davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
CJ Foodville

CJ Foodville is a South Korean western-style food and food service company based in Seoul that does catering service. CJ Foodville is a subsidiary of CJ Group.
Taking Korean food abroad, CJ Foodville has launched bakeries and restaurants globally. Starting with opening a Tous les Jours store, a bakery chain, in Los Angeles in 2004, CJ has launched the chain also in China and Vietnam, where double-digit sales growth is maintained. The first Tous Les Jours in Hanoi, Vietnam, opened in June 2012, and in December 2012, the 20th and 21st Tous les Jours opened in New Jersey and New York. Also brands of Foodville, VIPS (steakhouse) and A Twosome Place (coffee shope) have opened stores in China and Vietnam as well as other countries in Asia. Bibigo is a Bibimbap (a traditional Korean food) restaurant which CJ planned as a global brand from the beginning, opening in Los Angeles, Beijing and Singapore since 2010. It also opened its first store in London in 2012 during the London Olympics.
CJ ENM Entertainment Division

CJ ENM Entertainment Division (Korean: 씨제이이엔엠 엔터테인먼트 부문), formerly known as CJ E&M, is a South Korean entertainment and mass media division (formerly company) of CJ ENM. In July 2018, the company merged with the parent company's subsidiary CJ O Shopping, with the latter being the surviving entity.
CJ E&M was established as O Media Holdings in 2010.
In 2011, the company renamed to CJ E&M (short for CJ Entertainment & Media) following the merger of seven CJ Group company : CJ Media, On-Media, Mnet Media, CJ Entertainment, CJ Games, CJ Internet, and the media division of CJ O Shopping.
In 2016, CJ E&M sets up its South East Asia headquarter in Hong Kong in a bid to expand the group's major development plan in Asia.
In 2018, CJ E&M established an office in Singapore to advance the company's channel distribution and advertising sales support in the region. In May 2018, it was announced that CJ E&M and CJ O Shopping merged into new company CJ ENM (CJ Entertainment and Merchandising), which will be launched on July 1.
Media Content – operating as a media company and television program production.
Film – operating as a film production company, film publishing house, film investment production.
Music – operating as an artists management, record label, music production company, event management, concert production company, music publishing house and entertainment investment company.
Convention – operating as a concert production company, festival production and producing award event.
Performing Arts – operating as a theatrical production company.
Animation – operating as an animation production company, animation publishing house, animation investment production and merchandising animation content.
Media Solution – developing and producing marketing content and providing integrated marketing solutions.
* denotes a company wherein CJ ENM or any of its subsidiaries has a minority interest.
In April 2015, CJ E&M was accused of mobilizing young employees to fill the seats of its annual general meeting (AGM) of shareholders in an attempt to silence shareholders.
In October 2015, CJ E&M and its US-based subsidiary CJ E&M America were sued by Seoul-based music agency DFSB Kollective for copyright infringement and violation of the Digital Millennium Copyright Act in the Central District Court of California, with the latter seeking to get $50 million. Responding to the suit, CJ E&M accused DFSB of being unhappy on the final decision on a similar lawsuit filed in Seoul in 2011. The first trial was set for 1 March 2016 after the court rejected CJ E&M's motion to dismiss the case.
Busan International Finance Center

Busan International Finance Center (BIFC) (Korean: 부산국제금융센터) is a 289 m (948 ft) skyscraper in Busan, South Korea.
The building's construction started in 2011 and finished in 2014. It has 63 floors. The building was developed by Busan Metropolitan City Corporation. It was designed by HAUD and constructed by Hyundai Engineering & Construction. Upon its completion, it became the third tallest building in Busan and the fourth tallest in South Korea.
The building was designed to withstand a 7.0 magnitude earthquake. Besides that, it was also projected as the catalyst for the city's economic growth.
VIPS (South Korean restaurant)

VIPS (Korean: 빕스) is a restaurant chain in South Korea owned by the CJ Foodville of CJ Group.
The first store was opened in 1997 in Deungchon, Seoul.
As of 2015, the chain had 112 branches in South Korea. The number of stores, however, decreased sharply in the next few years; it decreased to 61 in 2018 and 45 in December 2019. VIPS recognized the crisis, and attempted various changes for sales growth through changing the store concepts and interior relevant to the targets that live near the store.
In 2015 CJ Foodville announced a plan to set up 100 restaurants in China by 2017.
Jarritos

Jarritos es una marca de refrescos mexicana fundada en 1950 por Francisco Hill Ávalos "El Güero Hill" en la Ciudad de México.​ La empresa Jarritos es una marca de Frutas Concentradas, S.A.P.I. de C.V.​ Su empresa subsidiaria Novamex en los Estados Unidos es la encargada del embotellamiento y distribución de los productos a nivel internacional. Ciertos territorios de México son atendidos por la empresa embotelladora Consorcio AGA.
El nombre proviene de la tradición mexicana de beber agua en jarros de arcilla.
Los Jarritos están disponibles en los siguientes sabores.​
Sidral Mundet

Sidral Mundet es una gaseosa mexicana carbonatada de sabor manzana, producida por un sistema mexicano de Coca-Cola y distribuida en los Estados Unidos por la compañía Novamex, la cual también distribuye Jarritos y Sangría Señorial. Pertenece a la compañía Coca-Cola, aunque inicialmente empezó como su propia empresa en 1902.
El catalán Arturo Mundet había comenzado su aventura mexicana en 1902 con una manufactura de corcho que se iría ampliando y se convertiría en la empresa Artículos Mundet para Embotelladoras, S. A. La siguiente ampliación pasaría entonces a una marca propia de bebidas. El Sidral Mundet tenía que ser una especie de sidra-champán pero, para solucionar el problema de la inestabilidad por fermentación, se le aplicó un proceso de pasteurización que mantenía sus cualidades iniciales y la hacía una dulce bebida refrescante.
Al principio, el concentrado de manzana era importado de Canadá. El producto era distribuido al valle de México con carretas tiradas por mulas.
En 1936, ya se fabricaban 120 botellas por minuto en tres líneas automáticas. En los años 50, las líneas eran nueve y la producción, de 600.000 botellas diarias.
En 1970 se construyó la nueva fábrica Jugos de Frutas Mundet y se dejó de importar el concentrado. En 1971 se ofrecieron franquicias que extendieron la producción a todo el territorio mexicano.
En 1988, desembarcó en el mercado internacional americano: en Estados Unidos, donde tuvo gran éxito en la numerosa colonia mexicana que ya la conocía, y en otros países de América Central y del Sur.
En noviembre de 2002, Coca-Cola compró la embotelladora Mundet.
El año 2010 se hizo una campaña publicitaria celebrando el centenario de la marca.
Sidral Mundet está disponible en 10 sabores, manzana roja, manzana verde, manzana-durazno, pera, ciruela, fresa-kiwi, mandarina, chabacano, sangria y durazno (prisco).
Sangría Señorial

