davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Ki Hadjar Dewantara

Ki Hadjar Dewantara lair ing Ngayogyakarta, 2 Mèi 1889 – pati ing Ngayogyakarta, 26 April 1959 ing umur 69 taun; iku pelopor pendhidhikan kanggo kaum pribumi Indonésia ing jaman panjajahan Walanda.
Lair kanthi jeneng Radèn Mas Suwardi Suryaningrat, Ki Hajar Dewantara ngadegaké perguruan Taman Siswa sing mènèhi kasempatan marang para pribumi supaya bisa olèh pendhidhikan kaya déné para priyayi utawa wong-wong Walanda.
Tulisan Ki Hajar Dewantara sing misuwur ya iku "Yèn Aku Wong Landa" (irah-irahan asli: Als ik eens Nederlander was), dipacak ing ariwarta de Expres duwèké Dr. Douwes Dekker, taun 1913. Artikel iki ditulis sajeroning kontèks rencana pamaréntah Walanda ngumpulaké sumbangan saka Hindhia Walanda (Indonésia), sing wektu iku isih durung mardika, kanggo prayaan kamardikan Walanda saka Prancis.
Ki Hajar Dewantara séda tanggal 26 April 1959 lan disarèkaké ing Wijayabrata, désa Mlathi, Sléman, Yogyakarta. Tanggal lairé, 2 Mèi, sabanjuré didadèkaké Dina Pendhidhikan Nasional ing Indonésia. Ki Hajar Dewantara dikenal minangka Bapak Pendhidhikan Indonésia lan pasuryané bisa dideleng ing dhuwit kertas pecahan Rp 20.000 taun emisi 1998.
Zaman Édan

Jaman Édan iku buku sing ditulis déning Kamadjaja ing taun 1964. Buku iki isiné bab studi tèks Serat Kalatidha anggitan R. Ng. Ranggawarsita.
Ing jero buku iki Serat Kalatidha diwedhar nganti jinggleng lan dipertal ing basa Indonésia. Saliyané iku uga ana pambuka sing ditulis déning Ki Hadjar Dewantara prakara status basa Jawa minangka basa laladan ing nagara Indonésia sawisé Indonésia diproklamasèkaké ing 17 Agustus 1945.
Dewi Sartika

Dewi Sartika (Bandhung, 4 Dhésèmber 1884 - Tasikmalaya, 11 September 1947), punika tokoh Sundha ing widhang pandhidhikan kaliyan kabangkitan kaum èstri. Dipunakeni satunggiling Pahlawan Nasional déning Pamaréntah RI taun 1966.
Dewi Sartika miyos saking kulawargi ménak (Priyantun) Sundha, Nyi Radèn Rajapermas kaliyan Radèn Somanagara. Sanadyan nglanggar tradhisi kala punika, tiyang sepuhipun nyekolahaken Dewi Sartika wonten ing satunggiling sekolah Walandi. Sasampunipun bapanipun séda, lajeng Dewi Sartika dipunopèni déning pakdhénipun (kangmas ibunipun) ingkang gadhah pangkat patih ing Cicalengka. Saking pakdhénipun, Dewi Sartika pikantuk pendhidhikan prakawis kabudayan Sundha, wondéné wawasan kabudayan Kilèn piyambakipun pikantuk saking nyonyah sémahipun satunggiling Asistèn Résidhèn.
Ing 16 Januari 1904, Dewi Sartika mbikak Sakola Istri (Sekolah Wanita) ingkang kapisan saubengipun Hindia-Walandi. Siswanipun angkatan pratama wonten 20 jalmi. Kala punika sadaya nganggé pendhapa kabupatèn Bandhung.
Anne Avantie

Anne Avantie (lair ing Semarang, Indonésia, 20 Mèi 1954; umur 57 taun) ya iku perancang busana Indonésia kang misuwur lumantar koleksi kebaya asil karyané. Kebaya asil karyané wis dikenal kanthi skala internasional lan kerep dienggo déning selebriti Indonésia nganti ratu sejagat (Miss Universe) kang wistau teka ing Indonésia.
Anne Avantie lair ing RS Bunda, Semarang tanggal 20 Mèi 1954 kanthi jeneng asli Sianne Avantie. Dhèwèké keturunan Tionghoa. Nalika isih cilik, dhèwèké manggon ana ing Sala.[3] bapake ya iku Hari Alexander kang duwé usaha variasi mobil, déné ibune, Amie Indriati duwé usaha salon. Kawit ana ing pawiyatan sekolah dhasar, Anne wis bisa nuduhake kreatifitase ing babagan mode, antarané ya iku keprigelangawe pita/ rerenggan rambut kang didol marang kanca-kancane. Avantie kawin karo Yoseph Henry lan duwé anak 3 ya iku Intan Avantie, Ernest Christoga Susilo lan Ian Tadio Christoga Susilo. Sanajan lulusan lulusan SMA lan ora tau éntuk pendidikan formal njait, Anne dikenal minangka wong kang ora gampang nyerah lan seneng sinau mula duwé prestasi akèh.
Jalmasastra

Jalmasastra iku tegesé kawruh sing nitèni patindhakané wong urip karo lelurine. Kawruh iki duwé asal-usul sajeroning salokasastra, karunyasastra, lan kawruh sesrawungan.
Kawigatèn dhasar jalmasastra ya iku "Apa sing ndhéfinisikaké Homo sapiens?", "Sapa nenek moyang Homo sapiens modhèren?", "Apa ciri-ciri fisik manungsa?", "Kepriyé patindakané manungsa?", "Ngapa ana variasi lan prabédan antarané golongan-golongan sing béda saka manungsa?", "Kepriyé mangsa kapungkur évolusi saka Homo sapiens diprabawai organisasi sosial lan budaya?" lan sapanunggalé.
Ing Amérika Sarékat, jalmasastra kontèmporer racaké dipérang dadi papat sub-babagan: antropologi budaya (uga diarani "antropologi sosial", arkéologi, antropologi linguistik, lan antropologi fisik (utawa biologi). Panyerakan "papat-babagan" antropologi disajèkaké ing akèh buku tèks kasarjanan sarta program antropologi (tuladhané ing Michigan, Berkeley, Penn). Ing universitas-univrsitas sing ana ing Inggris, lan akèh ing Éropa, "sub-babagan" iki asring dipapanaké ing départemèn kapisah lan dideleng minangka disiplin èlmu sing béda.
Sub-babagan sosial lan budaya wisbanget diprabawai déning téyori strukturalis lan pasca-modhèren, uga minangka pagèsèran menyang arah masarakat modhèren (ajang luwih mirunggan sajeroning komit para sosiolog). Sakwéné taun 1970an lan 1980an ana pagèsèran epistemologis adoh saka tradhisi positifisme sing sapérangan gedhé digenahaké disiplin. Sakwéné pagèsèran iki, pitakonan-pitakonan suwé ngenani sipat lan prodhuksi kawruh muncul ngisi papan utama sajeroning antropologi budaya lan sosial. Béda karo, arkéologi, antropologi biologi, lan antropologi lingustik sapérangan gedhé isih positivis. Amarga pabédan ing epistemologi, antropologi minangka disiplin duwé kekurangan kamanunggalan suwéné sapérangan dasawarsa akir-akir iki. Masalah iki uga wis njalari départemèn nyimpang, minangka conto nalika taun akademik 1998–9 ing Univèrsitas Stanford, ing ngendi "para èlmuwan" lan "non-èlmuwan" kapérang dadi rong départemèn: èlmu antropologi lan antropologi budaya & sosial; départemèn iki banjur digabung manèh nalika taun akademik 2008–9.
Cithakan:Cabang ngèlmu sosial
Philadelphia

