davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Tacuarembó

Tacuarembó (Spanish pronunciation: [ta.kwa.ɾemˈbo] Guarani: Takuarembo, literally: "Bamboo shoot") is the capital city of the Tacuarembó Department in north-central Uruguay.
On 24 October 1831, a presidential decree by Fructuoso Rivera ordered the creation of a city in the region. The task was entrusted to the President's brother, Colonel Bernabé Rivera.
Colonel Rivera left Montevideo on a three-month journey with a caravan of wagons and families, towards the shore of the Tacuaremboty River, which in the Guaraní language means "river of the reeds". The area was surveyed and divided into blocks for settlement. On January 21, 1832, Coronel Rivera founded the town under the name "San Fructuoso", after Saint Fructuosus of Tarragona (whose Saint's Day is January 21) and after his (Benjamin's) brother.
By 1837, San Fructuoso was a growing town. It had more than 500 residents, a justice of the peace, a military commander, a parish priest, a mayor, and a Public Works Commission. On 16 June 1837, the Tacuarembó Department was created (along with Salto and Paysandú), and San Fructuoso was named the capital.
Over time, the community continued to grow. According to the Act of Ley Nº 2.389, on 17 July 1895 it held the status of "Villa" (town). Its name changed to "Tacuarembó", and on 24 June 1912, its status was elevated to "Ciudad" (city) by the Act of Ley Nº 4.031.
In popular culture, the city is featured as the setting of the short story "The Shape of the Sword" by Jorge Luis Borges.
In 2011, Tacuarembó had a population of 54,755.
Source: Instituto Nacional de Estadística de Uruguay
The city is located on Km. 390 of Route 5, 113 kilometres (70 mi) south-southwest of Rivera, the capital city of the Rivera Department. Routes 26 and 31 also meet Route 5 within the city limits. The stream Arroyo Tacuarembó Chico, a tributary of Río Tacuarembó, flows through the north part of the city. As of the census of 2011, it is the eighth most populated city of the country.
Tacuarembó has a humid subtropical climate, described by the Köppen climate classification as Cfa. Summers are warm to hot and winters are cool, with frequent frosts and fog. The precipitation is evenly distributed throughout the year, with an average of 1,165 mm (45.87 in), and the annual average temperature is 18 °C (64.4 °F).
Writers Circe Maia, Mario Benedetti, Tomás de Mattos, and Jorge Majfud are from Tacuarembó, as is José Núñez, 19th century Nicaraguan politician. Some Uruguayans claim that the tango musician Carlos Gardel was born near Tacuarembó, in the village of Valle Edén. Scholarly consensus is that he was born in Toulouse, France, then raised in Buenos Aires, but as an adult he obtained legal papers saying he was born in Tacuarembó, probably to avoid French military authorities. Adrian Luna who plays for Kerala Blasters in the Indian Super League was born here.
Kampanye Prabowo Subianto-Sandiaga Uno dalam pemilihan umum Presiden Indonesia 2019

Kampanye Prabowo Subianto-Sandiaga Uno dalam pemilihan umum Presiden Indonesia 2019 adalah pencalonan presiden kedua Prabowo Subianto, setelah kekalahannya atas Joko Widodo (Jokowi) dalam pemilihan umum Presiden Indonesia 2019. Dengan pengusaha dan Wakil Gubernur Jakarta Sandiaga Uno sebagai calon wakil presidennya, Prabowo bersaing dengan kampanye pemilihan ulang Jokowi sebagai Presiden Indonesia.
Didukung oleh koalisi lima partai mewakili 40 persen kursi di Dewan Perwakilan Rakyat (DPR), Prabowo meraih dukungan resminya dari partainya sendiri Gerindra pada April 2018, dengan dukungan partai lain timbul pada Agustus.
Ikut serta dalam pemilu Presiden Indonesia pada 2009, saat ia bersaing sebagai cawapres dari capres Megawati Soekarnoputri dalam pemilihan umum Presiden Indonesia 2009, pencalonan pertama Prabowo Subianto untuk jabatan presiden dalam pemilihan umum Presiden Indonesia 2014 kalah atas Joko Widodo, yang memenangkan 53.15% suara. Sebelumnya, pada pemilihan umum Gubernur DKI Jakarta 2012 dimana Jokowi terpilih menjadi Gubernur Jakarta, Prabowo mendukungnya.
Antara 2014 dan 2019, Prabowo masih berada di peringkat kedua setelah Jokowi dalam hal elektabilitas menurut sebagian besar survei, melebihi kandidat potensial lainnya. Koalisi oposisi awalnya menjadi mayoritas, sampai beberapa partai berbalik ke pihak pemerintah.
Razif Halik Uno