Sangría Señorial es un refresco mexicano sin alcohol con sabor a sangría.​​​
Es fabricada por la empresa Del Fruto en México,​ aunque inicialmente empezó como su propia empresa en 1960. Se elabora con uvas de vino, esencia de limón, azúcar de caña y agua carbonatada. Se distribuye en los Estados Unidos por Novamex desde 1982, los productores de los refrescos Jarritos.​
En México es una bebida popular de la comida callejera.​
Cuajada

La cuajada (en vasco Mamia) es un producto lácteo, de textura cremosa y gelatinosa, elaborado con leche cruda coagulada por acción del cuajo. Es un postre originario de Navarra y típico de la gastronomía del norte de España, cuyo consumo se ha extendido en toda la península ibérica y algunos países de Latinoamérica.
Se denomina así por los cristales de hielo, la nieve recordada a la textura y color de los copos de nieve al cuajar en los meses de invierno.
Tradicionalmente se elaboraba en un recipiente similar a una jarrita o vaso de cerámica o barro llamado kaiku y se utiliza leche de oveja, aunque actualmente a nivel comercial es habitual el uso de leche de vaca.
La cuajada se consume habitualmente como postre​ y tiene un valor nutricional similar al de la leche.​
Se puede endulzar con azúcar o miel, y añadir nueces, pasas o trocitos de fruta.
Pedro de Palol

Pedro de Palol y Salellas (Gerona, 25 de enero de 1923 - Barcelona, 4 de diciembre de 2005) fue un arqueólogo y escritor español.​
Hijo del escritor en lengua catalana Miquel de Palol i Felip. Estudió en la Universidad de Barcelona y se doctoró en Madrid. En 1956 consiguió la plaza de catedrático en Valladolid y a partir de 1970 en Barcelona. Fue director del Instituto de Arqueología y Prehistoria de Barcelona entre 1977 y 1983. Realizó numerosas excavaciones y estudios arqueológicos, entre otras en el castrum visigótico de Rosas, la necrópolis de Velilla,​ la necrópolis de Agullana, la ciudad romana de Clunia y la villa de Almenara-Puras, entre otras.
Sus trabajos se han visto galardonados con los premios:
Amarillo selectivo

El amarillo selectivo es un color, variante del amarillo, aplicado en la iluminación automotriz.​ Bajo las regulaciones del ECE, los faros se permitía que fueran blancos o de amarillo selectivo —en Francia, el amarillo selectivo era obligatorio hasta 1993—.
Las normas actuales obligan a los faros delanteros a emitir luz blanca. De todas formas, los faros antiniebla delanteros de amarillo selectivo todavía están permitidos; y algunos países europeos todavía lo permiten en los faros de carretera. Algunos países extraeuropeos, como Japón​ o Nueva Zelanda,​ también permiten el uso de iluminación amarillo selectivo.
El propósito de la luz amarilla selectiva es el de mejorar la visión nocturna al suprimir las longitudes de onda cortas de color azul, de la luz proyectada, al ser difíciles de procesar por el sistema visual humano, y provocar reflejos sobre la lluvia, niebla, nieve y problemas con los destellos.
Las normas de la UNECE definen al amarillo selectivo en términos del espacio de color CIE 1931 así:
Para faros antiniebla delanteros, el límite hacia el blanco se extiende:
Actualmente existen proposiciones para que la UNECE redefina el amarillo selectivo para incluir este rango extendido, y para eliminar el color completamente de todas las regulaciones sobre iluminación.
Toda la definición básica de amarillo selectivo se encuentra fuera de la gama del espacio de color sRGB, al igual que el amarillo puro no se puede representar como primario. El color mostrado más arriba es una aproximación no saturada, creada tomando el baricentro del amarillo selectivo estándar en (0,502; 0,477) y llevándolo hacia el punto blanco D65, hasta que se encuentre en el triángulo de gamas sRGB en (0,478; 0,458).
Supergigante amarilla

Desde el punto de vista de la evolución estelar, la fase de supergigante amarilla es una fase intermedia entre la de supergigante azul y la de supergigante roja que atraviesan las estrellas de masa elevada (más de 9-10 masas solares y menos de 30-70 masas solares, el límite superior depende fuertemente de la metalicidad y, en menor medida, de la velocidad de rotación de la estrella). Es una fase de muy corta duración, por lo que se conocen muy pocas estrellas en esta categoría. En ella las estrellas se hinchan a gran velocidad como consecuencia de los cambios que se están produciendo en su núcleo tras haber salido de la secuencia principal. Así, una estrella pasa de tener un radio de varias decenas de millones de km al principio de esta fase a transformarse en una supergigante roja de varias unidades astronómicas de tamaño.
Desde el punto de vista de la clasificación espectral, una supergigante amarilla es una estrella supergigante (esto es, perteneciente a la clase de luminosidad Ia si es de las más luminosas o a la Ib si es de las menos luminosas) de tipo espectral A, F o G.
Un excelente ejemplo de estrella supergigante amarilla es Canopus, la estrella alfa de la constelación de Carina. Además de ésta, en la tabla siguiente se recogen algunas de las supergigantes amarillas más conocidas.
Laura Galván