Philadelphia (/[unsupported input]ˌfɪləˈdɛlfiə/) iku kutha gedhé dhéwé ing praja Pennsylvania ing Amérika Sarékat, Kutha iki dumunung ing gisiking Kali Delaware lan Kali Schuylkill lan let-é watara 80 mil sakidul-kuloné New York City. Kutha iki minangka kutha sing paling padhet kalima ing Amérika Sarékat, kanthi sing ndunungi 1,526,006 jiwa. Philadelphia iku uga dadi pusat dedagangan, budaya, lan pendhidhikan ing lembah Delaware. Jejuluk populèr kutha iki ya iku Philly lan The City of Brotherly Love, jejuluk sing pungkasan iku dijupuk saka tembung Yunani (Grikenlan: Φιλαδέλφεια ([pʰilaˈdelpʰeːa], Yunani Modhéren: [filaˈðelfia]) "brotherly love", kasusun saka philos (φίλος) "loving", lan adelphos (ἀδελφός) "brother").
Johann Wolfgang Döbereiner

Johann Wolfgang Döbereiner (13 Desember 1780 - 24 Maret 1849) iku kimiawan Jerman sing nyiptaake Hukum Triade Dobreiner kanggo ngelompokake unsur didasarna utawa pambeda saka massa atome.Saka hukume sing diciptana ana Hitungan Rerata Unsur yaiku unsur Kasiji lan Unsur Katelu Ditambah lan banjur Dibagi loro.Engkuk Hasile kudu cedek karo unsur kaloro
Dhèwèké dadi guru besar ing Universitas Jena ing 1810; dhèwèké uga sinau kimia ing Strasbourg.
Wage Rudolf Supratman

Wage Rudolf Soepratman (Wage Soepratman in the old orthography, commonly known as W. R. Supratman; 9 March 1903 – 17 August 1938) was an Indonesian journalist and songwriter who wrote both the lyrics and melody of the national anthem of Indonesia, "Indonesia Raya". He is an Indonesian national hero.
W.R. Soepratman's father was Sergeant Djoemeno Senen Sastrosoehardjo, a KNIL soldier, and his mother was Siti Senen. Soepratman was born Wage on 9 March 1903 in Jatinegara, Jakarta. Several months later, his father added Soepratman to his name and explained that he was born in Meester Cornelis, Batavia. Soepratman was the seventh of nine children. His eldest sibling was Rukiyem Supratiyah van Eldik.
At the age of 6, he entered Budi Utomo elementary school in Cimahi. After his father retired, Wage followed his sister Rukiyem to Makassar, where he began attending a Europeesche Lagere School (ELS) in 1914. It was then when Rudolf was added to his name, so that his rights would be equal to the Dutch. However, he was asked to leave the school after it was revealed that he was not of European descent. He continued his studies in a Malay language school. After returning home, he learned to play guitar and violin. His brother-in-law, Willem Mauritius van Eldik, gave him a violin as a seventeenth birthday present in 1920. After graduating from Malay language school in 1917, Wage attended Dutch language courses and graduated in 1919. He continued to Normal School, or Teachers' College, and became an auxiliary teacher in Makassar after he graduated.
In 1920, he and van Eldik founded a jazz-styled band, called Black & White. He played the violin. They performed at weddings and birthday parties in Makassar.
Beginning in July 1933, Wage started to feel ill. In November 1933, he resigned as a journalist at Sin Po and settled first in Cimahi, then Palembang, and finally in Surabaya. On 17 August 1938, he died at 01.00 a.m. and was buried in Kenjeran, Surabaya. On 13 March 1956, his remains were moved to Tambak Segaran Wetan cemetery.
Wage composed both the music and lyrics for the song "Indonesia Raya", which later became Indonesia's national anthem. It was introduced during the Second Indonesian Youth Congress on 28 October 1928. The song was quickly adopted by Sukarno's PNI.
In 1929, the prominent Indonesian businessman and record executive Tio Tek Hong contacted Supratman; the two agreed to issue the first records of the anthem with Supratman retaining its copyright. The new records were extremely popular, but in 1930 the Dutch colonial authorities placed a ban on the song and confiscated all remaining unsold records. The text was revised in November 1944, and the melody arranged to its present musical form in 1958.
The government awarded Wage the National Hero title and the Bintang Mahaputra Utama kelas III in 1971. Several Indonesian cities and towns have named streets after Wage, usually referred to as Jalan WR Soepratman.
Wage belonged to the Ahmadiyya Muslim Community. He was buried in a Muslim ceremony in Kapas Public Cemetery, Tambaksari, Surabaya.
현대그룹

