davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
One Piece season 18

The eighteenth season of the One Piece anime television series was produced by Toei Animation, and directed by Toshinori Fukuzawa, Satoshi Ito, and Tatsuya Nagamine. The season began broadcasting in Japan on Fuji Television from June 26, 2016 to April 2, 2017. Like the rest of the series, it follows the adventures of Monkey D. Luffy and his Straw Hat Pirates. The season contains three story arcs.
"Silver Mine" deals with Luffy and Bartolomeo getting kidnapped by the Silver Pirate Alliance. The story arc, called "Zou", adapts material beginning from the middle of the 80th volume to the middle of the 82nd volume of the manga by Eiichiro Oda. The Straw Hats arrived at Zou to reunite with Sanji and the others, only to discover Sanji has been swept up in a personal conflict and that Zou has been under siege by the Beasts Pirates. "Marine Rookie" deals with Luffy robbing a marine base for food after running out of it on the ship.
Only a single piece of theme music is used for this season. The opening theme, titled "We Can" (ウィーキャン!, Wī Kyan!), is performed by Kishidan and Hiroshi Kitadani. However, from episodes 753–756 in the Japanese broadcast only due to licensing issues and to promote One Piece Film: Gold, there is a special opening movie featuring scenes from the afterformentioned film.
List of One Piece television specials

The One Piece anime series, based on the manga of same name, has spawned thirteen television specials that aired on Fuji TV. Of these specials, the first four, as well as the sixth, eighth, tenth and eleventh are original stories created by the anime staff, while the fifth, seventh, ninth, twelfth and thirteenth specials are alternate re-tellings of certain story arcs.
On April 7, 2013, a two-part hour-long crossover TV special, between Dragon Ball Z, One Piece and Toriko, referred to as Dream 9 Toriko x One Piece x Dragon Ball Z Super Collaboration Special!! aired on Fuji TV. The first part is named "Run, Strongest Team! Toriko, Luffy, Goku!" (走れ最強軍団！トリコとルフィと悟空！, Hashire Saikyō Gundan! Toriko to Luffy to Goku!) and the second is titled "History's Strongest Collaboration vs. Glutton of the Sea" (史上最強コラボVS海の大食漢, Shijō Saikyō Collaboration vs. Umi no Taishokukan). The plot has the International Gourmet Organization (from Toriko) sponsoring the Tenka'ichi Shokuōkai, a race with no rules that characters from all three series compete in.
Three of the specials received limited theatrical releases in South Korea in 2014; Episode of Merry, Episode of Nami and Episode of Luffy were released on August 28, December 6 and December 10, grossing ₩28,590,200 ($27,152), ₩12,319,500 ($11,700) and ₩11,342,500 ($10,772) respectively. As with the franchise's anime television series, specials eight through thirteen have been streamed with English subtitles in North America by Funimation and Crunchyroll and released on home video by Funimation with Japanese and English-dubbed versions.
The first special was released on VHS, and specials five onward have been released on Blu-ray. The Log Collections are available on DVD only.
The TV specials have been released on DVD and Blu-ray.
Chikao Ohtsuka

Chikao Ohtsuka (大塚 周夫, Ōtsuka Chikao, July 5, 1929 – January 15, 2015) was a Japanese actor, voice actor and narrator. He was most known for the roles of Captain Hook (Peter Pan: The Animated Series and Disney's Peter Pan), Dick Dastardly (Wacky Races and Dastardly and Muttley in Their Flying Machines), Goemon Ishikawa XIII (Lupin III), Nezumi Otoko (GeGeGe no Kitaro), Denzō Yamada (Nintama Rantarō), Professor Moriarty (Sherlock Hound), Jagi (Fist of the North Star), Doctor Eggman (Sonic the Hedgehog series), Gol D. Roger (One Piece), Xehanort (Kingdom Hearts series), Dr. Weil (Mega Man Zero), Taopaipai (Dragon Ball), Piedmon and Apocalymon (Digimon), and Wario in his commercials. He was the official dubbing artist of Charles Bronson and Richard Widmark. At the time of his death, he was attached with Aoni Production.
He was the father of Akio Otsuka. The two occasionally performed together, such as in Black Jack 21, Mobile Suit Gundam 0083: Stardust Memory, the Kingdom Hearts series, the Full Metal Panic! series, and Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriots.
Ohtsuka died from ischemic heart failure at the age of 85 on January 15, 2015.
Richard Widmark
Chuck Connors
One Piece season 15

The fifteenth season of the One Piece anime television series was produced by Toei Animation, and directed by Hiroaki Miyamoto. The season was broadcast in Japan on Fuji Television on October 2, 2011 to December 23, 2012. Like the rest of the series, it follows the adventures of the reunion of Monkey D. Luffy and his Straw Hat Pirates after completing their training sessions two years later. The first of fourteen DVD compilations was released on December 5, 2012, and the last one was released on December 3, 2013.
The main story arc, called "Fishman Island" (魚人島, Gyojin-tō), adapts material from the 61st to the end of the 66th volumes of the manga by Eiichiro Oda. Two years have passed since the war at Marineford, and Luffy and the Straw Hats reunite at Sabaody after completing their training sessions. From there, they head off to Fishman Island. However, they end up facing Hordy Jones who plots to use a coup d'état to take control of Fishman Island. The final four episodes contain an anime original story arc, called "Z's Ambition" (Zの野望編, Zetto no Yabō), which serves as a prologue to the concurrently released One Piece Film: Z.
Only a single piece of theme music is used for this season. The opening theme, titled "We Go!" (ウィーゴー!), is performed by Hiroshi Kitadani.
In October 2024, it was announced that the anime series would go on hiatus until April 2025 for the "Egghead" story arc, and that a remastered and re-edited version of the "Fishman Island" story arc would air in the show's timeslot during the break.
One Piece Log: Fishman Island Saga, also known in Japan as Special Edited Version - One Piece: Fish-Man Island Arc, is a 21-episode remastered and condensed version of the "Fishman Island" story arc which ran from November 2024 to March 2025 in place of the TV anime's regular broadcast, which was on hiatus from October to April. "We Go!" performed by the Straw Hat Pirates is used as the opening theme song for the first nine episodes, while the same song performed by Hikakin & Seikin with Monkey D. Luffy (Mayumi Tanaka) is used from episode 10 onwards. "Sailing" performed by Be:First is used as the ending theme song.
In North America, the majority of the season was recategorized as "Season Nine" for its DVD release by Funimation Entertainment. The Australian Season Nine sets were renamed Collection 43 through 47.
Bome (sculptor)

