Изход (Библия)

Изход (на гръцки: ο Έξοδος; на латински: Exodus, а на иврит: שְׁמוֹת – Шемот, Имената) е втората книга от Библията и от Петокнижието (петте Мойсееви книги).
Извеждането от Египет е централно събитие в книгата. Разказът обхваща периода от появата на израилтяните в Египет до сключването на Завета на Синай. В тази книга се разказва как Бог, който разкрива името си (3:14 и сл.; 6:2), избира за свой служител Мойсей и го призовава да действа, като представи пред фараона волята на Бог: „Пусни людете ми“ (5:1; 7:16; 10:3). С големи чудеса и бедствия Бог принуждава непреклонния фараон накрая да отстъпи. Израилтяните напускат Египет, Бог прави чудо, за да преминат безпрепятствено през Червено море и ги повежда през пустинята, където ги храни и се грижи за тях. От планината Синай, чрез Мойсей, им дава заповеди и закони и така сключва Завет с тях. По-късно, когато израилтяните се противопоставят чрез златния телец, Бог, по молба на Мойсей, им осигурява водач и закрила по пътя към Обетованата земя.
Разказът се прекъсва от по-къси или по-дълги текстове на закони и заповеди. Особено обширни са главите с указания как да бъдат направени скинията (свещената шатра) и принадлежностите в нея, както и главите, в които се описва изпълнението на тези указания.
В Изход можем да различим следните седем основни раздела:
Книгата Изход е написана с цел да изрази вярата на израилтяните, но почива върху истински събития. Според политическите събития през този период, можем да ги подредим по следния начин:
В Псалм 114 (113) и Исус Навин (4:22 – 24) се възхвалява прехода през морето с Мойсей и преминаването на река Йордан с Исус Навин. В Псалм 81 (80) се призовават събралите се да празнуват: „Слушай, народе мой, и ще заявя пред теб“... „да няма всред тебе чужди богове“... „Аз съм Господ, твоят Бог, който те изведох из Египетската земя“, а в Псалм 95 (94): „Днес... да слушате гласа му“. В богослужението на евреите често се споменава избавлението от Египет, а по време на големи кризи те се обръщат към миналото си, например, пророк Илия пътува до планината Хорив (към извора на вярата) (Първа книга на царете 19) по време на цар Ахаав, който „върши зло пред Господа повече от всички, които бяха преди него“ (I Царе 16:30). Също така по време на вавилонския плен Исая проповядва, че идва време за нов изход („Аз ще направя ново нещо... ще направя път в пустинята“, Исая 43:16 – 21), за чудотворно избавление от земята на робството (Исаия 48:20 – 49:26), че на израилтяните ще бъде изпратено опрощение на греховете (асоциация с времето на Мойсей: „Изличих като гъста мъгла престъпленията ти и като облак греховете ти“, Исая 40:2; 44:21 – 22).
Изрази от Изход са използвани многократно в Новия завет: последната вечеря, смъртта и възнесението на Исус Христос се разбират като неговата Пасха (Лука 22:14 – 20; Йоан 13:1; 19:36). За кръщението и причастието се използват думи като манна (хляб от небето), облак, пасха и безквасни (напр. Йоан 6; I Коринтяни 5:7; 10:2 – 4). Откровението представя Христос като пасхално агне (Откровение 5:6); в същата книга, върху „онези, които носеха белега на звяра“ се изсипват същите бедствия, каквито се стоварват върху египтяните (Откровение 15:5 – 16:21); онези, които се радват на победата на Христос, пеят песен на Мойсей (Откровение 15:3).