от работилницата на Джовани дела Робия със Света Урсула, тондо от Лука дела Робия Млади с брачна емблема на семействата Бартолини/Салимбени със символите на начинанието на Медичите, пано от работилницата на Джовани дела Робия със срещата между св. Бенедикт и крал Тотила, тондо, дело на работилницата на Андреа дела Робия, с капитула на катедралата във Флоренция, и тондо от Джовани дела Робия с брачния герб на семействата Гаетани/Минербети от 1493 г.
Залата е била използвана като затвор през 1574 г. и е реставрирана през 1865 г., украсена с гербовете на някои флорентински семейства от Гаетано Бианки. Тя е украсена със скулптури от втората половина на ХV век, предимно от Уфици, от колекциите на Медичите и на Лотарингите.
Сред изложените творби се откроява бронзовият Давид от Верокио (около 1470 г.), с реализъм, почти противоположен на класицизма на Донатело. Деликатната Дама дел Мацолино и бюстът на Пиеро ди Лоренцо де Медичи са дело на един и същи творец. Тук са изложени и други бюстове на известни ренесансови фигури, като Младият войн от Антонио дел Полайоло, портретът на Батиста Сфорца от Франческо Лаурана и този на Пиетро Мелини от Бенедето да Маяно. Има и множество скулптури, както статуи, така и релефи, от Мино да Фиезоле и Антонио Роселино.
В нея се помещава една от най-важните колекции от малък бронз, като основното ядро принадлежи на колекциите на Медичите. Със сигурност първи в Италия по отношение на качество и размер, тук има някои произведения с абсолютна стойност като Херкулес, който кара да „избухне“ Антей от Антонио дел Полайоло и Ганимед от Бенвенуто Челини, както и произведения на Джамболоня и Андреа Бриоско, нар. Ричо. В тази зала се намира и ценната камина, дело на Бенедето да Ровецано.
С дестинацията на двореца като затвор залата е разделена на четири, за да се получат килии. С реставрацията от XIX век тя е украсена първо с теракотени скулптури, а след това с произведения на Бенвенуто Челини. През 1972 г. е посветена на творчеството на Андреа дела Робия. Сред най-забележителните творби са Бюстът на дете, Портретът на младо момиче, Мадоната на архитектите и Мадоната на възглавницата, изискани глазирани теракоти в елегантно синьо-бяло.
Залата е оборудвана с произведения на Джовани дела Робия и други сътрудници и сродни художници. Откроява се голяма полихромна глазирана теракотна скиния, пример за стила на твореца, който в сравнение с предишните художници от семейство Дела Робия се опитва да използва всички технически възможни цветове, характеризиращи неговите произведения за полихромия, обикновено пентахромия от бяло, синьо, жълто, зелено и кафяво.
В нея са събрани доспехи, хладни и огнестрелни оръжия от периода на Ранното средновековие до XVII век. Много от тях са с високохудожествена изработка. Тук се съхраняват останките от оръжейната зала на Медичите и Урбино, обогатени от даренията на Каран и Ресман.
Преустроена е през 1990 г. и тук се намират колекцията от медали от Барджело и скулптура от бароковата епоха, вкл. и бюстът на Костанца Бонарели от Джан Лоренцо Бернини.
Колекцията от медали на Медичите и Великия херцог, сред най-богатите в Италия, също благодарение на поредица от покупки и допълнения, които достигат до наши дни, може да бъде посетена предимно само по молба: тежък е споменът за сериозната кражба през 1932 г. на единствения известен пример в света на златен медал на Пизанело, унищожен малко след това.