현대그룹(영어: Hyundai Group, 現代그룹)은 1950년 1월 10일 출범한 현대건설을 모태로 하여 정주영 회장이 창업한 대한민국의 기업집단이었다. 1977년부터 2000년까지 24년 동안 대한민국 내 자산총액기준 재계서열 1위의 대규모 기업집단으로 자리잡아왔으나, 2000년 가을의 2세대 오너들 간 경영권 분쟁, 2001년 3월 창업주 정주영의 사망과 현대그룹의 대대적인 구조조정, 계열사들의 분할·해체로 인해 사업부문별 계열 분리(소그룹화)를 겪으면서 규모가 상당히 축소되었다.
2017년 기준으로, 한때 재계 서열 1위였던 현대그룹은 최근 현대상선마저 계열 분할되면서 공정거래위원회가 정하는 대규모 기업집단(자산 규모 5조원 이상)에서 제외되어 '중견기업'의 신분이 되었다.
그러나 이번에 현대그룹이 2012년 당시 매각한 연지동 본사 사옥을 5년 만에 되찾는 것을 계기로 현정은 회장의 그룹 재건 작업이 본격화할 것이라고 관측되고 있다.
현대그룹을 위기에 빠뜨렸던 현대상선이 2016년 7월 계열 분리되면서 그룹도 점차 안정을 찾고 있으며, 그룹 주축이었던 현대상선과 현대증권(현 KB증권)·현대택배 (현 롯데글로벌로지스) 등이 떨어져 나가면서 규모 면에서 매우 작아졌지만, 현대엘리베이터와 현대아산을 중심으로 고군분투하며 재건을 모색하고 있다.
그룹의 '지주회사' 격인 현대엘리베이터의 승강기 설치 대수는 2017년 2·4분기 5,825대로 전년 동기 5,024대보다 16% 급증했다. 2017년 6월에는 창사 이래 최초로 월간 설치 대수가 2,000대를 넘겼다. 국내 신용평가사들은 ‘현대상선 지원에 따른 자금 부담'이 사라졌다’면서 잇따라 신용 등급을 상향 조정했다. 지속 가능한 성장을 위해 점유율 1위인 국내 시장에 만족하지 않고 해외로 눈을 돌려 해외 법인 수도 계속해서 늘리고 있다.
현대아산은 2004년 중단했던 크루즈관광 사업을 2017년 재개하기도 하였다.
현대그룹은 신사업 발굴을 위해 현대투자네트워크에서 현대투자파트너스로 변경했다.
현대그룹의 모태인 현대건설은 6·25 동란기 미군 하청공사에 동원되면서 성장궤도에 진입했으며 한국전쟁 이후 복구사업을 수행하여 엄청난 부를 축적하였으며, 1960년대 중반부터는 대한민국 건설시장의 한계를 느끼기 시작하여 대한민국 건설업계로서는 최초로 해외로 진출하였다.
1968년부터 현대건설은 건설업을 통해 벌어들인 자금력을 바탕으로 당시 정부 주도의 중화학공업 추진책에 힘입어 자동차 사업과 조선 사업에 뛰어들었으며 마침내 1971년 현대그룹이 정식 출범하였다.
현대그룹의 사업확장이 거둔 성공은 현대 그룹에 탄탄한 자금력을 가져다 주었음은 물론, 대한민국 사회 변화에 상당한 영향을 끼쳤으며, 이를 기회로 삼아 이 시기부터 창업주인 정주영이 본격적으로 정계 진출을 선언함으로써 기존의 현대그룹은 정세영, 이명박 등 전문 경영인이 이끄는 체제로 바뀌게 된다.
창업주인 정주영이 정계에서 입지를 굳히는데 실패한 이후 정몽구, 정몽헌 등 2세대가 그룹을 이끄는 체제로 바뀌게 된다. 한편 이 시기 현대는 일관제철소 건립을 시도하였고 기아자동차 인수 인계를 통한 규모의 경제실현을 이끌어냈으며 첫 모체 진로그룹의 부실로 위기에 처한 GTV 인수 물망에 오르기도 했다. 이렇게 기틀이 잡혀가는 시기 현대그룹은 국민의 정부의 햇볕정책과 동시에 대북 사업을 본격적으로 추진한다.
현대그룹은 김대중 정부의 구조조정과 빅딜 정책계획에서 현대그룹 밀어주기 정책의 일환으로 사업부문별 전문화를 구상하였으나, 결국 사업부문별 소그룹화라는 밑그림을 그려나가게 된다. LG반도체, 한화에너지 정유부문 한화에너지프라자 인수합병으로 엄청난 빚을 떠맡게 됨과 동시에 2세대 오너 간 경영권 분쟁과 더불어서 유동성위기에 직면하면서 현대계열의 모든 계열사들의 주가폭락과 현대그룹의 비리가 완전히 드러나면서 1977년부터 재벌 재계서열 1위를 지켜왔던 현대그룹이 2001년부터 삼성그룹과 LG그룹에게 각각 1위, 2위 자리를 내줌과 동시에 현대그룹의 위상이 완전히 추락하였다. 그러나 정주영 명예회장의 현대는 여러재계로 나뉘었어도 현대자동차그룹은 재계 1, 2위권을 대신 지켜내고 있다.
2003년 8월 정몽헌 회장의 투신자살 이후에 돌연승계한 현정은 회장이 같은 해 10월 회장으로 취임하면서 현대그룹은 여성경영인에 의해 이끌어졌다. 이 시기부터 현대그룹은 해운, 물류, 금융 등의 사업축을 구성한 기업집단으로 다시 자리잡았으며 선대 경영자들의 유지를 받들어 대북 사업을 지속해나갔다. 그러나 2008년 금강산 피격사건 이후 남북관계가 악화 조짐을 보이면서 대북 사업의 차질을 빚게 되었고, 이는 현대그룹이 정상적인 기업활동을 하는데 부담을 주는 계기가 되었고, 때문에 현대에서는 그룹 차원에서 신성장동력의 마련이 절실히 필요하였다. 대표적인 예로 2010년에 진행한 현대그룹의 모태인 현대건설의 인수 인계를 적극적으로 추진한 행보는 이를 자세하게 입증해주었으나 결국 현대자동차그룹이 현대건설을 인수하고 말았다.
에스알

주식회사 에스알은 대한민국의 SRT 고속철도 운영사로 국토교통부를 1대 주주(최대주주)로 한국철도공사를 2대 주주로 두고 있다. 본사 사옥은 서울특별시 강남구 수서동 SRT 수서역 북쪽 수서6단지 옆의 희림빌딩에 위치한다.
2021년: 2021 한국의 최고경영대상(고객만족경영 부문)
국가철도공단

국가철도공단(國家鐵道公團, 영어: Korea National Railway)은 국유철도 시설의 건설 및 관리를 담당하는 대한민국 국토교통부 산하 위탁집행형 준정부기관이다.
2004년 1월 1일 대한민국 철도청 건설 부문과 한국고속철도건설공단이 통합해 한국철도시설공단이라는 이름으로 출범했으며, 2020년 9월 10일 국가철도공단으로 변경하였다.
2024년, 인도 뭄바이권개발공단(MMRDA)에서 발주한 '뭄바이 메트로 6호선(스와미 사마스 나가르역∼비크롤리역) 차량기지(칸주르마그) 및 부대공사의 일반 컨설턴트 용역'(금액 약 38억 원)을 수주하였다.
2024년, 국가철도공단·한국철도공사(코레일)·도화엔지니어링·수성엔지니어링컨소시엄이 몽골 울란바토르 지하철 1호선(17.7㎞) 건설사업의 관리·감리(PMC) 용역의 우선협상대상자로 선정되었다. 기간은 2024년 6월부터 2030년 8월까지로, 용역비는 580억 원이다.
캐치! 티니핑의 에피소드 목록

《캐치! 티니핑》은 대한민국의 SAMG엔터테인먼트 사에 의하여 제작된 텔레비전 오리지널 애니메이션 시리즈로, 마법소녀 캐릭터인 '로미'와 로미와 함께 있는 티니핑 '하츄핑'이 지구로 흩어진 티니핑들을 고향으로 돌려 보내려는 내용을 담고 있다.
아래는 대한민국의 텔레비전 애니메이션 시리즈《캐치! 티니핑 시리즈》의 에피소드 목록이다.
2024년 10월 11일 기준 총 5개의 시즌이 방송되었다.
원주역

원주역(Wonju station, 原州驛)은 강원특별자치도 원주시 무실동에 위치한 중앙선의 철도역이다.
한국철도공사 서울본부 관리역이며, KTX, 무궁화호가 정차한다. 구 역사 주변으로는 치악산 자락이 둘러져 있고, 광장에는 임진왜란 당시 치악산 자락 영원산성에서 전사한 김제갑 목사의 충렬비와 충렬탑이, 구내에는 대한민국의 등록문화재 제138호로 지정된 급수탑이 있다.
2021년 1월 5일 중앙선 서원주 - 제천 구간의 복선전철화 공사 및 선로이설 공사가 완공되어, 기존의 학성동에서 무실동 남원주IC 남쪽의 이마트 원주점 근처로 이전했다.
2면 4선의 쌍섬식 승강장으로 운영되고 있다. 그리고 KTX-이음 승강장에는 스크린도어가 설치되어 있다.
학성동에 있었던 구 역사는 현재 선로가 전체적으로 철거되었으며, 관리가 매우 부실한 상태이다. KTX 전용역이 된 만종역 방향으로 이동하면 제1군수지원사령부 본부로 진입하는 인입선이 있으며, 해당 방향으로 구 역사 이설 이전에도 사용되지 않아 방치됐던 종착 승강장이 있다.
구례구역