Laura Esther Galván Rodríguez (born 5 October 1991) is a Mexican long-distance runner. She won the gold medal in the women's 5000 metres event at the 2019 Pan American Games held in Lima, Peru. She also competed in the women's 1500 metres event where she finished in 4th place. On 6 March 2021, Galván ran 4:08.14 setting a new Mexican 1500 m record outdoor track and field.
Names for soft drinks in the United States

Names for soft drinks in the United States vary regionally. Soda and pop are the most common terms for soft drinks nationally, although other terms are used, such as, in the South, coke (a genericized name for Coca-Cola). Since individual names tend to dominate regionally, the use of a particular term can be an act of geographic identity. The choice of terminology is most closely associated with geographic origin, rather than other factors such as race, age, or income. The differences in naming have been the subject of scholarly studies. Cambridge linguist Bert Vaux, in particular, has studied the "pop vs. soda debate" in conjunction with other regional vocabularies of American English.
According to writer Andrew Schloss, "soda" derives from sodium, a common mineral in natural springs, and was first used to describe carbonation in 1802.
The earliest known usage of "pop" is from 1812; in a letter to his wife, poet Robert Southey says the drink is "called pop because pop goes the cork when it is drawn, & pop you would go off too if you drank too much of it." The two words were later combined into "soda pop" in 1863. Schloss gives the following years as the first attestations of the various terms for these beverages:
"Soda" is most common in the northeastern states, California, Nevada, Arizona, as well as Hawaii and a wide enclave or pocket around the Midwestern cities of St. Louis, Missouri, and Milwaukee, Wisconsin. To a lesser extent soda is also fairly common further down the east coast in eastern Virginia, eastern Carolinas and coastal Florida. Here, soda is not too dominant but competes with multiple other terms such as "coke". Unlike other regions, the coastal south-east has a relatively higher degree of variance between local individuals in terms of what they prefer to designate their soft drink.
The sharper "soda/pop" divide line runs through western Pennsylvania and western New York, approximately through the Rochester area. Those west of the line (e.g., in Pittsburgh and Buffalo) say "pop" while those east of the line (e.g. Syracuse) use "soda".
"Pop" is most commonly associated with the Midwest and in most of the West, including the Mountain West and the Pacific Northwest. These include Illinois, Ohio, Minnesota, Michigan, Kansas, Oklahoma, Indiana, Iowa, Colorado, Oregon, Washington and Alaska.
In the Southern United States, "coke" is used as a generic term for any type of soft drink—not just a Coca-Cola product or another cola. This terminology is also used in areas adjacent to the traditional southern states such as Southern Indiana and New Mexico. Several other locations have been found to use the generic "coke", such as Trinity County, California and White Pine County, Nevada, although the small populations of these counties may skew survey results. A Twitter data scientist, however, found that while "soda" and "pop" dominate in the United States, the word "coke" (incl. "coca" or "cola") is by far the most common in other countries, including English-speaking ones.
Герман (обичай)

Герман е обичай за измолване на дъжд, разпространен в Северна България, южните склонове на Централна и Източна Стара планина и в Странджа. Обичаят не е календарно обвързан, а се изпълнява при продължително засушаване или непосредствено след другия обичай за измолване на дъжд – Пеперуда, понякога и на някой празник – Летен св. Атанас, Летен св. Никола, Еремия, дните след Гергьовден и др.
Основна част от обичая Герман е изработването на антропоморфна мъжка фигура от кал или глина, която ритуално се погребва. Тази кукла се нарича Герман, но са познати и наименованията Георги, Гечо (в Тетевенския балкан); Дюрманджо, Драганчо (Разградско); Скалоян, Кабаиван (в Северна Добруджа). Фигурата се изработва от девствени момичета под ръководството на по-възрастни жени и е доста детайлна – правят ѝ се очи, вежди, уста и т.н., като големината ѝ може да достигне до половин метър. Характерна особеност е ясно изразеният фалос. На някои места на Германа се прави червена шапка от червени черупки на великденски яйца – обикновено първото счупено на великденската трапеза яйце. Ръцете се кръстосват на гърдите като на умрял човек. След изработването на фигурата тя се полага в ковчег, покрива се с цветя, слага ѝ се запалена свещ и жените я оплакват като мъртвец. Някъде дори е викан свещеник, за да го опее. След опяването куклата с тържествена погребална процесия се отнася край някой водоизточник, обикновено река, където се погребва. В крайдунавските села Германа не се погребва, а се хвърля в реката; където няма река се погребва на кръстопът. На гроба се поставя малък дървен кръст и жените ходят на гроба и правят помени (до деветия ден). Вярва се, че след изпълнението на този обичай, завалява дъжд. Ако дъждовете обаче са прекалено силни или проливни, куклата се изважда от гроба.
Някъде (Оряховско) в корема на Германа слагат жива или мъртва жаба, но задължително с отворена уста. Капанците от района на Разград изработват две или четири фигури, осмисляни като брачни двойки. В Тетевенско (Тетевен, Лопян, Лесидрен и др.) тази кукла се изработва от парче дърво, обвито с парцали, а в Плевенско – от метла, която задължително трябва да е открадната от момите, участващи в обичая „Пеперуда“, по възможност от къщата на бременна жена.
Исторически музей (Велинград)