Razif Halik Uno atau yang akrab disapa Henk uno (lahir 1 Maret 1936) merupakan ayah dari Sandiaga Salahuddin Uno yang berdarah Gorontalo dan berkebangsaan Indonesia. Leluhurnya berasal dari klan marga Uno-Monoarfa yang menjadi pembesar negeri di Gorontalo dan merupakan bagian dari keluarga Kesultanan Gorontalo.
Uno sempat tinggal berpindah-pindah dari tanah leluhurnya di Gorontalo ke Makassar, Sulawesi Selatan hingga akhirnya menjalani masa kuliah di Institut Teknologi Bandung, Jawa Barat.
Razif Halik Uno atau biasa dipanggil Henk Uno menikah dengan Rachmini Rachman yang lebih dikenal dengan nama Mien R. Uno. Perkenalan Henk sangat unik yaitu mengajak perempuan yang akan menjadi istrinya itu berdansa. Padahal tinggi badan Henk lebih pendek ketimbang Mien yang mencapai 161 cm, belum lagi ditambah sepatu hak yang membuatnya semakin menjulang.
Henk memperoleh dua anak dari istrinya yakni Indra Cahya Uno dan Sandiaga Salahuddin Uno. Semula ia bekerja pada perusahaan minyak Caltex di Rumbai, Pekanbaru, Riau, tetapi istrinya terlihat tidak nyaman tinggal di sana. Akhirnya, ia dipindahtugaskan ke kantor pusat perusahaannya di Jakarta.
Berawal dari keprihatinan Razif Halik Uno terhadap ancaman putus sekolah setelah krisis moneter pada tahun 1999, membuat ia terpacu mendirikan Mien R Uno Foundation. Yayasan itu berdiri pada tahun 2000.
Partai Keadilan dan Persatuan

Partai Keadilan dan Persatuan (PKP), sebelumnya bernama Partai Keadilan dan Persatuan Indonesia (PKPI), adalah sebuah partai politik di Indonesia. Partai ini dideklarasikan di Jakarta tanggal 15 Desember 1998 / 15 Januari 1999. PKP pertama kali ikut serta dalam Pemilu 1999. PKP bermula dengan dibentuknya Gerakan Keadilan dan Persatuan Bangsa (GKPB) pada tahun 1998 yang dikoordinasikan oleh Siswono Yudhohusodo, Sarwono Kusumaatmadja, David Napitupulu, dan Tatto S. Pradjamanggala.
Ketua Umum PKP saat ini dijabat oleh Yussuf Solichien sejak 26 Mei 2021 menggantikan Diaz Hendropriyono yang mengundurkan diri. Yussuf terpilih melalui Musyawarah Nasional Luar Biasa (Munaslub).
Partai ini didirikan dengan nama Partai Keadilan dan Persatuan pada tanggal 15 Desember 1998 sebagai partai pecahan Golkar. Menurut para pemimpin PKP, terutama Jenderal (Purn) Edi Sudrajat, pemimpin PKP pertama, Golkar kurang kooperatif dengan gerakan reformasi yang saat itu aktif. PKP juga berpendapat bahwa sikap Golkar terhadap Pancasila dan UUD 1945 serta mengancam kesatuan Indonesia.
Saking tak dapat proses partaisasi di KPU RI, partai tidak ikut serta Pemilu 2024 dan tidak mengdukung sesiapa dari calon presiden.
Partai ini menentang International Monetary Fund dan privatisasi.
Dari mula, partai berpaut dengan golongan Tentara Nasional Indonesia. Dukungan utama terhadap PKP berasal dari Sumatera Utara, Jawa Barat dan Jawa Tengah.
Pada pemilihan umum legislatif 1999, partai ini memenangkan 1.01% suara. Ini tidak cukup untuk memenuhi syarat untuk maju dalam pemilu berikutnya, sehingga anggota partai membentuk partai baru dengan nama Partai Keadilan dan Persatuan Indonesia. Pimpinan partai tetap di tangan Edi Sudradjat. Pada pemilihan umum legislatif 2004, partai ini memenangkan 1.3% suara dan 1 dari 550 kursi. Pada pemilihan umum legislatif 2009, partai ini mendapatkan 0.9 persen suara, kurang dari ambang batas pemilihan 2.5 persen, yang berarti bahwa partai ini kehilangan seluruh kursinya di Dewan Perwakilan Rakyat.
Pada 27 Agustus 2016, dalam Kongres Luar Biasa (KLB) PKPI di Hotel Millenium, Jakarta, Jenderal TNI (Purn) AM Hendropriyono terpilih secara aklamasi menjadi Ketua Umum PKPI. KLB ini dihadiri oleh 33 DPD dan 498 Dewan Pimpinan Kabupaten (DPK) se-Indonesia.
Indonesian Justice and Unity Party

The Justice and Unity Party (Indonesian: Partai Keadilan dan Persatuan, abbreviated as PKP) formerly known as Indonesian Justice and Unity Party (Indonesian: Partai Keadilan dan Persatuan Indonesia, abbreviated as PKPI) is a political party in Indonesia.
The party was founded as the Justice and Unity Party (Indonesian: Partai Keadilan dan Persatuan, PKP) on 15 December 1998 / 15 January 1999 as a split from Golkar Party. According to PKP leaders, particularly retired General and first party president Edi Sudrajat, PKP's leader, Golkar was insufficiently cooperative with reform movements then active. The PKP also argued that Golkar's attitude toward Pancasila and the original 1945 constitution threatened the unity of Indonesia.
In the 1999 legislative elections, the party won 1.01% of the vote. This was not enough to qualify it to run in the following elections, so the party members established a new party under the current name. The party chairmanship remained in the hands of Edi Sudradjat. In the 2004 legislative elections, the party won 1.3% of the popular vote and 1 out of 550 seats. In the 2009 legislative election, the party won 0.9 percent of the vote, less than the 2.5 percent electoral threshold, meaning that it lost its only seat in the People's Representative Council.
The party opposes the International Monetary Fund and privatization. Its main support is concentrated in North Sumatra, West Java and Central Java. It did not qualify for the 2024 election. The party is connected to the Indonesian National Armed Forces.
The party adheres to secular-nationalist views.
The party believes that the Indonesian state should control the Prosperous Justice Party (PKS) so the party have a more moderate stance, if the PKS cannot be controlled, the Prosperous Justice Party (PKS) should banned like the FPI.
Advanced Indonesia Coalition