구례구역(Guryegu station, 求禮口驛)은 전라남도 순천시 황전면에 있는 전라선의 철도역이다. 역사의 모양이 한옥형으로, 이와 비슷한 구조를 갖는 역에는 영월역이 있다. 전라남도 구례군으로 들어가는 길목이라 하여 '구례구'라고 명명하였으나, 역명과는 달리 실제로는 구례군이 아니라 순천시에 있으며 구례군으로 갈 때는 역사 앞의 다리를 건너면 된다. 구례읍과 인접해 있으며 구례군청과의 직선 거리는 4.5km이다. 모든 ITX-새마을, ITX-마음, 무궁화호, SRT 열차가 정차하고, 2011년 10월 5일 전라선 복선 전철화가 개통되어 1일 4회의 KTX가 정차하기 시작하였으며 2021년 현재는 1일 13회의 KTX가 정차한다. 2013년 12월 13일부터 남도해양열차가 정차한다. 2023년 9월 1일부터 전라선 SRT 운행을 시작하면서 구례구역에도 SRT가 정차하게 되었다.
2006년 7월 한국철도공사 지사제 발족 당시 그룹대표역으로 지정되었으나, 업무 효율과 핵심 사업 실행, 현장중심의 경영체제 확립을 위한 조직개편으로 2009년 9월 각 지사가 지역 본부로 축소되면서, 그룹대표역에서 보통역으로 격하되었다.
하루에 상행 7대, 하행 6대, 총 13대가 정차한다.
상행: 502, 506, 516, 520, 522, 542(토일), 582
하행: 503, 505, 509, 515, 519, 583
승강장은 2면 4선의 쌍섬식 승강장으로 운영 된다.
Transportation of the president of South Korea

The transportation of the president of South Korea includes a variety of vehicles for the president maintained by the South Korean government. Because of their role as commander-in-chief they exclusively use military transports for international travel. However, the civilian Presidential Security Service operates the president's motorcade.
Since 2010, whenever the president is on board a military flight its call sign is Code One. Also, a highly modified Boeing 747-400 has served as the current Code One. Its lease comes to an end in 2020 where the presidential bidding process will begin.
Since 2007, three highly modified Sikorsky S-92 have served as the presidential helicopters. These are used to take the president and his family from the Blue House to Seoul Air Base, where Code One is stationed, and where it takes off from; and it takes the president around the country for various official engagements.
The presidential state car is a highly modified 2018 Hyundai Nexo SUV first introduced in 2019 of which it is operated by the civilian Presidential Security Service. There are at least seven SUVs at the president's service.
Dongdaegu station

Dongdaegu station (Korean: 동대구역), meaning "East Daegu station", is a railway station in Daegu, South Korea. It is on the national high-speed KTX railway network, 282 km (175 mi) south of Seoul Station.
The station opened in 1962 and KTX trains on the Gyeongbu Line began services on April 1, 2004, shortly after the completion of the new building earlier that year.
Dongdaegu has become the chief station for Daegu, surpassing Daegu station.
Dongdaegu station serves all KTX trains on the Gyeongbu Line. It also has express services and local services on the normal speed Gyeongbu Line. The station is served by the Daegu Line, a short line which connects to the Jungang Line.
The station also serves the Daegu Subway. The overground railway and subway stations are not connected directly: the Subway Line 1 station entrance lies in a park close by the railway station.
Dongdaegu station features in the 2016 zombie horror film Train to Busan.
Dargii

Dargii ykn Darguu (jecha Gi'iizirraa kan dhufe yoo ta'u hiikaansaa koree jechuudha) maqaa koree qindeessaa humna waraanaa, poolisii, fi milishaa Itoophiyaa kan biyyattii bara 1974 amma 1987tti bulcheeti. Dargiin Hayilaa Sillaaseen erga angoorraa buufamee booda aango qabate. Hundaa'ee odoo hin turin, Dargiin maqaa isaa gara Koree Bulchaa Waraana Kan Yeroo (Provisional Military Administrative Council) jijjiirrate, haa ta'u malee ummata biratti maqaa Dargii jedhamuun irra beekkama. Bara 1975tti, barsiisa komunizimii fudhate; hanga 1987ttis aangorra ture. Bara 1975 fi 1987 gidduutti, Dargiin namoota kuma kudhaniitti lakkaa'aman mana murtiitti odoo hin dhiyeessin hidhee fi ajjeesse.
Doonii waraanaa

Dooniin waraanaa doonii meeshaa waraanaa fe'attee deemtu yoo ta'u, humni galaanaa itti fayyadama . Doonii waraanaa tokko tokkos xiyyaara galaanaa fe'u, isaan kun xiyyaara fe'umsaa jedhamu.
Doonii waraanaa guddina adda addaa hedduudhaan hojjetamu. Tarreen doonii waraanaa gosa adda addaa, isa guddaa irraa kaasee hanga isa xiqqaatti Waraana Addunyaa Lammaffaa kunooti :
Chee Guvaaraa

Ernestoo "Chee" Guvaaraa (Ispeeniffa: [ˈtʃe ɣeˈβaɾa]; A.L.A Waxabajjii 14, 1928 – Onkoloolessa 9, 1967), baayyinaan El Chee ykn salphumatti Chee jedhamee kan beekkamu, geggeessaa warraqsa Maarkisistii, doktorii, barreessaa, geggeessaa riphee-loltootaa, dippilomaatii, fi abbaa tiyoorii waraanaa lammii Arjentiinaa ti. Warraaqsa Kuubaa keessatti nama ijoo kan ture Cheen, fulli isaa kan istaayilii qabu bakka hundatti mallattoo fincila gabrummaa fi aadaa uummataa keessatti addunyaa maratti kan beekkamu ta'e.
Dargaggeessa ta'ee yeroo medisinii baratutti, Guvaaraan biyyootaa Ameerikaa Kibbaa keessa deeme, yeroo kanas hiyyummaa, beela, fi dhibee argeen baayyee suukanneeffamee. Guvaara kuni saamicha kaappitaalizimii kan Yunaayitid Isteetis biyyoota Laatin Ameerikaa irratti geggeesitu ta'uu hubate. Kunis haalli kun akka jijjiirramuuf hojjachuuf fedhii guddaa isa keessatti uume. Fooyyessa hawaasummaa (social reforms) Gu'aatimaalaa keessatti pireezidaanti Jaakooboo Arbenz geeggeessuu keessatti hirmaachuuf isa kakaase, boodarra pirezidaantiin kun gargaarsa CIAtin fonqolchame, kunimmoo ilaalcha siyaasaa Guvaaraa cimseef. Boodarra Meeksikoo Siitii keessatti, Guvaaraan Raa'ulii fi Fidal Kaastiroo wal bare, dhaaba isaanii Sochii Adoolessa 26ffaa jedhamutti makame, bidiruu Giraanmaa (Granma) jedhamtu yaabbatees mootummaa abbaa hirree Fulhensiyoo Baatistaa kan USn deeggaramu kuffisuuf gara Kuubaa deeme. Guvaaraan oduma hin turin finciltoota biratti baayyee jaallatame, itti-aanaa ajajaa ta'ees muudame. Waraana riphee-lolaa waggaa lama fudhate kan mootummaa Baatistaa kuffisuun milkaa'e keessattis shoora olaanaa tabate.
Warraaqsa Kuubattiin booda, Guvaaraan mootummaa haaraa kana keessatti gaheewwan ijoo hedduu tabate. Kana keessaa ol iyyannoo namoota manni murtii warraaqsaa yakka waraanaa hojjachuu itti murteesse qorachuu fi namoota dhukaasanii isaan ajjeesan too'achuu, fooyyessa lafa qonnaa akka ministeera indastiriitti too'achuu, duula dubbisuu fi barreessuu biyyoolessaa geggeessuu, pirezidaantii baankii biyyoolessaa fi daarekterii leenjii humna waraanaa Kuubaa, fi dippilomaatii sooshaalizimii Kuubaa bakka bu'u ta'uun addunyaa mararra deemuu ture.
Зелена морава