Историческият музей във Велинград, България се намира в квартал Каменица, в непосредствена близост до църквата „Света Троица“, на адрес улица „Владо Черноземски“ 4.
Учителят Христо Масларов поставя началото на музейното дело в района. Той създава археологическа сбирка в читалището на село Каменица сега квартал на Велинград. През 1951 година е основан Градски историческия музей, който по-късно е преобразуван в Къща музей „Вела Пеева“. През 1991 година статута на музея се променя на Исторически музей-Велинград.
Експозицията разказва за живота на българската партизанка, която загива през 1944 година като участник в Съпротивата срещу държавната власт и прогерманската ѝ политика по време на Втората световна война. Експозицията представя и събитията преди и по време на Втората световна война. През 1948 година при сливането на селищата Каменица, Лъджене и Чепино, новосъздаденият град е кръстен на нея – Велинград.
Тук е най-голямата колекция от великденски писани яйца в България. Тя показва Чепинската традиция за изписване на яйцата с писалка и восък. Могат да се видят писани яйца и от други райони на страната, както и от Централна и Източна Европа. Всяка година в навечерието на Великден музеят организира изложби на велинградски писани яйца, демонстрации на традиционната восъчна техника, работилници и конкурс за писани яйца.
Най-новата експозиция на музея е посветена на оперния певец Николай Гяуров, който е роден в града. Семейството му е дарило много вещи, снимки и документи на оперения певец. Показани са оригинални костюми от постановки в операта „Ла Скала“ в Милано, матрица на монета, сечена в Австрия с неговия лик, партитури, грамофонни плочи с негови изпълнения. Експозицията е „подвижна“ и често е гост на различни музеи в страната и чужбина.
В тази експозиция са показани разнообразни костюми на различните религиозни общности, населяващи Чепинския край – християни, мюсюлмани, армъни. С каменни надписи и снимки са представени най-старите действащи минерални бани в България, които са били построени през 1750 – 1751 г. включени са макети и експонати на стари водни съоръжения – чаркове и тепавици.
Музей „Писанка“

„Писанка“ е музей за изписани яйца в град Коломия, Ивано-Франковска област, Западна Украйна. Той е част от Националния музей на фолклорното изкуство „Хуцулщина и Покутия“.
Музеят е открит на 23 септември 2000 г. Настоящата сграда на музея е построена през 2000 г. Преди това колекцията „Писанки“ се е помещавала в коломийската църква „Благовещение“.
Централната част на музея е във формата на яйце – писанка (украинско великденско яйце). Музеят е не само оформен като яйце (14 м височина и 10 м в диаметър), но и части от външната част и от вътрешната страна на купола са боядисани така, че да приличат на изписано яйце.
Това е единственият музей в света, посветен на изписаните яйца. Превърнал се е във визитна картичка на града. Обявен е за забележителност на съвременна Украйна през август 2007 г.
Към 2020 г. музеят притежава колекция от над 10 000 изписани яйца от различни части и области на Украйна. Освен с нови интерпретации, музеят разполага и с изящна колекция от по-стари писанки от Ивано-Франковска област, които датират от 19 и 20 век.
Има много експонати както за писанки, така и за други форми на украсени яйца от славянски страни (Беларус, Полша, Чехия) и от други земи (Румъния, Франция, Швеция, САЩ, Канада, Пакистан, Шри Ланка, Индия).
Другите експонати са свързани с писанската и гуцулската великденски традиции, както и други народни изкуства.
Мери Кели

Мери Кели (на английски: Mary Kelly) е английска писателка на произведения в жанра криминален роман и трилър.
Мери Кели, с рождено име Мери Тереза Куликан, е родена на 28 декември 1927 г. в Лондон, Англия. Когато е 16-годишна първият ѝ разказ „Има нещо за един моряк“ е публикуван в списание Love Story. Получава средното си образование в манастир, и получава магистърска степен по изкуства от Единбургския университет през 1951 г. Омъжва се за Денис Чарлз Кели през 1950 г. След дипломирането си работи като помощник-медицинска сестра, а в периода 1952 – 1954 г. е учителка в частно училище в Съри.
Първият ѝ роман „Идва студ“ от поредицата „Инспектор Брет Найтингейл“ е издаден през 1956 г. Инспектор Найтингейл от полицията в Единбург разследва отвличане, разпространение на наркотици и убийство свързано с Ковънт Гардън. Във вторият роман, „Гатанката на мъртвеца“, инспектор Найтингейл разследва убийството на стар немски учен специалист по руническото писане. В последният роман от трилогията, „Коледното яйце“, инспекторът и сержант Бедоус разследват убийството на княгиня Олга Карухина, избягала от Русия непосредствено след революцията и съхранила едно от яйцата на Фаберже, което е изчезнало.
През 1961 г. е издаден романът ѝ „Мъртва партида“ от поредицата „Хедли Никълсън“. Частния детектив Никълсън трябва да разкрие кой служител във фабрика за порцелан и керамика в Стафордшър продава проекти на дизайнерите на международни конкурентни компании. Във фабриката за изящни изделия, тлеят скрити страсти, завист и недоволство, в хранилището за течна глина е открит труп, а основният заподозрян е дизайнерката на фабриката Корина Уейкфилд, в която той се влюбва. Романът печели наградата „Златен кинжал“ на Асоциацията на авторите на криминални романи. На следващата година тя става член на клуба „Детектив“, който е организация на британски автори на криминални романи.
Мери Кели умира през 2017 г.
Василкивски майоликов петел

Василкивският майоликов петел (на украински: Півник васильківської майоліки), още известен като Бородянски петел, е реплика, произведена от Василкивската фабрика за майолика, по оригинала на Валерий Проториев и Надя Проториева.
Копие от такъв петел е открито в една от къщите, разрушени от руските бомбардировки в Бородянка, Украйна, стоящ върху кухненски шкаф. Керамичната фигура привлича голямо внимание, тъй като е непокътната на стената на изцяло разрушения апартамент.
Заедно с кучето Патрон и котката от Бородянка, спасена от разрушена къща, петелът се превръща в символ на стабилност по време на руската инвазия на Украйна.
Петелът се произвежда във Василкивската фабрика за майолика от началото на 60-те до 80-те години на XX век.
След като снимката на оцелелия петел в разрушена къща в Бородянка обикаля света, украинските медии и хората в социалните мрежи проявяват особен интерес към това произведение на изкуството. Шкафът е забелязан и заснет от украинската фотожурналистка Елизавета Серватинска.
Петелът, заедно с шкафчето, е отнесен в експозицията на Музея на Революцията на достойнството.
Още един подобен петел е намерен в бомбардирана къща в село Мошчун.
Първоначално произведението е погрешно приписано на Прокип Бидасюк.
Серхий Денисенко, главният художник на Василковската майоликова фабрика през последните години, смята, че авторството на петела принадлежи на Валери Проториев и съпругата му Надя.
Кухненският шкаф с непокътнатия петел се превръща в символ на стабилност и неукротимост. Появява се мем: „Бъди силен като този кухненски шкаф“. Шкафът с петела се споменава и като символ на несломимия украински дух.
Петелът се появява в илюстрациите на Олександр Грехов, Дима Коваленко и комичния рисуван герой – котката Инжир. Той е активно търсен в сайтовете за онлайн продажби.
Петелът се превръща в една от популярните теми за великденски писани яйца, като литовският дизайнер Лаймес Кудикис го поставя на такова яйце.
По време на посещението на министър-председателя на Великобритания Борис Джонсън в Киев на 9 април 2022 г. на него и президента на Украйна Володимир Зеленски са подарени подобни керамични петли.
Първият паметник на петела се появява в Березне през април 2022 година.
Украинската поща предлага пускането на марка с петела през юни 2022 година.
Свети Никола (Разлог)