Bome (ボーメ, Bōme) is the pseudonym of a Japanese sculptor, primarily sculpting anime-styled women for mass commercial release. The name is a contraction of Baseball Cap (野球帽, Yakyū bō) and Eyeglasses (めがね, Megane), both of which he wears regularly. He started making garage kits and now works for Kaiyodo, a Japanese company that specialises in anime-related figurines. Bome's work has proved sufficiently popular and successful for Kaiyodo to release a Monsieur Bome Collection, including figures from such popular anime and video games as GunBuster, Full Metal Panic, Dead or Alive, Kiddy Grade, Xenosaga and Jingai Makyō. Bome has, amongst others, also sculpted characters from Neon Genesis Evangelion and Sailor Moon.
Bome's work, like some of the anime on which it is based, often combines cute facial features with exaggerated sexual attributes such as large, gravity-defying breasts. Many figures are scantily clad or posed so that undergarments are visible. Occasionally, they may possess removable clothing which will expose knickers or bras. At least one figurine (Jungle Emi) was allegedly bare-breasted in its Japanese release; it was supposed to include a removable halter top bra in its worldwide release, however many disappointed fans found that the halter top is actually not removable. His latest (and possibly final) model in the Mon-Soeur Bome series, Akira from Sukapon-Do, is a rework of a model he previously did - with her breasts covered back up. See the "Erotica" section of the website listed in this page's References for the original model.
Collectors and toy-buyers regard Bome's work as being of good quality due to its accurate paintwork, of fine detail, accurate representation of the character, naturalistic poses and high manufacturing standards. This opinion is reflected by the 1998 exhibition of Bome's work as part of Ero Pop Tokyo, an event, organised by Japanese artist Takashi Murakami, held in Los Angeles during May to June.
Yoshikitty

Yoshikitty (stylized in all lowercase as yoshikitty) is a Japanese toy and merchandise line created in 2009 as a joint venture between Sanrio and Japanese musician Yoshiki. The character was created by Hello Kitty designer Yuko Yamaguchi. The brand specializes in rock-themed and high fashion goods, and was voted more popular than Hello Kitty in the 2018 Sanrio Character Ranking. Yoshikitty is the first Sanrio character modeled after a real-life person.
In 2007, Sanrio designer Yuko Yamaguchi approached Yoshiki about writing an official theme song for Hello Kitty, which he premiered at Hello Kitty Con in Los Angeles in 2014. As Yoshiki worked on the song, their conversations inspired Yamaguchi to create an original design merging the character and the musician into "Yoshikitty".
Yoshikitty was revealed in May 2009 at X Japan's concert at Tokyo Dome. In August of the same year, large-scale Yoshikitty balloons were incorporated into the X Japan's stage production. On October 2, 2009, Yoshikitty's second design was revealed at Hello Kitty's 35th Anniversary celebration in Los Angeles.
The documentary film We Are X includes a Blu-ray special feature interview with Yamaguchi about her friendship with Yoshiki and the creation of Yoshikitty. A life-size version of Yoshikitty regularly appears at the Sanrio Puroland theme park and on special television events to play piano or drums.
Yoshikitty's look is modeled closely after Yoshiki, and the character's main features are long blonde hair, purple eyeshadow, and black "rock star" attire. Toys have also been released featuring Yoshikitty wearing Yoshiki's androgynous stage costumes, such as a red and white nurse outfit, a wedding dress, and a "Cinderella" outfit.
Yoshikitty has been the basis for over 500 products, including high fashion clothing, jewelry, and cosmetic items. In 2019, a limited-edition 18k gold Yoshikitty figurine was released in collaboration with precious metal company Ginza Tanaka, with an estimated retail cost of US$10,000.
Yoshikitty has been nominated in the international Sanrio Character Ranking for nine straight years (since 2015). Yoshikitty was voted more popular than Hello Kitty in the 2018 Sanrio Character Ranking.
In global voting, Yoshikitty has been ranked #1 in Brazil, China, France, Germany, and Thailand.
Дагуур зараа

Дагуур зараа (Mesechinus dauuricus) нь ганцаар амьдардаг жижиг зараа бөгөөд Орос, Монгол, Хятадын хойд хэсгийн нутгаар амьдарна. Монгол орны зүүн умард нутгийн тал ойт хээр, хээр, тухайлбал Их Хянганы нурууны Халх голын сав, Хангайн нурууны зүүн хойд нутгийг дайран урсдаг Орхон, Сэлэнгэ голын сав , Монгол Дагуурын Хээр, Дорнод Монгол хээрт таарна.
Нас гүйцсэн дагуур зараа 15-20 см урт, 600 гр-1 кг хүртэл жинтэй байдаг. Байгальдаа 6 ба түүнээс дээш жил амьдарна. Хүйтэн бүсийн бусад зарааны адил өвлийн улиралд ичдэг.
Орон нутагт уламжлалт анагаах ухаанд ашиглах зорилгоор агнадаг. Нөөцийн олборлолтын (уул уурхай) үйл ажиллагаанаас орчны хомсдол нүүрлэсний зэрэгцээ малын тоо толгой өссөнөөс бэлчээрийн талхлалт орчны доройтлыг бий болгож байна. Хааяа (ялангуяа хатуу хучилттай зам дээр) машин тэргэнд дайруулан осолддог.
Зарим эрдэмтэд дагуур зарааг Hemiechinus төрөлд ангилж үздэг.
Мазаалай