Зелена морава е село в Североизточна България. То се намира в община Омуртаг, област Търговище.
Село Зелена морава се намира в планински район.
Паметник за възпоменаване на хилядите Български граждани, депортирани по време на Голямата екскурзия през 1989 година. Построена е през 2002 година.
Горна Секирна

Горна Секирна е село в Западна България. То се намира в община Брезник, област Перник.
Село Горна Секирна се намира в планински район. Горна Секирна е село в Западна България. Намира се в община Брезник, област Перник. Отстои на 27 км югозападно от гр. Брезник и на 47 км западно от гр. Перник.
Намира се в планински район в полите на Ерулската планина, а надморската му височина е 1052 м. Климатът е умерен, под влиянието на планинския релеф.
Оплетня

Оплетня е село в Западна България. То се намира в Община Своге, Софийска област.
Село Оплетня се намира в планински район, по поречието на Искърското дефиле. Природата в селото е обичайната за този район планинска област с широколистни гори и не чак толкова иглолистни, но затова е много красива.
Стари хора от с. Оплетня разказват, че нейното име идва от една девойка, на която и оплели косите за най-голямото дърво в селото. Това се случило по времето на османската власт.
В село Оплетня е построен паметник в чест на двама ботеви четници.
Всяка година, през втората събота от месец юни, се провежда селски събор с жива музика.
Снежни планини

Снежните планини (на английски: Snowy Mountains) е планински хребет в югоизточната част на Австралия, в щата Нов Южен Уелс, най-високата част на планинската система на Австралийските Алпи, които са съставна част на Голямата вододелна планина. В него се издига най-високият връх на континента Австралия – връх Косцюшко (2228 m) и още няколко от най-високите върхове в Австралия. Най-високите части на Снежните планини 3 месеца през зимата (от юни до август) са покрити със снежна покривака, поради което носят това наименование. В началото на 70-те години на XX век е пусната в експлоатация голяма хидроенергийна система, включваща 14 язовира и 9 ВЕЦ-а с обща мощност около 4 Гвт. Нейното изграждане е с цел прехвърляне през вододела на планината, от изток на запад, на около 2,5 млрд m³ годишно на вода от пълноводната река Сноуи Ривър, вливаща се в Тасманово море, в басейна на река Мъри, която вода да се използва за напояване на най-обширните земеделски земи в Австралия, разположени в нейната югоизточна част. В Снежните планини се намира малкото градче Кабрамара, което е най-високо разположеното населено място в Австралия.
През 1840 г. полският емигрант пътешественик Павел Стшелецки пръв изследва и картографира Австралийските Алпи и тяхната най-висока част Снежните планини. По време на тази експедиция пръв се изкачва на най-високия връх на Австралия и го наименува Косцюшко в чест на полския национален герой Тадеуш Косцюшко.
Снежна полевка

Снежната полевка (Chionomys nivalis) е дребен гризач от семейство Хомякови (Cricetidae). Разпространена е в накъсан ареал в планините или близо до тях от Испания през Алпите, Апенините, Татрите, Карпатите, Балканите, Турция, Палестина, Кавказ, Елбрус, Загрос, Копетдаг. В България се среща най-вече по високите части на планините: Рила, Родопите, Витоша, Славянка, Западна и Централна Стара планина.
Снежна линия

Снежна линия е тази линия, над която лед и сняг покриват Земята целогодишно. Понятието се използва и за съответно северната и южната граница на целогодишните ледове.
Сложната взаимовръзка между височина и дължина затрудняват точното определяне на мястото на снежната линия. В близост до екватора тя е на около 4500 m надморска височина. С приближаването към тропиците тази височина първоначално се увеличава: снежната линия на Хималаите достига височина от около 5700 m. Отвъд тропиците снежната линия прогресивно намалява височината си, като в близост до полюсите достига морското равнище. За нашите земи снежната линия е над 3000 m и затова у нас няма вечни снегове.
Освен това, влиянието на водните басейни би могло да бъде много голямо, в зависимост от размера им и разстоянието до тях. Планина в близост до морски бряг, особено западен, на някой континент би имала много по-ниска снежна линия, отколкото планина на същата географска ширина, но обградена от суша в голям периметър, защото средните годишни температури близо до океана са по-ниски, отколкото насред сушата.
Раювци

Раювци е село в Северна България. То се намира в община Елена, област Велико Търново.
Село Раювци се намира в планински район, почти на брега на язовир „Йовковци“, в зона достъпна за риболов.
В селото се намира паметник на Вълчан Войвода, както и параклис Света Петка.
Счита се, че Вълчан войвода се мести да живее в селото, а целият си живот е посветил за благото на България и българският народ.
Всяка година на 27.08 се чества паметта на Вълчан Войвода и се организират тържества
Радуловци

Радуловци е село в Западна България. То се намира в Община Сливница, Софийска област.
Разположено е на около 5 km от село Алдомировци и на около 14 km от град Сливница. Намира в планински район.
Радуловци се разполага в полите на Вискяр планина, на надморска височина от 703 m, където релефът е полупланински. Климатът е умереноконтинентален. Лятото тук е горещо, а зимата студена. Селото се намира в долината на малка река. Надморската височина от 703 m е подходяща за хора, болни от астма. Чистият планински въздух, който е същия като в Банкя, спомага за излекуването им. Комбинацията от иглолистни и широколистни гори, както и разнообразния пейзаж редуващ високи хълмове с долини и тучни ливади, прави района на селото изключително живописен и пригоден за туризъм както през лятото така и през зимата.
До селото има новоизграден път по най – новите европейски изисквания и ежедневен автобус идващ от столицата София, както и магазин нередовно зареждан със стоки от първа необходимост.
Името на селото е споменато за пръв път в турски регистър от 1576 г. като Радилофче, т.е. Радуловци. То е вторично и безспорно е свързано със старинното българско лично име Радул.
Край селото се намират редица останки от християнски гробове, каменни кръстове от турско време, църква или манастир, които още са в процес на проучване. В достъпен район, на около километър от селото се намира извора „Света вода“, за който от столетия се смята, че има лечебни свойства.
В близост до селото е разположен язовир „Воден свят“. Езерото „Воден свят“ е всъщност бивша открита мина за въгледобив, на около 2 km от селото са и останките на закрита въгледобивна мина.
Построена е писта по европейски проект за АТВ.
Никола Тахтунов