The Advanced Indonesia Coalition (Indonesian: Koalisi Indonesia Maju), formerly the Great Indonesia Awakening Coalition (Indonesian: Koalisi Kebangkitan Indonesia Raya), is an official political coalition in Indonesia which was formed through a political agreement between two parties from the Onward Indonesia Coalition, namely the Gerindra Party (Gerindra) and the National Awakening Party (PKB), to nominate Prabowo Subianto, Minister of Defence, as a presidential candidate in 2024 Indonesian presidential election.
Later at August 2023, Golkar and the National Mandate Party (PAN) joined the coalition. However in September, the PKB decided to leave the coalition and join the Coalition of Change for Unity.
The four parties in the coalition which qualified for the House of Representatives failed to win a majority of seats. After the election results were announced, the Nasdem Party and the National Awakening Party which supported Anies Baswedan as part of the Coalition of Change for Unity voiced their interest in joining the government coalition.
In the leadup to the 2024 Indonesian local elections, the coalition further expanded in August 2024 to include the Prosperous Justice Party, the United Development Party, and the Perindo Party, leaving just the Indonesian Democratic Party of Struggle outside of the coalition. It was also renamed as the Advanced Indonesia Coalition Plus (Indonesian: Koalisi Indonesia Maju Plus). Such coalition had formed up in numerous local elections such as in Jakarta, Central Java, and North Sumatra but the national coalition were divided in their preference in places such as Banten, West Java and East Java. The difference in preference however did not affect the relations of parties in the national level as Sufmi Dasco Ahmad said that Prabowo allowed all member parties to choose their own preferential candidates. Prabowo himself understands that difference of preference on the local elections are unavoidable.
Glasiologi

Glasiologi er læren om isbreer og prosessene knyttet til dem.
Forskning i glasiologi foregår for en stor del i Antarktis. I Norge gis det også gode muligheter til forskning på isbreene.
Det finnes to hovedkategorier av isbreer:
Likevektslinje er grensen der akkumulasjon (pålagring) er lik ablasjon (avsmelting). Denne er i konstant bevegelse avhengig av de rådende klimaforhold.
Massebalanse er om forholdet mellom pålagring (akkumulasjon) og smelting (ablasjon) på en isbre. Breer med negativ massebalanse avtar i volum, mens de med positiv balanse øker i volum.
Alp, Horn : spir av fjell som er dannet av headward erosion av en ring rundt en fjelltopp.
Till-usortert : (glasialt mel til grus) avsatt av receding/advancing isbreer, slik at det dannes morener og drumliner
Glacier nasjonalpark

Glacier nasjonalpark ligger i den amerikanske delstaten Montana, og grenser til de canadiske provinsene Alberta og Britisk Columbia. I nasjonalparken finnes det to fjellkjeder, noen ganger referert til som sørlige deler av Canadian Rockies. Parken inneholder mer en 130 navngitte innsjøer, mer enn 1 000 forskjellige plantearter og hundrevis av dyrearter. Dette store uberørte økosystemet sprer seg over 4 101 km² og er midtpunktet i hva som ofte blir kalt «Det kontinentale økosystemets krone», en region bestående av vernede områder på til sammen 44 000 km². Den berømte Going-to-the-Sun Road går igjennom parken med utsyn over fjellkjedene Lewis og Livingston, skoger, alpin tundra, fossefall og to store innsjøer. Glacier nasjonalpark har over 350 beliggenheter på National Register of Historic Places.
Nasjonalparken grenser til Waterton Lakes nasjonalpark i Canada. Parkene er sammen kjent som Waterton-Glacier internasjonale fredspark. Begge parkene står oppført på verdensarven.
Distributed Computing Environment

Distributed Computing Environment (DCE) er en programvare som ble utviklet tidlig på 1990-tallet av et konsortium bestående av Apollo Computer, IBM, Digital Equipment Corporation og andre. DCE består av et rammeverk og et verktøy for utviklingen av klient-tjener programmer. Rammeverket inkluderer en remote procedure call (RPC) mekanisme kjent som DCE/RPC, en navngivnings (katalog) tjeneste, en tidstjeneste, en autentisering og et distribuert filsystem kjent som DCE/DFS. DCE var et stort skritt i retning av standardisering av arkitekturer, som tidligere var proprietære.
Network Computing System