Мазаалай (латин. Ursus arctos gobiensis, англи. Gobi bear) Монголын говь цөлөөр тархсан хүрэн баавгайн дэд зүйл. Монголын улаан номд орсон. Ерөнхий төрх ойн хүрэн баавгайтай адил боловч биеэр бага. Цагаан богд уулын шармаахайн биеийн урт 169 см, сэрвээний өндөр 92 см, жин 90 кг байжээ. Мазаалайн биеийн дундаж жин 90-100 килограмм, биеийн урт нь 150 сантиметр орчим, өндөр нь 80-92 сантиметр. Зуны зүс жигд хүрэн бор, өвөл, хавар хүрэвтэр, бор саарал. Хүзүү, хөл их биеэсээ бараавтар. Хэнхдэг, хүзүүний угт цагаан цайвар толботой. Хөнгөн шалмаг хөдөлгөөнтэй. Нас бие гүйцсэн эр мазаалайг шармаахай, эмийг нь эвш гэдэг аж. Эвш нь жил өнжин төллөж гол төлөв ихэр алманцаг төрүүлнэ. Өвлийн 11 дүгээр сараас дараа оны 3 сар хүртэл агуй, хонгил, хулсан ширэнгэ, сухайн төгөл доогуур нүх хэвтэр засаж ичнэ.
Монгол Улсад жил бүрийн 2-р сарын 28-ны өдрийг Мазаалай баавгайн өдөр болгосон.
Олон жилийн судалгааны дүнд гол нутагшил нь Алтайн өврийн Аж Богд, Тост, Нэмэх дуул, Ээж хайрхан, Захуй, Зармангийн Баян бүрд, Эдрэнгийн нуруу ба, Цагаан богд гэж тогтоожээ. Улаан ном дахь мазаалайн тоог харвал 1960-аад онд 15-20 толгой, 1970-д онд 20 гаруй, 1980-д оны эхээр 25-30, сүүлчээр 50-60, 1990 оны эхээр 30 гаруй толгой байсан байна. Мазаалайн дундаж наслалт 25-30 жил байдаг. Мазаалай баавгайг 1967 оноос хойш судалж эхлэх үед тоо толгой 20-35 орчим байсан. 2019 онд 25 бодгаль, 2020 онд 36 бодгаль, 2021 онд 34 бодгаль, 2022 онд 52 бодгаль байна гэж тооцсон.
Говийн хармагийн жимс, бажууны үндэс, навч, хулс, зээргэнэ, сухайн навчис зэрэг ургамлаар хооллодог ажээ. Мөн говь цөлийн шавьж хорхой, гүрвэл зэрэг жижиг амьтаны сэг зэргийг түүж иддэг.
Хармагийн жимс нь намар исэн архи шиг болдог ба түүнийг идсэн мазаалай ууртай догшин болдог. Мазаалай баавгайн хүнс тэжээл ховордож одоо цөөн тооны мазаалaй баавгай дэлхий дээр үлдсэн байна.
Мазаалайг 1953 онд агнахыг хориглосон боловч түүнээс хойш төдийлөн их өсөөгүй нь олон арван шалтгаантай. Мазаалай нь хармаг, зээргэнэ ховор гарсан жил, эсвэл ган болж ус ховордсон үед турж үхдгээс гадна орчин цагт, асар хүчтэй, өндөр хурдтай авто машин, нисдэг тэргээр санаатай санамсаргүй хөнөөх нь цөөнгүй тохиолдож байна. Мөн тэдний амьдралын орчин тойрны хулс, бутан шугуйг хадах, түймэрдэх, хүн мал эзлэх зэрэг ажиллагаа нь мазаалайг үргээн дайжуулдаг бололтой. Мазаалай орооныхоо үед эрэгчингүүд нь зодолддог ба дийлсэн мазаалай заавал өрсөлдөгчөө алдаг байна.
London to Peking Motor Challenge

The London to Peking Motor Challenge was a one-time car rally organized by the Jules Verne Society in the Spring of 1990.
As the name implied, the rally consisted of a drive from London, UK to Peking, China. Peking is now officially known as Beijing, but the old name was used, as the rally traced the course driven by the Italians Prince Scipione Borghese, mechanic Ettore Guizzardi and journalist Luigi Barzini in the Peking to Paris race in 1907 (before the name change). The 1990 rally ran in the opposite direction as the 1907 course, heading west-to-east.
In March 1907, the Parisian newspaper Le Matin issued a challenge for anyone to drive from Peking to Paris by motor-car. Five teams; four French, and one Italian took up the challenge. Thus began the first, and most famous international car rally in early motoring history.
Barzini had written a popular book about his adventure, being the first to arrive in Paris, but a decade later, the Soviet Union closed off the route used by Barzini. With the glasnost and perestroika of the final days of the Soviet Union, the time seemed right for a new journey.
The 1990 course went from west-to-east along a different course than Barzini and his team took in 1907.
Starting at Marble Arch in London, the drivers were given a sendoff by Luigi Barzini's grandson. The drivers headed across the Channel on the P&O Ferry to France. From there, the drivers could take any course they chose across Europe before reuniting in Istanbul, Turkey. Afterward, the route ran across Turkey to the border with the Soviet Union in present-day Georgia, becoming the first time in Soviet history that western civilians were permitted to drive their own vehicles into the country. A ferry across the Caspian Sea took the drivers to present day Turkmenistan, Uzbekistan, and Kyrgyzstan, before entering China, crossing the Gobi Desert and arriving in Beijing on June 4, 1990, coincidentally the first anniversary of the crackdown on demonstrators in Tian'anmen Square.
The 1907 event was not intended to be a race or competition, but quickly became one due to the pioneering nature of it and the technical superiority of the Italians' car, a 40-HP Itala. The 1990 event was a goodwill tour, and no drivers were in competition.
Among the entrants in 1990, were vintage and antique vehicles, several motorcycles with and without sidecars, and modern four wheel drive vehicles, and amazingly all but one of the over 20 teams completed the journey. A 60-minute highlights broadcast was hosted and narrated by actor Cliff Robertson and shown on ESPN in the United States.
Residential community

A residential community is a community, usually a small town or city, that is composed mostly of residents, as opposed to commercial businesses and/or industrial facilities, all three of which are considered to be the three main types of occupants of the typical community.
Residential communities are typically communities that help support more commercial or industrial communities with consumers and workers. That phenomenon is probably because some people prefer not to live in an urban or industrial area, but rather a suburban or rural setting. For that reason, they are also called dormitory towns, bedroom communities, or commuter towns.
An example of residential community would include a small town or city outside a larger city or a large town located near a smaller but more commercially- or industrially-centered town or city, for instance Taitou in Gaocun, Wuqing, and Tianjin, China.
In the People's Republic of China, a community (社区), also called residential unit or residential quarter (小区) or neighbourhood (居民区) or residential community (居住区), is an urban residential area and its residents administrated by a subdistrict (街道办事处). Communities are generally organized around a territory consisting of 100 to 700 households.
The reform that created residential communities as local government in their current form was called shèqū (社区). Originally, these organizations consisted of participating citizens and chiefs, the latter ones being installed by the central governance. Shequ represented an attempt to restructure the relationship between state and urban community in China.
The social anthropologist Fei Xiaotong is considered the first to have proposed the introduction of the idea of shequ in China. The introduction of shequ started after the collapse of the previously existing social institutions (danwei) during the mid-1990s. Shequ were supposed to relieve the state of certain duties and responsibilities by transferring them to citizens participating in the shequ. They take over responsibilities which in democratic states are assumed by organisations of the civil community.
Each community has a community committee, neighborhood committee or residents' committee (社区居民委员会). The creation, adjustment or dissolution of a community committee is decided by the subdistrict government. A community committee is directly elected and consists of 5 to 9 members; it is responsible to the residents assembly, which consists of all residents in the community who are at or above the age of 18.
Banners of Inner Mongolia