„Свети Никола“ е частично запазена средновековна българска църква край град Разлог, България.
Църквата се намира в местността Бетоловото. До 40-те години на XX век край развалините на храма се прави големият великденски събор на Разлог. Трите църкви в местността Круше – Писаната, Бялата и „Свети Никола“ свидетелстват за наличие на голямо селище от времето на Второто българско царство. Около тях са открити останки от солидни основи, много фрагменти от битова и строителна керамика, християнски погребения и монетна находка от ХІІ век.
Ричард Йейтс

Ричард Йейтс (на английски: Richard Yates) е американски журналист, сценарист и писател на произведения в жанра драма.
Ричард Йейтс е роден на 3 февруари 1926 г. в Йонкърс, Ню Йорк, САЩ. Родителите му се развеждат, когато е 3-годишен, и той отраства в различни градове. Завършва средното си образование в Ейвън, Кънектикът. Служи в армията във Франция и Германия по време на Втората световна война. След демобилизацията в средата на 1946 г. се завръща в Ню Йорк.
Работи в Ню Йорк като журналист, писател по реклами за корпорация „Remington Rand“ и като призрачен писател на свободна практика – известно време пише речи за генералния прокурор Робърт Кенеди.
През 1961 г. е публикуван първият му роман „Пътят на промените“. Той е номиниран за Националнана награда за книга за 1961 г. През 2008 г. романът е екранизиран в едноименния филм с участието на Кейт Уинслет и Леонардо Ди Каприо.
През 1962 г. е публикуван първия му сборник с разкази „Единадесет вида самота“, и също пише сценарий по романа на Уилям Стайрън „Lie Down in Darkness“.
Автор е на още няколко романа, включително романите „Добро училище“, „Великденско шествие“ и „Нарушаване на мира“, и сборника „Влюбени лъжци“.
Преподава творческо писане в Колумбийския университет, в Новото училище за социални изследвания, в Бостънския университет, в Творческата работилница към университета на Айова, университета Уичита, Университета на Южна Калифорния и в университета на Алабама в Тускалуза.
През 1948 г. се жени за Шейла Брайънт. Имат две дъщери – Шарън и Моника. Развеждат се през 1959 г. През 1968 г. се жени за Марта Шпиър. Имат дъщеря – Джина.
Ричард Йейтс умира от емфизем и усложнения от операция на 7 ноември 1992 г. в Бирмингам, Алабама.
Слято, полуслято и разделно писане в българския език

Слято, полуслято и разделно писане на сложните и съставните думи е възприет израз за обобщено означаване на един доста сложен правоговорен и правописен проблем в българския език, отражение на съответния езиков проблем. Отговорът на често възникващия въпрос за начина на писмено представяне на даден речеви факт (като една дума или като съчетание от думи) е следствие от езиковата природа на този факт: слято (или полуслято) се пишат речеви единици, които имат характер на единна, цялостно оформена (проста или сложна) дума, а разделно – съставните думи и словосъчетанията.
Слято се пишат сложните думи с неравноправно (неравностойно) смислово отношение между изграждащите ги основи от типа подчинена основа – главна основа.
Слято се пишат съществителни:
Слято се пишат прилагателни,
Слято се пишат наречия,
Слято се пишат и думите югоизток, северозапад и подобни, както и думата земноводен, въпреки че съставящите елементи са равностойни.
В българския език всички думи се пишат отделно една от друга. Разделно се пишат и съставните думи и словосъчетания, независимо от смисловото отношение между думите (равноправно или подчинено). Разделно се пишат:
Писана църква

Писаната църква е частично запазена средновековна българска църква, край град Разлог, България.
Църквата се намира в местността Бетоловото. Храмът е недействащ и частично реставриран.
Църквата е малка еднокорабна и едноапсидна постройка, която е наричана „Писаната“ вероятно заради стенописите, които е имала. Обявена е за пеметник на културата. При разкопки около храма са намерени кръст от XI век и 4 гроба. При разкопките от южната страна на Писаната църква са намерени останки от по-ранна църква, която е датирана около V – VI век.
Трите църкви в местността Круше – Писаната, Бялата и „Свети Никола“ свидетелстват за наличие на голямо селище от времето на Второто българско царство. Около тях са открити останки от солидни основи, много фрагменти от битова и строителна керамика, християнски погребения и монетна находка от ХІІ век.
Българи в Мексико

Българите в Мексико са етническа група, която не присъства при преброяването на населението в страната. Според Националният институт по статистика и география (INEGI) броят на българските граждани в Мексико през 2020 г. е 276. През 2020 г. общият брой на българските граждани и на хората с произход от България се оценява официално на около 1350 души. През 2018 г. в Мексико е открито първото българско училище „Родна Реч“, разположено в град Мексико.
През годините броят на емигрантите от България в Мексико постепенно нараства, от 237 през 2010 г. на 276 през 2020 г.
Български емигранти са:
Nécessaire (Fabergé egg)