Network Computing System er et tidligere nettverksoperativsystem som ble utviklet av Apollo Computer på 1980-tallet som en implementasjon av Network Computing Architecture (NCA). Det omfattet et sett med verktøy for implementering av distribuert programvare.
Konstruksjonen av DCE/RPC, eller Remote procedure call innenfor Distributed Computing Environment, er basert på NCA/NCS. Det samme gjelder den første implementasjonen av universelle unike identifikatorer.
Feilmatrise

Innenfor maskinlæring og spesifikt statistisk klassifisering er en forvirringsmatrise, også kjent som feilmatrise, et spesifikt tabelloppsett som visualiserer ytelsen til en algoritme, typisk ved veiledet læring. I ikke-veiledet læring kalles det vanligvis en samsvarmatrise.
Hver rad i matrisen representerer instansene i en faktisk klasse, mens hver kolonne representerer instansene i en predikert klasse (eller omvendt – begge variantene finnes i litteraturen). Navnet kommer fra at matrisen gjør det enkelt å se om systemet forveksler to klasser (altså ofte feilmerker den ene som en annen).
Det er en spesiell type krysstabell med to dimensjoner ("faktisk" og "predikert"), og identiske sett med "klasser" i begge dimensjoner (hver kombinasjon av dimensjon og klasse er en variabel i krysstabellen).
Lars-Henrik Paarup Michelsen

Lars-Henrik Paarup Michelsen (født 1981) er en norsk politiker (V). Han er daglig leder for Norsk klimastiftelse og ledet Unge Venstre fra 2003 til 2007.
Michelsen er fra Austevoll kommune i Hordaland. Han har studert sammenlignende politikk ved Universitetet i Bergen, jobbet frivillig for Strømmestiftelsen i Uganda i et år, og vært sivilarbeider i Bergen Turlag. I dag jobber han i Datatilsynet.
Han er også leder av den tverrpolitiske kampanjeorganisasjonen Stopp Datalagringsdirektivet.
Han har tidligere hatt verv i Hordaland Unge Venstre, var i perioden 2002-2003 internasjonal leder i Unge Venstre, og har et særlig engasjement for miljø, personvern, rusomsorg, EU og global fattigdomsbekjempelse. I 2006 var han ungdomsdelegat til FNs generalforsamling. Han har tidligere vært stortingskandidat for Venstre i Hordaland, sist i 2009, da han var 2. kandidat bak Lars Sponheim.
Maritimt klima

Maritimt klima eller kystklima er klima man vanligvis har på vestkysten av kontinenter på midlere bredder, og sørøst i Australia. Lignende klima kan man også finne i høyere strøk av kystnære tropiske områder og på lesiden av fjellrekker langs kysten i tropene. Dette klimaet utgjør gruppene Cfb og Cwb i Köppens klimaklassifisering. Cfb er en engelsk forkortelse og betyr: C = Warm temperate (varm temperatur); f = Fully humid (fullstendig fuktig); b = Warm summer (varm sommer). For å falle inn under maritimt klima må årets kaldeste måned om vinteren ha en middeltemperatur som ikke er kaldere enn −3 ℃, mens sommeren må vare minst fire måneder (månedlig gjennomsnittlig døgnmiddeltemperatur på minst 10 ℃). Stort sett er det nedbør fordelt over hele året.
Maritimt klima har ofte mindre temperaturvariasjoner enn andre steder som ligger på samme bredder, og skiller seg fra middelhavsklimaet ved større nedbørsmengder om sommeren. Dermed har man nedbør store deler av året, bortsett fra i visse høyere strøk i tropene, som ellers ville hatt tropiske savanneklima om ikke høyden hadde ført til lavere temperaturer. Nordvestlige områder av Stillehavet faller også delvis utenfor denne klimagruppen på grunn av tørre somre, men regnsesongen er såpass våt og lang at man unngår tørkeperioden man vanligvis får i forbindelse med middelhavsklima. I Norge finnes dette klimaet langs kysten fra Ytre Oslofjord og vestover til Vestlandet og videre nord til kyststrøk av Sør-Trøndelag.
Kystklima har kjølige, men ikke kalde, vintre og milde og til dels varme somre. Somrene er generelt også mye kjøligere enn områder med fuktig subtropisk klima. De fleste maritime klima får en god del nedbør, men det finnes visse områder, som Patagonia i Argentina, med tørt kystklima.
I kyststrøk på polsiden av områder med maritimt klima finner man som regel subarktisk maritimt klima (Köppen Cfc) med relativt milde vintre og kjølige somre og en sommersesong (med middeltemperatur på minst 10 ℃) mindre enn fire måneder. Eksempel på denne typen klima er kyststrøkene av Island eller de sørligste områdene av Chile. I Norge finnes slikt klima (Cfc) langs kysten fra Nord-Trøndelag og helt nord til de vestligste kyststrøk av Finnmark.
Kortnebbgås