A banner (Chinese: 旗; pinyin: qí; Mongolian: хошуу khoshuu) is an administrative division of the Inner Mongolia Autonomous Region in China, equivalent to a county-level administrative division.
Banners were first used during the Qing dynasty, which organized the Mongols into banners, except those who belonged to the Eight Banners. Each banner had sums as nominal subdivisions. In Inner Mongolia, several banners made up a league. In the rest, including Outer Mongolia, northern Xinjiang, and Qinghai, Aimag (Аймаг) was the largest administrative division. While it restricted the Mongols from crossing banner borders, the dynasty protected Mongolia from population pressure from China proper. After the Mongolian People's Revolution, the banners of Outer Mongolia were abolished in 1923.
There were 49 banners and 24 tribes in Inner Mongolia during the Republic of China.
Today, banners are a county-level division in the Chinese administrative hierarchy. There are 52 in total, including 3 autonomous banners.
The following list of 49 individual banners is sorted alphabetically according to each specific title (i.e., ignoring adjectives such as New, Old, Left, Right, etc.)
An autonomous banner (Chinese: 自治旗; pinyin: zìzhìqí) is a special type of banner set up by the government of China. There are three autonomous banners, all of which are found in northeastern Inner Mongolia, each with a designated ethnic majority other than Han or Mongol that is a national ethnic minority:
Ken Hermann

Ken Hermann is a Danish photographer.
Hermann's Wrestlers in Mongolia project consists of portraits of wrestlers and ancient Mongolian wrestling matches in the Inner Mongolia.
His Explosion series captures explosions milliseconds after detonation.
He made a series of photographs of street performers on Hollywood Boulevard, many of whom were dressed as famous Hollywood characters.
Flower Men is a series of portraits of people selling flowers in the Malik Ghat Flower Market in Kolkata, India's largest wholesale flower bazaar.
Survivors is a series of portraits of survivors of acid attacks in Bangladesh.
Norges nasjonalblomst

Norges nasjonalblomst er de to artene bergfrue (Saxifraga cotyledon) og røsslyng (Calluna vulgaris). De to plantene ble kåret ved hver sin anledning.
Bergfrue ble utnevnt av fagbotanikere på en internasjonal botanisk kongress i Amsterdam i 1935, der hvert lands representanter skulle komme med forslag fra hjemlandet. Bergfrue har hovedtyngden av sin utbredelse i Norge. Arten er sparsomt utbredt på Island, svært sjelden i Sverige, og finnes i noen få deler av Alpene og Pyreneene. Bergfrue er også fylkesblomst for Møre og Romsdal.
Røsslyng ble kåret til nasjonalblomst under en lytteravstemning i radioprogrammet Nitimen i 1976. Selv om røsslyng også er typisk for andre land (den er vel så vanlig i Skottland som i Norge), er den et velkjent og svært synlig innslag i fjell- og kystområder i hele landet. Arten representerer slik sett sider ved norsk landskap som oppleves som «typisk norske», der den visuelt sett er knyttet til det norske friluftsliv-fenomenet å «gå på tur».
Nasjonalfugl

Nasjonalfugl er en art av fugl som er valgt eller utpekt av de nasjonale myndigheter som et lands mest representative fugleart. I Norge ble for eksempel fossekall (Cinclus cinclus) utpekt som nasjonalfugl i 1963. I Sverige ble svarttrost (Turdus merula) valgt som nasjonalfugl i 1962, og i Danmark ble knoppsvane (Cygnus olor) valgt som nasjonalfugl i 1984.
Fylkesfugl

Fylkesfugl er en art av fugl som er (folke)valgt eller utpekt (av lokale myndigheter) som et fylkes representative fugleart, som oftest med bakgrunn i forekomsten i det aktuelle fylket.
Fylkesfugler velges ofte på bakgrunn av en avstemning i media, og typisk i samarbeid med Norsk Ornitologisk Forening (NOF) eller et av deres lokallag. I 2011 hadde åtte fylker valgt fylkesfugl. Senere har Nordland, Troms og Sogn og Fjordane kommet til.
Bergfrue

Bergfrue er en flerårig urt i sildrefamilien. Den er den mest imponerende av sildreartene i Norge og kan ikke forveksles med andre planter.
Den er flerårig, men bladrosetten med blomsterstengelen dør etter frøsettingen. Siderosettene kan overleve. Blomstene er hvite og sitter i en blomsterstand med vanligvis 50 til 200 blomster. I særskilte tilfeller kan den ha over tusen enkeltblomster. Bladene er vintergrønne og omvendt eggforma. Planten vokser i bratte, fuktige klippevegger på kalkrik berggrunn.
Arten har en disjunkt utbredelse i Europa. Den er vanligst i Norge, og utbredelsesområdet strekker seg så vidt inn i Sverige. Videre finnes arten sørøst på Island, i Pyreneene og i vestlige og sentrale deler av Alpene. I Norge er den ganske vanlig i hele landet, og i fjellet finnes den opp til 1300 moh.
Bergfrue ble kåret til Norges nasjonalblomst på en internasjonal botanisk kongress i Amsterdam i 1935. Den er også Møre og Romsdals fylkesblomst. Valle i Setesdal har også denne som sin kommuneblomst.
Den brukes av og til som fjellhageplante, men er ikke vanlig dyrket i Norge.
Norske fylkesblomster

Dette er ei liste over norske fylkesblomster. Idéen om fylkesblomster oppsto i 1987, da man ønsket å finne fylkesvise botaniske motiv, tilsvarende konseptet med «landskapsblommor» i Sverige og Finland. Prosjektet ble drevet fram av Norsk botanisk forening og Det Norske Hageselskap i samarbeid med de botaniske museene. Etter ca. 10 års mer eller mindre sammenhengende arbeid, med uttaler fra alle fylker og botaniske miljøer kom en fram til en liste som nå er allment akseptert. Listen inkluderer også en utvalgt art for Svalbard. Alle artene er presentert i boken Norges fylkesblomster av Inger Gjærevoll (Tapir forlag 1999).
Navnsetting etter Artsdatabankens artsnavnebase
Urteblomsterfluer (Cheilosia)