The Nécessaire egg is an Imperial Fabergé egg, one of a series of fifty-two jeweled eggs made under the supervision of Peter Carl Fabergé for the Russian Imperial family. It was crafted and delivered to the then Tsar of Russia, Alexander III who presented it to his wife, Maria Feodorovna on Easter day 1889. The egg is one of the lost Imperial eggs, but is known to have survived the Russian Revolution and was sold by Wartski in London in 1952.
This egg was designed as an étui containing woman's toilet items. While the exact appearance of the egg is not known, it is described in the 1917 inventory of confiscated imperial treasure as being decorated with "multi-colored stones and brilliants, rubies, emeralds and sapphires."
The surprise was that egg was essentially an etui, or necessaire, with 13 diamond-encrusted implements and toilet articles.
On 9 April 1889, Alexander III presented the egg to his wife, Maria Feodorovna. It was housed at the Gatchina Palace and was taken on at least one trip to Moscow, as demonstrated by an invoice for the trip which describes the egg.
After the 1917 revolution the Nécessaire Egg was seized along with the rest of the imperial eggs and sent to the Armoury Palace of the Kremlin. During the early part of 1922 the egg was transferred to the Sovnarkom. It was last shown at Wartski Ltd., court jewelers and Fabergé specialists. It was shown at Wartski's in 1949 as part of the first dedicated exhibition of Faberge's works in Europe. It was later acquired and sold by the firm. In an article on the egg, Wartski states, "It was last recorded [on our premises] on the 19th June 1952 when it was sold to a buyer named as 'A Stranger' for £1250 ... The purchaser's anonymity was safeguarded throughout Wartski's records and they remain unidentified." Its current whereabouts are unknown.
Genève internasjonale lufthavn

Genève internasjonale lufthavn (IATA: GVA, ICAO: LSGG) er en flyplass utenfor Genève i Sveits. Den ligger 5 km fra sentrum og har både buss- og toglinjer (SBB-CFF-FFS) inn til byen. Den nordlige delen av flyplassen går langs den sveitsisk-franske grensen og den kan derfor brukes av begge land. Passasjerer på flyvninger til eller fra Frankrike trenger derfor ikke å passere sveitsisk toll og immigrasjon hvis de går ut på den franske siden.
Flyplassen er base for selskapene easyJet og Swiss International Air Lines, og var tidligere base for Swiss World Airways, som gikk konkurs i 1998. I 2014 hadde flyplassen 15 152 927passasjerer, noe som er en oppgang på 5,0% fra 2013.
Logojet

Logojet er vanligvis et passasjerfly med heldekkende reklame malt på flyet.
Når et fly utstyres med heldekkende reklame, vanligvis for en konsumvare eller et produkt, f.eks et tjenesteytende firmas produkt blir flyets ordinære bemaling «livery» med selskapets navn og logo fjernet fra skroget,og flyet blir malt eller påsatt decaler med et reklamebudskap. Logojet kan også være reklame for et sportslig eller kulturelt arrangement. Også flyselskapet selv kan benytte seg av logojet som egenreklame til å promotere egne ruter til feriesteder o.l.
I Norge er det i forste rekke Norwegian som har logojets i sin flåte.
Bildene eller tegningene på en logojet blir fremstilt ved hjelp av laserskrivere som skriver på meterbrede selvklebende papir eller transparent folie.
Hamburg lufthavn

Hamburg Lufthavn (IATA: HAM, ICAO: EDDH) (tysk: Hamburg Flughafen) er en internasjonal lufthavn i Hamburg-Nord, 8,5 km nord for Hamburg sentrum. Hamburg lufthavn er den femte travleste kommersielle lufthavnen i Tyskland målt etter antall reisende. Hamburg Lufthavn har mer enn 130 destinasjoner, derav fire langdistanseruter til Dubai, Newark/New York City, Tabriz og Teheran.
Nepal Airlines

Nepal Airlines, tidligere kjent som Royal Nepal Airlines, er et flyselskap med base i Katmandu i Nepal. Det eies av Nepals regjering og flyr til 30 destinasjoner innenlands og syv destinasjoner utenlands. Hovedkvarteret ligger på Katmandu internasjonale lufthavn i Katmandu.
Selskapet ble grunnlagt i juli 1958 som Royal Nepal Airlines Corporation (RNAC) med en Douglas DC-3. I starten var rutenettet begrenset til Simara, Pokhara, Biratnagar og til indiske byer som Patna, Calcutta og Delhi. DC-3 var enerådende i de første årene. I 1963 ble to kinesiskbygde Antonov An-2 anskaffet og i 1966 ble en Fokker F27 innlemmet i flåten.
I 1970 ble Twin Otter og Pilatus Porter satt inn på destinasjoner innenfor Nepal, noe som gjorde det mulig å betjene fjerntliggende og lite tilgjengelige steder i fjellene. Etter utvidelse av rullebanen på Katmandu i 1972, anskaffet Royal Nepal en Hawker Siddeley HS-748 og Boeing 727. Nepal tok skrittet inn i jetalderen og gav 727-200-maskinen navnet «Yeti». To Boeing 757 erstattet etter hvert de to Boeing 727-flyene. Royal Nepal Airlines var første operatør (eng. launch customer) og bestilte de to eneste 757-kombiflyene som ble levert.
I 2003 ble det kjent at Nepals regjering hadde besluttet å selge ut 49% av aksjekapitalen til private investorer, mens de selv beholdt 51% av aksjene. Dette hjalp selskapet gjennom den økonomiske krisen, samtidig som ulønnsomme ruter ble sløyfet. Det gjaldt rutene til Bangalore, Mumbai (tidligere Bombay), Kolkata (tidligere Calcutta), Dhaka, Frankfurt, Karachi og London-Gatwick.
Ordet «Royal» ble fjernet fra selskapets navn i 2006 som et resultat av demokratiseringsprosessene i landet.
Selskapet opererer med 30 destinasjoner innenlands. Internasjonalt flyr det blant annet til disse destinasjonene:
Per mars 2015 består Nepal Airlines' flåte av følgende fly:
I løpet av sin femti-årige historie har Nepal Airlines vært gjennom tolv ulykker.
I september 2007 fikk selskapet uventet oppmerksomhet fra media. Selskapet hadde opplevd problemer med ett av sine Boeing 757, en feil som hadde forårsaket flere kanselleringer og som teknikerne ikke umiddelbart klarte å løse. Den 2 . september 2007 kunne verdenspressen presentere nyheten om at to geitebukker var blitt ofret foran flyet. Selskapet tekniske sjef kunne meddele at han i en drøm var blitt fortalt av Akash Bhairab, som er «Himmelens gud» i Nepal (forøvrig avbildet på selskapets fly) at Gud var misfornøyd da han ikke hadde fått noen ofringer fra selskapets side. Etter at geitebukkene var blitt ofret på et alter som var satt opp på asfalten foran flyet (og teknikerne trolig fortsatte å lete etter feilen) ble flyet satt i trafikk og fløy fra Katmandu til Hongkong uten problemer.
Palacio Ducal de Gandía