Kortnebbgås (Anser brachyrhynchus) er en kystbunden overflatebeitende sjøfugl og en våtmarkstilknyttet fugleart som tilhører gruppen gjess. Arten er en kortdistansetrekkfugl som hekker i Arktisk og den palearktiske sone og overvintrer i den palearktiske sone. Kortnebbgås er nært beslektet med sædgås (Anser fabalis) og har tidvis blitt regnet som underarter av samme art.
Kortnebbgåsa blir omkring 60–75 cm. Hannene veier cirka 1,9–3,86 kg, hunnene cirka 1,45–2,81 kg. Vingespennet utgjør cirka 135–170 cm.
Hodet, som har et relativt kort nebb, og øvre del av halsen er mørk brun, mens underhalsen og brystet er lysere brun med innslag av tynne hvite buede streker. Vingene er noe mørkere brune og har innslag av tynne hvite buede streker med litt større avstand enn i brystet. Bakkroppen er hvit.
Kortnebbgåsa hekker på Vest-Grønland, Island og Svalbard (Spitsbergen), mens den overvintrer på de De britiske øyer og fra Danmark til Belgia.
Populasjonene på Grønland og Island regnes som en felles bestand og overvintrer på De britiske øyer og i områdene ved Tyskebukta. Svalbardbestanden trekker gjennom Norge vår og høst og overvintrer hovedsakelig i Nederland/Belgia. Svalbardpopulasjonen av kortnebbgås teller omkring 43 000 individer (2004) og arten øker gradvis i antall. Tellinger for 2005 og 2006 viste at bestanden hadde økt til i overkant av 50 000 individer.
Resultat fra feltarbeid i blant annet Danmark og Norge (Nord-Trøndelag) fra 2008 til i dag, viser at Svalbardbestanden av kortnebbgås er på cirka 80 000 individer (per mai 2013). Arten har nå også etablert seg på vest på Novaja Zemlja med en hekkebestand på 3000–4000 individer. Disse fuglene følger en ny trekkrute gjennom Finland. Også noen av fuglene som hekker på Svalbard har begynt å følge denne østlige ruten.
Under trekket mellomlander kortnebbgjessene i landbruksområdene i Nord-Trøndelag øst og nordøst for Trondheimsfjorden - området benevnes ofte Innherred. Den lille bygda Beitstad, i Steinkjer kommune, har anslagsvis 20 000 gjess på besøk i løpet av noen hektiske uker på våren. Etter et opphold i Nord-Trøndelag trekker de videre opp mot Vesterålen og Andøya. De siste årene har konflikten med landbruksinteressene økt kraftig på grunn av beiteskadeproblematikk – spesielt gjelder dette under vårtrekket. Gjessene beiter da på spirende eng og etter hvert nysådde kornåkre. Konflikten er størst i Vesterålen der kortnebbgjessene sammen med hvitkinngjess konkurrerer med sauer om gressmarkene.
I Beitstad har man tatt i bruk kortnebbgåsa som egen merkevare for å bygge stolthet, omdømme og bolyst på bygda. På få år har bygdeutviklingsforeningen Kortnebbgåsas ve & vel snudd oppfattelsen av gåsa fra negativ til et positivt vårtegn, og skaffet bygda nasjonal oppmerksomhet.
Fjellarve

Fjellarve (Cerastium alpinum) er en flerårig urt som hører til nellikfamilien.
Den kan bli opp til 20 cm høy, men er som regel lav og teppedannende. Kronbladene er dypt kløvd og dobbelt så lange som begerbladene. Den finnes opptil 2220 moh i Jotunheimen.
Fjellarve har en amfiatlantisk utbredelse. I Europa finnes den i Norge, Sverige, Finland, de nordligste delene av Russland, Storbritannia, Alpene, Karpatene og i fjellene på Balkan og Den iberiske halvøy. Videre finnes den på Island, Jan Mayen, Svalbard, Grønland og i det nordøstre Canada. På Ellesmereøya og Grønland går den nord for den 80. breddegrad.
Fjellarve er ganske variabel og følgende underarter og varieteter er kjent:
Hybrider med snøarve (Cerastium nigrescens) er vanlige. Hybridene har dårlig evne til reproduksjon, så skillet mellom artene er likevel klart.
Polarhare

Polarhare (andre navn: snøhare, arktisk hare, hvithare, grønlandshare) (Lepus arcticus) er en dyreart i harefamilien som er godt tilpasset et liv på den arktiske tundra eller andre habitater med snø og is.
For å overleve i det barske klimaet har polarharen utviklet kortere ører og lemmer, mindre nese, tykkere fettlag og en tykkere pels en sine slektninger lenger sør. For å holde seg varm og å sove pleier den også å grave hull i bakken eller snøen. Polarharer observeres vanligvis alene, men kan også opptre i grupper med et dusin harer eller mer når de kommer sammen for å holde varmen.
Polarharen lever utelukkende av planter, som polarsildre, krekling og musøre. Musøre utgjør 95 % av dietten til polarharen, men den kan også nyttiggjøre seg en hel del andre planter.
Polarharen har svarte ørespisser og forøvrig helt hvit pels. Om sommeren får den en gråhvitt skjær på hodet. På Newfoundland og det sørlig Labrador skifter derimot individene farge til grå og brun om sommeren for å gå i ett med de skiftende omgivelsene. Polarharen er den største av hareartene, og blir også kjønnsmoden raskere enn andre harearter. Gjennomsnittlig lengde er mellom 43 og 70 cm (målt uten hale), og vekta ligger på 2,5 - 5,5 kg. De største individene kan veie opp mot 7 kg.
Paringstiden er månedene april og mai. Hannene kan pare seg med flere hunner, hvis revirene overlapper hverandre. Når de finner en make vil de lage et hi. Ungene blir født sent på våren eller tidlig sommer, med åpne øyne og tykk pels. Et typisk kull består av seks unger. Ungene blir hos moren i bare noen få uker før de må klare seg selv. Neste vår er de kjønnsmodne. Polarharen blir normalt 3 til 5 år gammel.
Polarharen finnes i de nordlige og vestlige kystregionene på Grønland, i Det kanadiske polararkipelet, Newfoundland og i fastlands-Canada nord for skoggrensen. Den lever på tundraen, høyslettene og ved de treløse kystene.
Blant rovdyr som lever av polarhare kan nevnes fjellrev, rødrev, ulv, kanadisk gaupe, røyskatt, snøugle, jaktfalk og fjellvåk. I tillegg driver mennesker jakt på polarhare. Til sitt forsvar kan en polarhare løpe med en fart på opptil 65 kilometer i timen på kortere distanser.
De finnes fire underarter av polarhare:
Yap