Urteblomsterfluer (slekten Cheilosia) er en gruppe av fluer som tilhører familien blomsterfluer (Syrphidae). Det er en meget artsrik slekt med rundt 450 beskrevne arter, nye oppdages stadig. Larvene lever som minerere inne i ulike urteaktige planter.
Små til middelsstore (5-15 mm) blomsterfluer. Slekten er ganske enhetlig utseendemessig og artene kan derfor være nokså vanskelige å bestemme. På farge er de helt svarte bortsett fra antennene og at beina kan ha bleke partier. Ansiktet er blankt i midten med en vanligvis svært tydelig midtknøl ("nese"). På sidene er det en del lange hår hos noen arter, uten hår hos andre. Fasettøynene er nakne eller sparsomt hårete, sjeldent tett hårete. Hos hannene møtes de i pannen. Antennene er relativt korte, det tredje leddet kan være stort og oransje. Kroppen er mer eller mindre blankt svart med oppstående hår av varierende lengde og farge. Hos noen arter er hårkledningen tett så den nesten skjuler den svarte fargen, og hårene gul- eller rødaktige, sjeldnere flerfargede. Vingene er vanligvis litt røykfargede, hos noen få arter med en markert, brun midtflekk. Beina er slanke og forholdsvis korte, korthårede.
Larvene utvikler seg inne i urteaktige planter, særlig planter i kurvplantefamilien og skjermplantefamilien. De har vanligvis én generasjon per år. Noen få arter har larver som lever i sopp, spesielt steinsopp, og én nordisk art har larver i utflytende kvae. Hannene forsvarer territorier i områder der hunnene kommer for å legge egg, gjerne ved rothalsen på vertsplanten. Disse fluene ser man ofte når de sitter og soler seg i vegetasjonen, men i alle fall noen av artene besøker også hyppig blomster.
Slekten er utbredt i Holarktis og Sørøst-Asia, i tillegg går noen få arter sørover til Mellom-Amerika.
I den norske Norsk rødliste for arter fra 2010 er liten ramsløkflue listet som direkte truet (EN), artisjokkblomsterflue som sårbar (VU) og gulrygget urteblomsterflue som nær truet (NT).
Bjørn Morisse

Bjørn Reidar Morisse (1944–2006) var en norsk multikunstner, kjent for sitt arbeid som illustratør, tegneserieskaper og musiker. Morisse bodde noen år som barn i San Pedro, California før familien vendte tilbake til Oslo. Som voksen bodde han i utlandet i mange år, mest i Danmark og Hellas.
Bjørn Morisse var mest kjent for tegneserien Glåmrik i Dagbladet. Den inneholdt ordspill som: «Unnskyld, er dette Kåre Spon Danseskole?» Morisse hadde også en tegneseriekarriere i Danmark som er lite kjent i Norge, blant annet serien Jøsses.
I 1960-årene spilte han sammen med Lillebjørn Nilsen i duoen The Young Norwegians. Ettersom Bjørn Morisse var den høyeste av de to, fikk han kallenavnet Store-Bjørn, og Lillebjørn ble dermed hengende fast som kallenavn på Nilsen. Morisse var sangskriveren.
I 1970 og 1971 lå Bjørn Morisse på VG-listen i seks uker med den erotiske «Stille døgn i Clichy», en norsk versjon av Country Joe McDonalds «Quiet Days in Clichy». En hører blant andre Øystein Sunde spille gitar på plata. Sangen er gjenutgitt på CD-en Sensurert i en komplett versjon; på den originale singelen var de to første versene plassert på side B.
Wenche Hallan

Wenche Irene Hallan (født 27. mai 1949 på Hamar) er en norsk sanger og musikkpedagog.
Hun er utdannet ved Østlandske musikkonservatorium og har siden 1972 arbeidet ved Lørenskog musikk- og kulturskole, etterhvert også ved Lillestrøm videregående skole.
Som utøvende sanger har hun blant annet opptrådt med Radiostorbandet, Kjell Karlsens orkester, Philip Kruse, Bendik Singers og Christopher Bean. Hun var en kort periode rundt 1970 vokalist i Ole Ivars. Med plata Match vant hun Spellemannprisen 1976 i klassen pop/danseband. Hun har koret i Melodi Grand Prix og på plateinnspillinger. Som sanger i stallen til Arne Bendiksen opptrådte hun flere ganger i radio og TV i Øst-Tyskland og Sverige.
Norgesmesterskapet for brassband 2013

Norgesmesterskapet for brassband 2013, det 35. NM for brassband ble arrangert 8.- og 9. februar 2013 i Grieghallen, Bergen.
Norgesmesterskapet 2013 ble vunnet av Eikanger-Bjørsvik Musikklag (dirigent David King).
Elitedivisjon
Pliktverk i elitedivisjonen i 2013 var A Tale as yet Untold (Philip Sparke). Dommere i eltedivisjonen var: Alan Fernie, Sheona White, Robert Childs, Philip Harper, Erik Janssen og Jan Van der Roost.
1. divisjon
Bjørsvik Brass vant 1. divisjon - selvvalgt verk ...Dove Descending (Philip Wilby); dommere var: David Thornton og Arsène Duc.
2. divisjon
Tertnes Amatørkorps vant 2. divisjon - selvvalgt verk English Heritage (George Lloyd); dommere var: Arsène Duc og Robert Childs.
3. divisjon
Fjell Brass vant 3. divisjon - selvvalgt verk Blazon (Peter Graham); dommere var: David Thornton og Alan Fernie.
4. divisjon
Flora-Bremanger Bassband vant 4. divisjon - selvvalgt verk Triptych (Philip Sparke); dommere var: Jan Van der Roost og Erik Janssen.
5. divisjon
Nordlys XO vant 5. divisjon - selvvalgt verk The Prizewinners (Philip Sparke); dommere var: Elisabeth Fossan og Kim Lofthouse.
Johannes Lid