El Palacio Ducal de Gandía es uno de los monumentos más importantes de la ciudad de Gandía, que ha sido objeto de numerosas restauraciones. Es una importante muestra de palacio del gótico civil valenciano. Casa natalicia de San Francisco de Borja. Destaca el patio de Armas, gótico y la Galería Dorada, del siglo XVII, con azulejos originales de la época. Está considerado una de las mansiones señoriales más importantes de la Corona de Aragón. La habitación de Francisco de Borja se conserva prácticamente tal y como estaba en aquel entonces y no se permite pisarla, solo puede verse desde fuera.
El rey Jaime II el Justo, concede en 1323 el Señorío de Gandía a su hijo el infante Pere. Alfonso de Aragón el Viejo, hijo del anterior, hereda posteriormente este señorío (1359) y lo eleva a la categoría de Ducado Real en 1399. Es Alfonso el Vell, quien comienza la construcción del palacio.
En 1485 Rodrigo de Borja, (futuro papa Alejandro VI), después de satisfacer una deuda que el rey Fernando el Católico tenía, desde el año 1470, con la ciudad de Valencia, donde Gandía actuaba como prenda, compra el Ducado de Gandía, para su hijo Pedro Luis de Borja (Borgia), quien se convierte en el primer duque de Gandía.​
Con la llegada de la familia Borja, el edificio se verá ampliado y modificado. Pedro Luis, María Enríquez de Luna y Francisco de Borja, dejaran su impronta entre los siglos XV y XVI. A esta época corresponde la remodelación del Salón de Coronas.
En época barroca, los duques de Borja darán un nuevo aire al edificio con la remodelación del salón de Águilas y la construcción de la Galería Dorada, realizada para conmemorar la canonización de Francisco de Borja.
En 1788, el pintor Francisco de Goya ambientó en la escalinata del patio la escena de su gran cuadro San Francisco de Borja despidiéndose de su familia, encargado por los duques de Osuna para la Catedral de Valencia, donde se conserva.
Tras la muerte del undécimo duque de Borja sin descendencia, el ducado y el edificio pasaron a manos de familias nobles, que normalmente no residían en Gandía. Durante prácticamente un siglo el edificio permaneció abandonado, hasta que en 1890, la Compañía de Jesús adquirió el inmueble, que se encontraba en práctica ruina, en pública subasta.
A partir de entonces se llevará a cabo en el palacio una importante restauración cuya finalidad fue consolidar todos los espacios del inmueble y promover toda una nueva decoración artística destinada a elevar la figura de San Francisco de Borja. Cabe destacar de ese periodo la construcción de la Capilla Neogótica y el acondicionamiento del Oratorio o Santa Capilla del Palacio Ducal.
En su interior son de destacar los siguientes salones y capillas:
Retablo mayor de la catedral-basílica del Pilar de Zaragoza

El retablo del altar mayor de la Catedral-Basílica de Nuestra Señora del Pilar de Zaragoza fue realizado en alabastro policromado, con guardapolvo de madera, por Damián Forment entre 1509 y 1518 y está dedicado a la Asunción de la Virgen. El estilo de la arquitectura del retablo es gótico final, si bien las escenas figurativas muestran características plenamente renacentistas.
La construcción del retablo fue una de las últimas actuaciones que se llevaron a cabo en la antigua iglesia del Pilar, llamada de Santa María, tras sufrir graves daños en un incendio el año 1434 o 1435 que destruyó la primitiva Capilla de la Virgen. Durante todo el siglo XV, se emprendió una completa reconstrucción del templo gótico-mudéjar que se extendió hasta 1515, año en que se dan por concluidas las obras una vez que el retablo del altar mayor estaba prácticamente terminado.
El cabildo metropolitano de Zaragoza contrató a Damián Forment el banco o predela del retablo del altar mayor que ocuparía la cabecera de la colegiata de Santa María el primero de mayo de 1509, con la exigencia de que fuera «tan bueno y mejor que el Asseu» (que el de La Seo). En 1511, casi acabado el banco, contrataría también el resto del retablo, con tres escenas monumentales en sus calles: la Asunción en el centro, el Natalicio de la Virgen a su derecha y la Presentación de Jesús en el Templo a su izquierda. Finalmente, en 1515, Forment delega los trabajos del resto de la decoración arquitectónica en los maestros Francisco de Troya, Martín Jordán, Juan de Cullurúa, Juan de Lizalde, Juan de Salas y Miguel de Arabe entre otros. Acabó de asentarse el retablo en 1518.
En la predela están dispuestas siete escenas de izquierda a derecha: Encuentro de San Joaquín y Santa Ana en la puerta dorada, Anunciación, Visitación, Adoración de los pastores, Adoración de los reyes magos, Piedad y Resurrección, separadas por columnas con doseletes góticos que acogen estatuas de santos y apóstoles. Es la zona del retablo donde Forment se muestra más avanzado, pues en los marcos de las escenas y sus arquitecturas y ornamentos, aparece decoración propia del renacimiento, como putti, cartelas o balaustres. Lo completan sendas estatuas de Santiago el Mayor y Braulio de Zaragoza situadas en hornacinas a los flancos. Asimismo, en el sotabanco aparecen escudos heráldicos sostenidos por angelotes y medallones, uno de los cuales muestra el autorretrato del autor, Damián Forment, y la efigie de su esposa, bajo la cual hay un epígrafe en latín que traducido reza: «Esta es la mujer del maestro que hizo esto». Las escenas del banco aún conservan restos de la policromía original, aunque en las calles principales prácticamente ha desaparecido.
José Martínez Queirolo