Yap er ei øy og en delstat i Mikronesiaføderasjonen i det vestlige Stillehavet.
Øya Yap ligger blant de vestlige Karolinene i Mikronesia, ca. 1 200 km øst for Filippinene. Sammen med de mindre øyene Gagil-Tomil, Maap og Rumung danner den Yapøyene, som er omsluttet av et korallrev. Øst for øya er den ca 650 km lange Yapgropa som har et maksimalt dyp på 8 527 meter.
Yapøyene er også hovedområdet i delstaten Yap, også kalt Yap-State. Delstaten består foruten Yapøyene av rundt 145 øyer og atoller kalt Outer Islands («De ytre øyer»), hvorav de største er Ngulu, Ulithi, Sorol, Eauripik, Woleai, Ifalik, Faraulep, Lamotrek og Satawal. Innbyggertallet i delstaten ligger på rundt 11 000, hvorav ca. 70 % bor på Yapøyene, de fleste i hovedstaden Colonia på østsida av hovedøya.
Øyas lufthavn heter Yap International (IATA-flyplasskode: YAP), og ligger sørvest for Colonia.
Yapøyene har sannsynligvis vært bebodd siden cirka 3000 f.Kr. De ble oppdaget av europeere i januar 1528 av den spanske kapteinen Álvaro de Saavedra.
Yap er kjent for sin tradisjonelle valuta, Rai, steinpenger som ennå i dag benyttes som symbolske gaver.
Tyskland kjøpte øygruppen i 1899, og den ble da en del av Tysk Ny-Guinea. Under første verdenskrig ble området okkupert av Japan i oktober 1914. Japan beholdt forvaltningsmandatet over området ved Versaillesfreden i 1919.
Under andre verdenskrig ble øygruppen brukt som fly- og flåtebase av Japan fram til området ble erobret av USA i 1945.
I 1947 ble Yapøyene og resten av Karolinene av FN slått sammen til US Trust Territory of the Pacific Islands, forvaltet av USA.
Den 10. mai 1979 ble den autonome føderasjonen Mikronesia dannet med lokalt selvstyre, og den 3. november 1986 ble landet selvstendig.
Sør-Shetlandsøyene

Sør-Shetlandsøyene er en gruppe antarktiske øyer ca. 120 km nord for Antarktishalvøya. Ifølge Antarktis-traktaten skal de tiltrådte partene verken hevde, støtte eller benekte territorielle krav om suverenitet over øygruppen som kan benyttes fritt til ikke-militære formål.
Storbritannia har gjort krav på øyene siden 1908, og siden 1962 er de en del av Britisk Antarktis. Både Chile og Argentina gjør også krav på øygruppen.
Det er 16 forskningsstasjoner på øyene. De fleste ligger på King George Island der det er en flystripe ved den chilenske basen Eduardo Frei.
Dirk Gerritz observerte muligens Sør-Shetlandsøyene da han seilte i området i 1599. Sikkert er det at William Smith den 19. februar 1819 fikk øye på det som i dag heter Williams Point, den nordøstligste spissen av Livingston Island, da han kom ut av kurs sør for Kapp Horn. Smith ga øygruppen navnet New South Britain, men de ble etter kort tid døpt om til New South Shetlands og senere forkortet til South Shetlands. I 1820 seilte Edward Bransfield ut med Smith som guide for å kartlegge øygruppen. Den 16. oktober 1820 var Bransfield den første som gikk i land på det han kalte King George Island. Han utforsket også de omliggende farvannene.
Oppdagelsen tiltrakk seg raskt både britiske og amerikanske selfangere. På begynnelsen av 1900-tallet var opptil 13 hvalkokerier basert på Deceptionøya.
Øygruppen ligger mellom 61°00'–63°37' sør og 53°83'–62°83' vest. Det er 1200 km til Falklandsøyene i nord og 150 km til Graham Land på Antarktishalvøya i sør.
Sør-Shetlandsøyene består av 11 større og en rekke mindre øyer og har et samlet landareal på 3687 km². Mellom 80 og 90 % av landområdene er dekket permanent av isbreer. Mount Irving på Clarence Island er med sine 2300 moh øygruppens høyeste punkt.
Sør-Shetlandsøyene strekker seg ca. 320 km fra Smith Island og Low Island i vest-sørvest til Elefantøya og Clarence Island i øst-nordøst.
De 11 største øyene er (fra nord til sør):
Øygruppen ligger like langt fra ekvator som Færøyene, men nærheten til Antarktika medfører at den har et mye kaldere klima. Gjennomsnittstemperaturen er 1,5°C om sommeren og –5°C om vinteren. Den moderate forskjellen skyldes den lave sjøvannstemperaturen. Farvannet rundt øyene er dekket av sjøis fra tidlig i april til tidlig i desember.
Klimaet er skyet og fuktig hele året, og det blåser kraftige vinder fra vest til alle årstider. De mest solrike dagene forekommer senvinters og tidlig vår med kaldt vær fra sør.
Tsushima (øygruppe)