Johannes Lid (født 11. januar 1886 på Voss, død 29. september 1971 i Oslo) var en norsk botaniker og forfatter.
Han var sønn av gårdbruker Ola Lid og Maria Bjørgum, og bror av etnologen Nils Lid.
I 1912 tok han examen artium, og i 1924 fikk han graden cand.real. ved Universitetet i Oslo.
I 1918 ble han assistent ved Norges landbrukshøgskole, og etter ett år i denne stillingen var han fra 1919 til 1956 konservator ved Botanisk museum i Oslo, det nåværende Naturhistorisk museum, Universitetet i Oslo. Han var leder for Norsk Botanisk Forening fra 1936 til 1942, og redaktør for foreningens publikasjoner.
I 1936 giftet Johannes Lid seg med kunstneren og illustratøren Dagny Tande Lid.
Johannes Lid er best kjent for å ha skrevet oppslagsverket Norsk flora. Boka ble først utgitt i 1944, og har senere kommet i ny utgave med ca. 10 års mellomrom. Den 8. utgaven ble utgitt i 2022. Håndboka dekker ville planter i Norge. Boka har siden førsteutgaven vært regnet som standardverket for norsk flora. Den er illustrert av hans kone Dagny Tande Lid, som også markerte seg som illustratør og forfatter av andre verk.
Boken ble senere utvidet tll Norsk og svensk flora i 1963, og til slutt til Norsk, svensk, finsk flora. Den utvidede floraen ble et standardverk som ettbindsflora også for Sveriges planteliv. For å hjelpe svenskspråkliges bruk, utgav Stig Hellerström en liste med svenske oversettelser av nynorske ord i floraen.
Innen botanikken har Johannes Lid gitt navn til arten lidii eller lidianum og slekta Lidia. Slektsnavnet ble brukt av den islandske botanikeren Áskell Löve og den svenske botanikeren Doris Löve i 1975 på noen arktiske arter i korsblomstfamilien. Artene i slekta Lidia oppfattes av de fleste taksonomer nå som tilhørende tuearveslekta (Minuartia) som f.eks. tuearve M. biflora.
I anledning UiOs 200-årsjubileum ble bygningen som huser Botanisk museum den 2. september 2011 offisielt døpt om til Lids hus, etter ekteparet Lid.
Røsslyng

Røsslyng (Calluna vulgaris) er ei plante i lyngfamilien, den er eneste arten i slekten Calluna. Slekten er nær beslektet med poselyngslekta (Erica). Røsslyng ble kåret til Norges nasjonalblomst av radioprogrammet Nitimen i 1976. Lyngarten kan lokalt ha andre navn.
Røsslyng er ei eviggrønn dvergbusk med oppstigende og halvkuleaktig vekstform som blir 20-50 cm høy. Barken er først grønn eller lysebrun med fine hår. Senere blir den brun med tynne striper, og til slutt er den gråbrun og skaller av i strimler. Knoppene sitter skjult under bladene. Bladene er meget små, nåleformede, korsvis motsatte. Bladrandene er innrullet oppover, randen er hel med fine hår. Blomstene sitter i et endestilt aks og er klokkeformete med rødfiolette beger og krone. Duften er fin og krydret. Frukten er kapsler med mange frø.
Røsslyng er en viktig næringskilde for hjortedyr og villsauer om vinteren. Lirype spiser unge skudd og frø. Det første leddet i navnet kommer av norrønt hross, «hest», og viser til at planten ble brukt til hestefôr.
Røsslyng er også en viktig trekkplante for bier og gir en mørk, gul lynghonning.
Røsslyng vokser i Europa og Lilleasia på myrer og heier. Den er vanlig i hele Norge med unntak av Finnmark hvor den fins kun ved spredte lokaliteter.
Arten har også blitt spredt til USA, Australia, New Zealand, og Falklandsøyene hvor den regnes som en uønsket art.
Langs vestkystene av Europa har røsslyng dominert vegetasjonen i en kulturlandskapstype som kalles lyngheilandskapet.
Norge under Sommer-OL 2020

Norge deltok i Sommer-OL 2020 i Tokyo i Japan fra 23. juli til 8. august i 2021.
03 Bronse
Norge kvalifiserte en båt i K1 1000 meter i kvalifseringsregattaen i Szeged i Ungarn.
Forklaring: QF = Kvartfinale; SF = Semifinale; FA = Finale; FB = B-finale
Forklaring: FA=A-finale; FB=B-finale; FC=C-finale; FD=D-finale; FE=E-finale; FF=F-finale; SA/B=Semifinaler A/B; SC/D=Semifinaler C/D; SE/F=Semifinaler E/F; QF=Kvartfinaler; R=Omløp
Norge kvalifiserte fire båter til OL i VM i seiling 2018.
Senere kvalifiserte de to båter til i ulike kontinentale regattaer.
M = Medaljeløp; EL = Eliminert
Norge kvalifiserte seg i to øvelser i VM i skyting 2018.
They Live

They Live er en amerikansk science fiction-thriller, actionfilm og svart komedie fra 1988 regissert og bearbeidet til manus av John Carpenter. Filmen handler om en løsarbeider som ved en tilfeldighet oppdager at flere av innbyggerne i Los Angeles egentlig er utenomjordiske vesener. Planen er global maktovertagelse. Hovedrollen spilles av Roddy Piper, mens sentrale biroller spilles av Keith David og Meg Foster. Filmen er basert på Ray Nelson novelle Eight O’Clock in the Morning (1963).
They Live fikk positiv omtale av anmelderne.
Filmen handler om den hjemløse vietnamveteranen John Nada som ved en tilfeldighet oppdager noe svært bemerkelsesverdig gjennom sin ferd i Los Angeles. Han slår seg ned i en leir for hjemløse, men etter en stund blir leiren jevnet med jorden av politiet. I den forbindelse får han fatt på noen helt spesielle solbriller. Ved hjelp av disse ser han til sitt store sjokk at mange av byens borgere i virkeligheten er utenomjordiske vesener med groteske utseender. Han ser også at reklameplakatene er fordekt propaganda for et autoritært styre. Det blir etterhvert klart at disse vesenene har til hensikt å skaffe seg verdensherredømme.
They Live ble innspilt i løpet av åtte uker i perioden mars-april i Los Angeles.
Filmen ble godt mottatt av filmkritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 85 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Leonard Maltin gav den 2 av 4 stjerner.
Filmen innbrakte 13 millioner på kino i USA. Sammenlignet med mange Carpenters tidligere filmer ble den ikke noen publikumssuksess og den havnet såpass langt nede som en 75-plass over de mest innbringende filmene på amerikanske kinoer i 1988. Men siden produksjonskostnadene bare var på drøyt tre millioner dollar gav den et brukbart overskudd.
Filmen ble ikke satt opp på norske kinoer, men ble utgitt på video av Juno Media i 1989.
Fredning av planter