José Miguel Martínez Queirolo "Pipo" (Guayaquil, 22 de marzo de 1931 - Guayaquil, 8 de octubre de 2008)​ fue un dramaturgo, narrador y poeta ecuatoriano. Exponente del arte y cultura de Guayaquil, incursionó en la actuación y dirección teatral. Obtuvo por cuatro ocasiones el premio nacional de dramaturgia por sus obras: La casa del qué dirán (1962), Los unos vs. Los otros (1968), La dama meona (1976) y La conquista no ha terminado todavía (1983).
Hijo de Miguel Martínez Salazar y Blanca Queirolo Atella. Parte de su infancia la vivió en Quito. Realizó sus estudios secundarios en el colegio Aguirre Abad y los superiores en la Universidad de Guayaquil.​
Se inició en las letras a los dieciséis años de edad, descubrien­do una capacidad singular para el teatro y el género narrativo. Desde su aparición en la es­cena literaria atrajo la atención por su origina­lidad. La técnica, la trama argumental, el ins­trumento expresivo se han amoldado dócil­mente a esa condición personal autonómica frente a los yugos de la rutina en este tipo de creaciones.
Durante su carrera como dramaturgo ganó el Premio Eugenio Espejo en el año 2001cuando murió en 2008 en 2010 crearon una escuela en su honor.
La Casa de la Cultura Ecuatoriana llamó a su festival anual de teatro "José Martínez Queirolo" en su honor.​
http://saraasenciovega.blogspot.com/2011/10/biografia-de-jose-martinez-queirolo.html
Doce días de Navidad

Los doce días de Navidad o tiempo de Navidad es un tiempo litúrgico festivo cristiano que extiende la celebración de la natividad de Jesús.​ En la mayoría de las tradiciones eclesiásticas occidentales, el mismo día de Navidad —posterior a la Nochebuena— se considera el «primer día de Navidad» y los doce días son del 25 de diciembre al 5 de enero.​ para muchas denominaciones cristianas, por ejemplo, para la Comunión anglicana y la Iglesia luterana, los doce días son idénticos al tiempo de Navidad,​​​ pero para otros, como la Iglesia católica, el tiempo de Navidad dura más de los doce días aunque la festividad de la Navidad propiamente dura un día, el 25 de diciembre .​
Debido a que la Iglesia apostólica armenia y la Iglesia católica armenia celebran el nacimiento y el bautismo de Cristo el mismo día, no tienen una serie de doce días entre una fiesta de Navidad y una fiesta de la Epifanía. Los ortodoxos orientales y los católicos del este que siguen las mismas tradiciones tienen un intervalo de doce días entre las dos fiestas. Si usan el calendario juliano, celebran la Navidad en lo que es para ellos el 25 de diciembre, pero siendo la fecha exacta el 7 de enero del calendario gregoriano, y celebran la Epifanía en lo que es para ellos el 6 de enero, pero siendo realmente el 19 de enero en el calendario gregoriano.​
Para los ortodoxos orientales, tanto la Navidad como la Epifanía están entre las Doce Grandes Fiestas que son tan solo secundarias en importancia a la Pascua.​
Dentro de los doce días de Navidad, hay celebraciones tanto seculares como religiosas. El mismo día de Navidad, si se considera parte de los doce días y no como el día anterior a ellos, es celebrado por los cristianos como la fiesta litúrgica de la Natividad del Señor, siendo un día festivo en muchas naciones, incluidas algunas donde la mayoría de la población no es cristiana.​
En la cultura popular existe el villancico navideño originariamente en idioma inglés The Twelve Days of Christmas (Los doce días de Navidad en español) en donde se cuenta la historia de una persona que va recibiendo un regalo de su pareja por cada uno de los doce días de Navidad.​
Desde el punto de vista económico este sector desarrolló su propio concepto de los «doce días de Navidad» que consiste del 14 de diciembre al 25 de diciembre,​ período en donde las ventas aumentan exponencialmente (desde alimentos hasta juguetes entre otras cosas).​​ Esto se debe a la progresiva secularización de la Navidad y que posterior al 26 de diciembre las ventas tienen una considerable baja hasta la víspera de Nochevieja y año nuevo,​​ sin mencionar la enorme distancia entre la Navidad y la Epifanía, fecha en donde la economía navideña tiene su último reflote de ventas.​​
Ramón Torres Méndez

Ramón Torres Méndez (1809-1885) fue uno de los más importantes pintores colombianos del siglo XIX. Nació en Bogotá el 29 de agosto de 1809, hijo de don Eugenio Torres y Antonia Méndez. Su educación se redujo a lo que su padre le pudo enseñar, ya que por motivos económicos no pudo terminar la escuela primaria.
Fue un artista autodidacta. Sus primeras obras fueron retratos de marfil, material que obtenía aserrando las bolas de billar. En 1830 se enroló en el ejército y participó en la guerra con Venezuela. En la Batalla de El Santuario recibió una herida de lanza, sin consecuencias. En 1834, fundó un taller en donde recibió numerosos encargos. De ellos se puede mencionar el Retrato de Señora, que se encuentra en el Museo Nacional de Colombia. En 1840 se casó con María Medina. En 1844 participó en la exposición colectiva de la Escuela de Bellas Artes con el cuadro Cristo se aparece a la Magdalena, el cual obtuvo un premio. En 1861 reunió en una galería de arte más de setenta lienzos coloniales pertenecientes a los conventos de las comunidades religiosas que fueron expulsadas del país, salvándolos así de su destrucción. Murió en Bogotá en 1885.