Tsushima (japansk: 対馬 – Tsushima) er en øygruppe i Koreastredet mellom Koreahalvøya og øya Kyushu i Japan. Tsushimas to hovedøyer utgjør en nordlig del (Kamijima) og en sørlig (Shimojima) som blir adskilt ved flo. I tillegg hører tre mindre øyer til gruppen. Øyene tilhører Nagasaki. Den største byen på øyene heter Tsushima. Changwon i Sør-Korea gjør krav på øygruppen og kaller den Daemado som betyr det samme som det japanske navnet på øyene.
Ifølge japansk mytologi hører Tsushima til en av de originale øyene skapt av guddommene Izanagi og Izanami. Arkeologer har funnet ut at Tsushima ble befolket av mennesker fra Japan og Koreahalvøya allerede i Jōmon-perioden og Kofun-perioden. Tidlig i det 6. århundre var Tsushima en japansk provins. Under Rytsuō-systemet var Tsushima også en provins.
Tsushima ble mellom årene 1274 og 1281 invadert av Mongolriket. Invasjonen var ledet av Kim Bang-gyeong og drepte en stor andel av befolkningen.
Under middelalderen ble Tsushima et viktig handelssenter. Øyene ble også viktig for wokouer (japanske pirater).
Mellom 27. og 28. mai 1905 ble slaget ved Tsushima utkjempet ved Tsushima, som det siste og avgjørende sjøslaget i den russisk-japanske krigen. Japan seiret i krigen.
Byene Izuhara, Mitsushima,Toyotama, Mine, Kamiagata og Kamitsushima ble slått sammen 1. mars 2004 til byen Tsushima.
Tsushima er hjem til Tsushima-leopardkatten som tidligere ble regnet som en egen underart av leopardkatt. Det er nå funnet ut at den tilhører underarten Prionailurus bengalensis euptilura. Byen Tsushima har sine egne «symboler» i form av et tre, en blomst og en fugl. Treet er Chionanthus retusus, blomsten en asalea og fuglen en fasan.
Lurøya (Svalbard)

Lurøya is the largest island in Tiholmane, part of Thousand Islands, an island group south of Edgeøya. It is part of the Norwegian territory of Svalbard.
77°00′N 21°55′E﻿ / ﻿77.000°N 21.917°E﻿ / 77.000; 21.917
Håkjerringa

Håkjerringa (English: The Greenland Shark) is an islet on the western coast of Håøya in Kulstadholmane, part of Thousand Islands, an archipelago south of Edgeøya. A large number of Greenland sharks inhabit the waters around the island.
76°52.5′N 21°40′E﻿ / ﻿76.8750°N 21.667°E﻿ / 76.8750; 21.667
Finn Malmgren Fjord

Finn Malmgren Fjord (Norwegian: Finn Malmgrenfjorden) is a fjord in Orvin Land at Nordaustlandet, Svalbard, between Glenhalvøya and Bergstrømodden. A land tongue of 0.5 kilometers separates the fjord from Adlersparrefjorden. Finn Malmgrenfjorden is named after Arctic explorer Finn Malmgren.
80°18′30″N 24°39′18″E﻿ / ﻿80.30833°N 24.65500°E﻿ / 80.30833; 24.65500
Liste over bilmerkers produksjonsland

Liste over bilmerkers produksjonsland inneholder en oversikt over ulike historiske og nåværende bilmerkers historiske opprinnelsesland, uavhengig av lisensproduksjon utenfor dette opprinnelseslandet. I realiteten produseres mange bilmerker på lisens eller egeneide fabrikker utenfor det opprinnelige utspringslandet - ofte for å spare fraktkostnader. Eksempelvis produseres Toyotamodeller for det europeiske bilmarkedet i Storbritannia, Frankrike, Portugal, Russland, Tsjekkia og Tyrkia, enkelte modeller av Volkswagen produseres ved Škoda-fabrikken i Tsjekkia, Mini produseres av BMW i Østerrike, Fiat i Serbia, og så videre. Det er også en gjennomgående trend at europeiske og japanske biler for USA-markedet produseres i Nord-Amerika.
Listen er ikke komplett.
Se også: Bilmerker produsert i Norge
Billy Crystal