Fredning av planter reguleres av den enkelte stats lovverk, samt internasjonale konvensjoner.
Planter kan fredes på flere måter. I Norge fredes planter som enkeltarter i hele riket, eller som biotopvern. Fredning innen et avgrenset område, f.eks. plantefredningsområde, naturreservat eller nasjonalpark er også vanlig.
Enkeltartene som er fredet etter naturvernloven er fredet mot direkte skade, ødeleggelse og innsamling. Det betyr at ingen har lov til å ødelegge eller plukke plantene som står på fredningslisten.
Det er utarbeidet en Norsk rødliste for arter med oversikt over plante- og dyrearter som på en eller annen måte er trua av utryddelse, er utsatt for betydelig reduksjon eller er naturlig sjeldne. Rødlistede arter har ikke noe spesielt juridisk vern, men rødlistingen er tenkt som et redskap i forvaltningen av det biologiske mangfoldet. Det vil variere fra sak til sak hvor stort hensyn en tar til rødlistede arter.
Den første plantefredning gjaldt en del sjeldne fjellplanter på Dovrefjell. Innsamling av planter ble etter hvert en farlig trussel mot de sjeldne artene her. I 1905 ble det vedtatt å frede enkelte navngitte planter på Statens fjellstue-eiendommer på Dovrefjell (Drivstua og Kongsvoll fjellstueutmåling). I 1911 ble denne fredningen formelt hjemlet i den vedtatte Lov om Naturfredning fra 1910, forløperen til den nåværende lov om naturvern (naturvernloven).
Myndighetene kan gjøre vedtak om at sjeldne planter, eller planter som står i fare for å forsvinne, fredes i hele landet eller i bestemte områder. Planter som fredes i hele landet er totalfredet. Dette er hjemlet i naturvernloven § 13. I 1956 (revidert 1976) ble den første plante totalfredet i Norge. Dette var misteltein, en vintergrønn busk som snylter på greinene til andre trær. Om planter fredes i bestemte områder er det snakk om plantefredningsområder. Disse opprettes gjerne i forbindelse med landskapsvernområder for å styrke vernet av enkeltarter.
Listen under omfatter alle fredete planter i Norge. Dato og vedtaksform viser til fredningsvedtaket som gjelder nå; enkelte arter er blitt fredet flere ganger. Bern viser om planten er oppført som strengt beskyttet planteart i Bern-konvensjonens appendiks I. Alle norske orkideer er omfattet av CITES (Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora) som forbyr handel med truete arter.
Følgende arter og underarter av planter (inkl. frø) er fredet mot direkte skade og ødeleggelse, herunder innsamling og annen form for direkte etterstrebelse:
Systematikk og vitenskapelige navn følger artslisten fra juli 2005 som er knyttet til forskrift om fredning av truede arter. Hvis arten ikke er nevnt her, følges artslisten som er knyttet til Bernkonvensjonen. Biologisk systematikk er en vitenskap i stadig utvikling, og flere av plantene har i ettertid fått andre vitenskapelige navn. Det henvises til artikkelen om hver enkelt art for oppdatert systematikk.
Giftkjeks

Giftkjeks (Conium maculatum), også kalt skarntyde, hører til skjermplantefamilien (Apiaceae). Giftkjeks kan bli 120 -180 cm høy og blomstrer med hvite blomster i juni og juli. Stammen er glatt med en blåaktig glød og røde flekker nederst (derav navnet maculatum = flekket). Planten er lett å kjenne igjen da ingen andre planter fra denne familien har disse røde flekkene.
Bladene er 3- eller 4-dobbelt fjærkuttdelte. Anlegget er toårig og danner det første året en rosett av blader. Året etter vokser det blomsterbærende skudd frem. Planten finnes flere steder rundt om i Norge. Den liker fuktig og næringsrik jord som regelmessig forstyrres: ved boliger, i grøfter, på strandvoller og lignende.
I skjermplantefamilien har alle vekstene hvite blomster som sitter tett og danner en skjerm/paraply/parasoll, derav navnet. Skal man benytte disse til mat og medisin, må man være helt sikker på at man ikke plukker de giftige. Giftkjeks er enkel å velge bort, på grunn av de røde flekkene og at planten dufter tilnærmet kattepiss og derfor virker lite fristende.
Skjermplantefamilien har både spiselige planter og planter som er meget giftige. De giftige er: hundepersille (Aethusa cynapium), selsnepe (Circuta viriosa), bjørnekjeks og giftkjeks. Selsnepe er blant de farligste giftplantene i Norge, både fordi den er ekstremt giftig og fordi den søte lukten og smaken kan virke fristende. Den kan forveksles med kvann eller sløke. Selsnepe kjennes enklest igjen på rotstokken.
De plantene som ikke er giftige og som kan brukes som mat og medisin er blant annet: sanikkel (Sanicula europaea), hundekjeks (Anthriscus sylvestris), spansk kjørvel (Myrrhis odorata), gjeldkarve (Pimpinella saxifraga), skvallerkål (Aegopodium podagraria), karve (Carrum carvi), strandkjeks (Ligusticum scoticum), kvann (Angelica archangelica), mesterrot (Peucedanum ostruthium) og sløke (Angelica sylvestris).
Carl von Linné gav planten slektsnavnet Conium, etter det greske ordet «koneion» – giftdrikken av skarntydesaft som de gamle atenerne brukte til å utføre dødsdommer. Filosofen Sokrates ble for eksempel (ifølge Platon) dømt til å begå selvmord med skarntydesaft. Dens dødelige egenskaper skyldes i hovedsak de to alkaloidene koniin og gamma konicein.
Sildreslekta

Sildre (Saxifraga) er den største slekta i sildrefamilien.
De fleste artene er flerårige urter, men noen få er ett- eller toårige. De har en opprett eller liggende stengel, som er bladløs eller har spredte, eller en sjelden gang motsatte, blad. Blomstene er femtallige og har hvite, gule eller purpurrøde kronblad. Det er ti pollenbærere og to grifler. Frukten er en kapsel med to rom som inneholder mange små frø. Polyploidi er vanlig i slekta, og kromosomtallet varierer fra 2n = 10 til 2n = 198, eller kanskje enda høyere. Hos mange arter er vegetativ formering ved hjelp av yngleknopper eller utløpere viktig.
Typiske voksesteder er grasmark, skogkanter, tundra, rasmark og vertikale fjellsider; noen er kalkelskende, mens andre vokser på sur jord. De omtrent 440 artene er utbredt i arktiske og tempererte strøk på den nordlige halvkule. Én art, Saxifraga magellanica, vokser langs hele Andes sør til Ildlandet. Molekylærgenetiske studier har ført til at mange arter er flyttet fra Saxifraga til en egen slekt, Micranthes.
I Norge inkludert Svalbard har Saxifraga i snever betydning 15 naturlig forekommende arter. Den endemiske hybriden oppdalssildre finnes i Sør-Trøndelag, og en annen endemisk hybrid, svalbardsildre, vokser på Svalbard. En tredje endemisk hybrid er blyttsildre fra Sogn og Fjordane, men den er ikke gjenfunnet siden tidlig på 1900-tallet. I tillegg er noen hagearter forvillet.
Det vitenskapelige navnet Saxifraga betyr «steinbryter» og viser både til at disse plantene vokser i fjellsprekker og til at de er blitt brukt som medisin mot nyrestein. Norges nasjonalblomst bergfrue tilhører denne slekta. Mange arter blir brukt som prydplanter.
Rødsildre