Никола Петров Тахтунов е български художник живописец, просветител и учител, неговите творби и архиви имат голяма художествена, културна и историческа значимост. С неговото име се свързва цялата история на художествения живот на гр. Добрич от началото на 20 век.
Никола Тахтунов е роден на 17 февруари 1873 г. в Котел, там получава основното си образование, а след това посещава известната Априловска гимназия в Габрово и по-късно се дипломира във Видинската гимназия.
Заминава за Букурещ, воден от интереса си към изобразителното изкуство и постъпва в Художествената академия „Бел арте“, в курса по живопис на проф. Николае Григореско (1838 – 1907), но поради липса на средства не успява да завърши.
По-късно, поддтикван от желанието си да се образова и усъвършенства в изкуството, заминава за Русия – в Москва изучава живопис при художника Иля Репин. а също така, вдъхновен от религиозната живопис, посещава курсовете по църковна стенопис и иконопис.
След завръщането си в България, Никола Тахтунов се установява да живее в гр. Добрич, където преминава и голямата част от живота му.
Никола Тахтунов живее в сложно историческо време – след Руско – Турската война (1877 -1878), България десетилетия наред е с плаващи граници и животът на българските интелектуалци е посветен на националноосвободителната мисия и изграждане на новата държава.
През 1908 г. става четник и опълченец при Яне Сандански и член на Македоно-Одринската революционна организация, 1912 – 1913 г., по време на Балканската война е доброволец в Македоно-одринското опълчение.
След войните и трайното завръщане на г. Добрич в границите на българската държава, Никола Тахтунов се отдава на работата по изграждане и утвърждаване на културния живот в града и се заема с обществена, културна и преподавателска дейност.
Преподава рисуване в родния си град Котел, а също в Балчик, Сливен, Кюстенджа, но основната му учителска дейност е в гр Добрич.
Негови внучки са Николета Калева – дарила 11 картини на дядо си и художничката Елена Ботева.
Има повече от 17 самостоятелни изложби в градовете Добрич, Кюстенджа, Крайова, Тулча, Букурещ, Галац, Темишвар, Балчик, Добрич, Силистра и др.
След обучението си в Москва, Никола Тахтунов заминава за Атон. В Света Гора работи няколко години в руския манастир Св. Панталеймон като иконописец и зограф. Негови икони има в българския Зографски манастир, в Хилендарския манастир и др.
В манастира Св. Панталеймон в Атон зографисва кубетата на храма.
През 1924 г. рисува стенописите в параклиса на Военното гробище на гр. Добрич.
Изкуството му има основополагаща роля в историята на Художествената галерия на г. Добрич. Там са съхранени 32 негови живописни произведения.
Живописни творби на Никола Тахтунов – галерия
Атолука

Атолука (от турски: ат – кон, олук – корито, място за поене: корито, от което конете пият вода) (На някои карти мястото е отбелязяно с наименованието: „Васил Петлешков“) е курортна местност, намираща се на 4 km от село Равногор
За разлика от повечето планински курорти, Атолука все още може да се нарече приблизително диво кътче, почти незасегнато от модернизацията. На територията му се разполагат почивна станция „Атолука“, около 450 вили, магазин, хотел-ресторант, параклис. В близкото минало е имало и библиотека, която вече не съществува. Местността е изключително красива, малко известна, богата на билки, гъби и горски плодове (боровинки, малини, и т.н.).
Летовище Атолука е разположено върху седловината Чакмакли на 1450 м надморска височина. Като курортно селище води началото си от 1906 г., когато на това място е организиран първият излет на брациговски младежи. През 1923 г. е било база на брациговската партизанска чета. Околностите на летовището предлагат условия за еднодневни походи, които могат да се организират до Чакмакли, Попова шапка, Въртележката, Орозтепе, Мангашли, Каваците и др. Чуден пейзаж се открива в долината на р. Пиздица, където могат да се видят Сините водопади.
На 5 август 1969 г. земите около курорта са обявени за защитена местност Атолука с цел опазване на вековната иглолистна гора от бял бор и смърч.
Тумба (Беласица)

Тумба (на гръцки: Τούμπα, Тумба) е връх в планината Беласица – 1880 m.
Издига се на главното планинско било, западно от връх Лозен и източно от връх Ботра. Има куполовидна форма със стръмни южни и северни склонове. Изграден е от метаморфни скали. Почвите са планинско-ливадни. Обрасъл е със субалпийска тревна растителност. При връх Тумба се пресичат държавните граници между България, Гърция и Северна Македония. На върха е разположена гранична пирамида № 1.
От 2001 година през месец август ежегодно се организира международен туристически поход за изкачването на върха под мотото „Балкани без граници“.
Изходни пунктове за изкачването му са селата Ключ, Скрът, Габрене и хижа Лопово (на българска територия) и село Смолари и планинарски дом Шарена чешма (на територията на Северна Македония). Пътеката от разклона за село Скрът до Тумба е маркирана с червена боя.
През Първата световна война на върха е изграден паметник на загиналите български войници от 11 Македонската пехотна дивизия, който е разрушен от гръцки войски на 17 август 1926 година. В близост до него през 2022 година е открита паметник чешма.
На връх Тумба е наречена улица в квартал „Хиподрума“ в София (Карта), както и ледник Тумба (Tumba Ice Cap) на Земя Греъм в Антарктида.
Връх Тумба Архив на оригинала от 2009-12-07 в Wayback Machine. – Пътепис
Паметник на Алеко Константинов (Пазарджик)

Паметникът на Алеко Константинов в парк-остров „Свобода“ в Пазарджик е посветен на писателя и общественик Алеко Константинов. Открит е на 23 май 1937 г.
Паметникът е изграден с доброволните дарения от туристическото дружество „Белмекен“ в Пазарджик. Автор е архитектът Костадин Мумджиев, който проектира множество сгради в Пазарджик и София, а барелефът е изработен от скулптора Михайло Парашчук.
Извитата стена и наклон от лявата му страна символизират планинска пътека, с което се прави връзката с природата. Пиедесталът е връзката с непокорените от него върхове. Композицията е поставена в Пазарджик, тъй като край село Радилово Алеко Константинов е убит.
Брусен (Софийска област)

Брусен е село в Западна България. То се намира в Община Етрополе, Софийска област.
Село Брусен се намира в полите на Стара планина, на границата между Етрополския и Тетевенския Балкан, на 18 км североизточно от Етрополе и на 90,7 км от София. Брусен е едно от най-живописните села, не само в етрополска община, но и в Софийска област. Надморската му височина е 540 метра. Най-високата точка на землището е местността Тръсишето – 1250 метра. На изток граничи с Полатен и Черни вит, а на запад със село Лопян, на север с Малки Искър и Голям извор, а на юг със село Ямна.
Климатът в района на село Брусен е умерено-континентален с изразено влияние на Стара планина. В по-високите планински райони на селото климата е преходно-планински и планински. Характеризира се със сравнително благоприятен климат, както през зимата, така и през лятото. Зимата продължава от средата на ноември до началото на април. Снежната покривка се задържа около 4 месеца. Дебелината на снежната покривка в края на февруари, началото на март е в ниските части-40 до 60 см, в по-високите планински части достига 110 до 130 см. В най-високата част, която е вододелното било на Стара река и река Малки Искър (там се намират тракийската крепост „Чертиград“, местностите „Лескова вода“ и „Просеката“) снежната покривка е обилна-от 160 см. до 200 см. Надморската височина на най-високата част в планинския район е 1436 м.
Населението на село Брусен винаги е било чисто българско. Около Освобождението тук са живеели около 1000 души. След това нараства до 2000, а през 1957 г. остават 493 домакинства.
Всички в селото говорят на чист български език, Търновски диалект. Вярата е източноправославна.
Цигани и други етноси няма.
„Чертиград“ – стара тракийска крепост 4-5 век пр.н.е. Надморска височина от 1226 до 1270 м.
На 26 юни всяка година се чества годишнина от Брусенска битка, където отдават живота си 19 партизани от Партизански отряд „Георги Бенковски“ (Червен бряг). В тяхна чест е построен паметник. На 2 май всяка година се организира поход до тракийската крепост „Чертиград“. Тази традиция датира от 1962 г., когато се правят разкопките на крепостта от проф. Велизар Велков. На огромната поляна до крепостта се пекат пържоли, шишове и се пие брусенска сливова ракия. Вечерта продължава по кръчмите на селото.
Легенда за върха

„Легенда за върха“ е български телевизионен игрален филм (драма, исторически, легенда) от 1975 година по сценарий на Георги Стойчев и режисура на Орфей Цоков. Оператор е Георги Русинов. Музиката е на Ангел Михайлов, а художник Мони Аладжемов. .
Екранизация по разказа „Легенда за Али Ботуш“ на Павел Спасов.
Отразява епизод от борбата срещу османския поробител и побеждаващата любов към отечеството и любимата.
и други...
Пътят към върха

„Пътят към върха“ е български игрален филм от 2007 година на режисьора Валентина Фиданова-Коларова, по сценарий на Златимир Коларов. Оператор е Венец Димитров. Художник на постановката е Здравко Маринов.
Идилията в село е нарушена от пристигането на внука на кмета Кристиян – момче, отраснало с аудиовизуални играчки и интернет. Запознава се със съседка на дядото – самотна старица. Между старците тлее стара вражда и тайна, която детето трябва да открие. Детето и старицата започват взаимно да се учат: то на традиции, тя на съвремие. Двамата ще намерят път един към друг и ще възстановят прекъснатата връзка между поколенията. Баба Златина му разказва легендата за върха над селото – който го покори, ще живее сто години.
В епизодите:
Филма е известен и с името „Пътят към върха на хълма“.
Трите върха

Трите върха е популярното название на върховете Голена, Зъбът и Яловарника в Пирин планина. Местните жители са им дали това име заради характерната подредба на трите куполовидни гиганта, гледани от долината на река Пиринска Бистрица. Често авторите, описващи Пирин планина, дават Трите върха като Голена, Куклите и Яловарника. Причина за това объркване е факта, че до средата на 60-те години Зъбът не е имал самостоятелно име, а се е смятал за част от масива на Куклите.
E3 European long distance path

The E3 European long distance path, or just E3 path, is a 6,950-kilometre (4,320 mi) long-distance footpath that is planned to run from the Portuguese coast to the Black Sea in Bulgaria. It is one of the network of European long-distance paths.
The completed sections of the route pass through Spain, France, Luxembourg, Belgium, Germany, the Czech Republic, Slovakia, a short stretch in Poland, Hungary, Romania, and Bulgaria.
It is planned to extend the route into Portugal to end at Cape St. Vincent.
Belmeken (peak)

Belmeken (Bulgarian: Белмекен) is a summit in the northeastern part of the Rila Mountain in southwestern Bulgaria with a height of 2,626 m. It is built up of granite. Its northern slopes are steep and rise over the Kutlinite cirque. The southern and southeastern slopes are oblique. To the southeast at an altitude of 1,923 m is situated the Belmeken Dam which fuels some of Bulgaria's largest hydro power plants — Chaira Pumped Storage Hydro Power Plant (864 MW), Belmeken Pumped Storage Hydro Power Plant (375 MW), Sestrimo Hydro Power Plant (240 MW) and Momina Klisura Hydroelectric Power Station (120 MW). Close to the summit is the Belmeken High Mountain Sports Complex at an altitude of 2,050 m, used for training, medical and biological research by athletes. The main starting points for climbing are the villages of Yundola and Sestrimo.
In clear days, there is visibility to many of Bulgaria's major mountain ranges, including Pirin, Slavyanka, Vitosha, Balkan Mountains, Sredna Gora, Rhodope Mountains, as well as reservoirs such as Iskar and Batak.
Belmeken is inhabited by the highest-altitude colony of European ground squirrel in the Balkans, as well as by many species of birds, including peregrine falcon, common raven and Eurasian crag martin.
Vratsa waterfalls

Two of the highest waterfalls in Bulgaria are located near the town of Vratsa, North-West Bulgaria. One is named Skaklia and the other one Borov Kamak. Skaklia (Bulgarian: Скакля) is the name of two different waterfalls in Bulgaria. The one near Vratsa is 141 metres and is located 1.5 kilometres south of the town behind the Kaleto hill top 43°10′57″N 23°32′59″E﻿ / ﻿43.18250°N 23.54972°E﻿ / 43.18250; 23.54972. It is considered one of the highest waterfalls in Bulgaria and on the Balkan peninsula. Nevertheless, this remains a debatable question in Bulgaria until today, as this is a semi-active waterfall, not a constant one (not having constant flow of water) unlike the 124.5 metres high Raysko Praskalo (Heavenly Spray) also situated in Bulgaria. Water falls from the vertical Skaklia cliff when there is heavy raining or after the massive melting of snow at the end of winter or early spring, otherwise little water can be seen from farther distances. When active, however, the waterfall is easy to recognize from tourists standing many kilometres away from it, especially if they approach it from the north-west parts of Bulgaria. In the waterfall area a lot of remains from the ancient Bulgarian village Patleina have been found. Beautiful throughout the entire year it overlooks the town of Vratsa and the Vratsa lowlands. The waterfall is a summit spot of different goat routes. The Skaklia cliff itself is situated in a difficult to reach area and regardless of its clear visibility from the city, remains a difficult spot to reach by the majority of the tourists visiting Vratsa.
Borov Kamak (Bulgarian: Боров Камък) or literally translated in English “Pine stone” is another beautiful waterfall that graces the mountainous outskirts of Vratsa 43°9′7″N 23°30′16″E﻿ / ﻿43.15194°N 23.50444°E﻿ / 43.15194; 23.50444. The waterfall is in Vratsa mountain, which is part of the famous Balkan mountain range. Borov Kamak is 63 metres high and is an affluent to the river Leva, running through the central parts of Vratsa. It is also part of the Vratsa Balkan Park, being one of the main tourist attractions and a much easier place to reach than Skaklia. The waterfall has been famous among tourists in the past couple of years due to the activities of the Vratsa Balkan Park officials and different tourist associations. Co-operating on making the waterfall more popular and easy to reach they create a tourist route that easily leads to its location. When people take the road leading up to the peaks of Vratsa mountain and after reaching a relatively high point of their travel, a turning to the left depicts one of the most beautiful sceneries of the Borov Kamak waterfall.
Gyumyurdzhinski Snezhnik