Rødsildre (Saxifraga oppositifolia) er en flerårig, eviggrønn urt i sildrefamilien. Blomstene er rødlige, og planten har motstatt bladstilling. Den kan vokse langt nord, og høyt til fjells. Den klokkeformede blomsten er vakker å se på, og har vært spist av inuitter.
Rødsildre er lavtvoksende og vokser i puter eller matter, og den blir kun 2–5 cm høy, med stengler som vokser krypende langs bakken. Artsepitetet oppositifolia viser til at bladene sitter motsatt, noe som er uvanlig i sildreslekta. Bladene er små og tungeformete. Stengelen ender i én enkelt rød til purpurfarget blomst med fem kronblader og ti støvbærere. Den er den eneste norske arten i sildrefamilien som har rødlige blomster. De andre artene har gule eller hvite blomster, noe som er sjelden for rødsildre. Den klokkeformede blomsten skiller rødsildre fra fjellsmelle som har flate blomster. Den er en av de første vårblomstene som blomstrer i fjellheimen, noe som skyldes at knoppene er utviklet på sensommeren året før blomstring.
Rødsildre er sirkumpolart utbredt i Arktis og i fjellstrøk lenger sør. Planta vokser helt nord til 83°15'N på Nord-Grønland, noe som gjør planta til den nordligst voksende planta i verden. I Europa finnes den sørover til Sierra Nevada i Sør-Spania. I Alpene vokser den høyere enn 4500 moh., antagelig det kaldeste stedet noen blomsterplante vokser. I Norge er rødsildre vanlig på kalkgrunn i fjellet over hele landet og finnes opp til 2300 moh. i Jotunheimen. Den vokser også på Svalbard og Jan Mayen. Innenfor utbredelsesområdet varierer både utseende og kromosomtall, og botanikerne har ulike oppfatninger om hvordan arten best kan deles i underarter.
På Grønland har inuittene plukket rødsildre og spist de nektarfylte blomstene. Den er en populær plante i fjellhager, men er vanskelig å dyrke i varmere klima. Rødsildre er fylkesblomst for Nordland og kommuneblomst for Osen. Den er også den offisielle blomsten for det nordirske grevskapet Londonderry.
Saxifraga cespitosa

Saxifraga cespitosa, the tufted alpine saxifrage or tufted saxifrage, is a species of flowering plant common to many arctic heights. It appears further south in mountainous areas of the Alps, Norway, Scotland, Wales, Iceland, Siberia, western North America and Greenland.
Densely tufted from a stout taproot, the plant has very short stems with withered, dead leaves at the base. The leaves have three to five lobes; both leaves and calyx exhibit trichomes in the form of glandular hair. Flowering stems range from 5–10 cm, with one or two flowers per stem. Its petals are white, twice the length of the calyx lobes. Smaller specimens, with shorter stems and smaller, yellowish-greenish petals (with uniflorous variants), are rather frequent.
The tufted saxifrage grows on ledges and gravelly places.
It became a protected species in the UK in 1975 under the Conservation of Wild Creatures and Wild Plants Act.
Saxifraga cotyledon

Saxifraga cotyledon, the pyramidal saxifrage, is a species of flowering plant that occurs in the mountains of Europe. It has rosettes about 20 centimetres (8 in) across of tongue-shaped leaves, beaded but not toothed. In May or June the tall panicles of white flowers, branched and pyramidal in outline, may reach 60 cm (24 in). It is one of Norway's two national flowers (chosen in 1935). Its relationship to the "silver saxifrages" (Saxifraga sect. Ligulatae) remains to be resolved to full satisfaction.
Saxifraga cotyledon has an Arctic–alpine distribution, occurring in Scandinavia, Iceland, the Western Alps and the Pyrenees.
To produce flowers it sometimes is necessary to remove and save for propagation all side rosettes. The flowering rosette dies after blooming.
Saxifraga cernua

Saxifraga cernua, the drooping saxifrage, nodding saxifrage or bulblet saxifrage, is a flower common all over the High Arctic. It stretches further south in mountainous areas of the Alps, Norway, Iceland, Siberia and Alaska.
It grows to 10–20 cm tall and the stem has 3–7 leaves. The basal and lower stern leaves are kidney-shaped, 3–5 lobed on long petioles. The flowers are mostly single and terminal. Petals are white and are much longer than the sepals. The plant reproduces by means of brownish-red bulbils in the axils of the upper stem leaves. Flowers bloom June to August.
This plant grows in moist sandy and mossy places, on ledges and in snow beds.
It became a protected species in the UK in 1975 under the Conservation of Wild Creatures and Wild Plants Act.
Micranthes

Micranthes is a genus of flowering plants in the saxifrage family. It was formerly included within the genus Saxifraga until recent DNA evidence showed the members of what is now Micranthes are more closely related to Boykinia and Heuchera than to other members of the genus Saxifraga.
All members of this genus are herbaceous, with prominent basal leaves. They are found in temperate, arctic, and alpine regions of North America and Eurasia.
The following species are recognised in the genus Micranthes:
Basa resmi

Basa resmi nyaéta hiji atawa leuwih basa anu dipaké ku pamaréntah dina hiji nagara pikeun medar aturan atawa émbaran pamaréntah. Basa dipaké ku warganagara pikeun nyambung kalayan kantor-kantor pamaréntah sacara resmi, sarta ogé mangrupa basa anu dipaké dina pangajaran di widang atikan.
Remen ogé (salah sahiji) basa resmi hiji nagara lain basa pituin nagara kasebut, tapi basa ti kaum pangjajah. Komo remen ogé basa resmi henteu mibanda panyatur tulén. Hal ieu lumangsung antara séjén di sawatara nagara di Afrika urut jajahan Perancis, Singapura jeung basa Inggris, Suriname jeung basa Walanda, sarta Timor Wétan jeung basa Portugis.