The Gümürdjinski Sneznik (formerly known as Gümurcjijski Karlık, Gümurdinjski Karlık, and Gümülcinjski Karlık until June 29, 1942, and simply Sneznik until April 27, 1946) is a mountain ridge situated in the southern part of the Eastern Rhodopes, south of the upper reaches of the Vărbița River, extending across Bulgaria's Kardzhali Province and Northern Greece.
The ridge stretches about 27–30 km from west to east and has a width of up to 15 km. To the north, on Bulgarian territory, its slopes are more gradual and extended, descending towards the upper basin of the Vărbița River. To the south, on Greek territory, the ridge rises sharply above the Gümürdjina (Komotini) plain. To the southwest, also in Greece, the deep valley of the Sushitsa River (which flows into the Aegean Sea) separates it from the Momchil Mountain, which is part of the Western Rhodopes. To the west, it is connected to the Zhǎlti Dyal ridge via the Tri Kamǎka saddle (550 m), and to the east, it links with the Mǎglenik ridge through the Makaza saddle (682 m). Both the Zhǎlti Dyal and Mǎglenik ridges are part of the Eastern Rhodopes. The entire length of the ridge is marked by border pillars, with markers 1 to 18 to the west of Mount Veykata and markers 1 to 31 to the east (with marker 4 located at the summit), delineating a section of the border between Bulgaria and Greece.
The ridge is framed by steep, sharp slopes on both its northern and southern sides. It's made up of crystalline rocks like gneiss and schist. The highest point is Mount Kartal Daǵ (Orlica), which stands at 1510 meters and is located in Greece, about 1 km south of the national border. In Bulgaria, the highest peak is Veykata at 1463.3 meters, which also marks the southernmost point of the country (41°14′07″ N, 25°17′17″ E).
This ridge acts as a natural divide between the Vărbița River basin to the north and the rivers that flow directly into the Aegean Sea to the south. It's the source of the Vărbița River's largest tributary, the Chorbajiiska River (also known as Kŭzŭlach), and further south, the Akso River starts in Greece. The ridge also serves as a key barrier to warm Mediterranean air masses. The area is covered with brown mountain-forest soils and lush broadleaf forests.
On the northern slopes of the ridge in Bulgaria, you'll find 23 villages: Apriltsi, Barzeia, Gorno Kirkovo, Gorno Kǎpinovo, Gorski Izvor, Džerovo, Dolno Kǎpinovo, Domishte, Drangovo, Druzhintsi, Zava, Kayaloba, Kirkovo, Kitna, Kosturino, Kremen, Krilatitsa, Kushla, Lozengradtsi, Chakalakovo, Chichevo, Shumnatitsa, and Yakovitsa. In Greece, the ridge encompasses the villages of Kalambaki, Kaloticho, Kerassia, Melitena, Poa, and Polianton.
Along the eastern foothills of the ridge, in the valley of the Lozengrad River (a right tributary of the Chorbajiiska River), a new modern highway has been built. This road extends into Greece through the newly opened border crossing at "Makaza" (2013).
Hahnenkamm, Kitzbühel

The Hahnenkamm is a mountain in Europe, directly southwest of Kitzbühel in the Kitzbühel Alps of Austria. The elevation of its summit is 1,712 metres (5,617 ft) above sea level.
The Hahnenkamm (German: rooster's comb) is part of the ski resort of Kitzbühel, and hosts an annual World Cup alpine ski race, the Hahnenkammrennen. The most famous slope on the Hahnenkamm is the classic downhill course, the Streif (streak, or stripe), which is regarded as the most demanding race course on the World Cup circuit. The course features highly technical, "fall-away" turns (reverse bank), many with limited visibility. It also contains several flat gliding sections, immediately preceded by difficult turns, placing a premium on both technical and gliding skills. The Streif is located on the mountain's northeast face which in January is mostly in the shade, adding the difficulty of flat vision to the already exceptionally demanding run.
The Hahnenkammrennen are the annual races, held since 1931 and a fixture of the men's World Cup since its inception in the 1967 season. The races were originally held in March, and sometimes in early February (1949 & 1951). Beginning in 1953, the races at Kitzbühel have been held in mid to late January, often the week following the Lauberhorn in Wengen, Switzerland, another classic downhill.
Since 1959, the race has been broadcast on Austrian television.
In 2009, as well as in 2008, the total prize money was €550,000.
The Hahnenkamm races are currently held in the following disciplines:
Traditionally, the winner of the Hahnenkamm race was determined by the combined results of the downhill and slalom competitions. During the World Cup era, the man most likely to be referred to as Hahnenkammsieger (champion) is the winner of the prestigious downhill race.
The Super-G made its debut at Kitzbühel 30 years ago in 1995, and returned as a regular event in 2000, scheduled the day before the downhill.
Because of challenging weather conditions in January at the top of the mountain, the downhill course is often not run in its entirety. In the decade of 2000–09, the Streif full course was run in only four of the ten years (2001, 2002, 2004, & 2009). Unfortunately, this often eliminates one of the most exciting jumps in ski racing, the Mausefalle (mousetrap), seconds from the top of the course.
The competitors reach high speeds quickly out of the starting gate on the Startschuss and fly up to 40 m (130 ft) off the steep jump. Upon landing the racers experience a severe compression immediately followed by a sharp left turn, often negotiated unsuccessfully. Speeds entering the turn are 55–60 mph (90–100 km/h).
In the open Streif VerticalUp event, first held in 2011, participants race the Streif upwards to the start booth of the ski race, with free choice of equipment (cross-country skis, shoes with spikes, etc).
Media related to Hahnenkamm (Kitzbühel) at Wikimedia Commons
Estadio Yankel Rosenthal

El Estadio Yankel Rosenthal es un recinto deportivo de uso multi-propósito ubicado en la ciudad de San Pedro Sula, departamento de Cortés, Honduras, siendo la casa del Club Deportivo Marathón, de la Liga Nacional de Honduras, fue inaugurado en 2010.
La actual directiva tiene previsto terminar la segunda fase de remodelación antes del Centenario del club en 2025, que incluye: iluminación, palcos, techado, fachada y oficinas dentro del estadio. Al costado del coloso se encuentra la sede deportiva del club verdolaga, la cual cuenta con el hotel de concentración, sala audiovisual, gimnasio, centro deportivo, cancha de entrenamiento, oficinas administrativas, área recreativa y parqueo.
Los directivos del Club Deportivo Marathón idearon la construcción de su propio estadio para los partidos locales..​
El primer juego de fútbol que se llevó a cabo en el "Estadio Yankel Rosenthal" se celebró el 11 de agosto de 2010. El futbolista Juan Ramón Mejía anotó el primer gol para el Deportes Savio a los 27 minutos, en el empate 1 - 1 ante el Club Deportivo Marathón.​
El Estadio Yankel Rosenthal se utilizó como sede provisional para el Campeonato Sub-20 de la Concacaf de 2022, debido a las afectaciones en la superficie de juego en el Estadio Francisco Morazán ocasionado por las intensas lluvias en San Pedro Sula. Albergó 4 partidos de ese torneo entre ellos el de Honduras-Costa Rica y Honduras-Curazao.​