William Edward «Billy» Crystal (født 14. mars 1948 i Long Beach i Brooklyn i New York) er en amerikansk skuespiller, komiker, forfatter, produsent og filmregissør. Han ble først lagt merke til i TV-serien Forviklingar.
Crystal er en av dem som har vært vert for Oscarsgallaen flest ganger, i 1990, 1991, 1992, 1993, 1997, 1998, 2000, 2004 og 2012.
På to hjul i svingen

På to hjul i svingen (originaltittel: The Love Bug) er en amerikansk fantasy-komedie fra 1968 regissert av Robert Stevenson. Filmen handler om en Volkswagen Boble som viser seg å ha en egen vilje. Eieren bruker den med stor suksess i flere billøp, men når den forrige eieren oppdager dens egenskaper ønsker han å kjøpe den tilbake. Når det ikke går forsøker han seg på sabotasje. Hovedrollene spilles av Dean Jones, Michele Lee, David Tomlinson og Buddy Hackett. Filmen er basert på boka Car, Boy, Girl (1961), skrevet av Gordon Buford.
Den fikk fire oppfølgere (inkludert en TV-film) og en kortlivet TV-serie. Alle produsert av The Walt Disney Company.
Jim Douglas er en nedadgående racerkjører som bor i en nedlagt brannstasjon i San Francisco sammen med sin venn, mekanikeren Tennessee . En dag han er hos en bilforhandler får han se en Volkswagen Boble som viser seg å ha en særegen feil, den synes å ha en egen vilje. Etter en stund kjører bilen hjem til Jim på egen vilje. Etter en del tvil bestemmer Jim seg for å fikse bilen slik at han kan bruke den til billøp. Etter at jobben er ferdig døper Tennessee bilen til Herbie. Etter flere suksessfulle billøp med "Herbie" stiger Jim til nye høyder, noe som fører til at dens forrige eier, Thorndyke, vil ha bilen tilbake. Jim nekter og blir derfor utfordret av Thorndyke til konkurrere i et lengre løp kalt "El Dorado". Thorndyke saboterer imidlertid bilen, men det blir raskt oppdaget og reparert av Carrol, Tennessees eks-kjæreste. Sammen er trioen fast bestemt på å slå Thorndyke.
På to hjul i svingen ble godt mottatt av kritikerne, noe som gjenspeiles at den har oppnådd 75 % på Rotten Tomatoes.
Den ble meget populær i USA hvor den innbrakte $51 millioner. Produksjonskostnadene var på ca 5 millioner dollar.
(utvalg)
Brennpunkt New York

Brennpunkt New York (originaltittel: The French Connection) er en amerikansk action-thriller fra 1971 regissert av William Friedkin. Hovedrollene spilles av Gene Hackman og Roy Scheider. Filmen er basert på boken The French Connection, skrevet av Robin Moore i 1969. Boken er basert på en sann historie.
Filmen ble tildelt fem Oscar-priser, inkludert for beste film.
I 1975 kom en oppfølger: Brennpunkt Marseille.
Kriminalbetjentene Doyle og Russo fra New York jobber iherdig for å knuse en ring av narkosmuglere og dermed avdekke den franske narkotika-forbindelsen mellom New York og Marseille. Det franske narkotika-kartellet er meget sterk, men på grunn av Doyles iherdige kamp har de fått alvorlige problemer. Derfor bestemmer de seg for å skaffe til veie en leiemorder for å drepe Doyle. Leiemorderen hentes inn fra Frankrike og skal etter planen myrde ham mens han er på vei hjem til sin egen leilighet. Til alt hell sneier han bare Doyle med rifla, noe som utløser en intens klappjakt gjennom deler av New York. Doyle innhenter gjeringsmannen, men kampen med å få has på selve hjernen i kartellet blir meget vanskelig. Doyle får rede på hvor og når en stor narkotikatransaksjon skal finne sted. Mye tyder på at storsjefen vil være til stede. Doyle, Russo og store deler av politietaten gjør seg klare til en storaksjon.
Brennpunkt New York ble meget populær i USA hvor den ble sett av 25 millioner. Den innbrakte $41 millioner og ble den fjerde mest innbringende filmen i USA i 1971.
Produksjonskostnadene var på $2,2 millioner.
Den ble svært godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 98 % på Rotten Tomatoes. Både Roger Ebert og Leonard Maltin gav den toppkarakter.
Filmen mottok fem Oscar; Disse kom for Beste film, Beste regissør, Beste skuespiller, Beste filmatisering og Beste klipp. Den ble også tildelt to Golden Globes (Hackman og Scheider).
I 2006 ble den utvalgt for bevaring USAs nasjonale filmregister.
Det amerikanske filminstituttet har kåret Hackmans rollefigur Doyle til filmhistoriens 44. beste helteskikkelse.
Filmen omhandler smuglingen av narkotika fra Tyrkia til USA via Frankrike og Canada. Ruten ble kalt «the French Connection» (den Franske Forbindelsen).
Filmen er blant annet kjent for en intens biljakt der «Popeye», i en «lånt» 1971-modell Pontiac LeMans, følger etter en morder. Politiet i New York hjalp til og filmfolka fikk bokstavelig talt kontrollere trafikklysene der biljakten skulle foregå. Biljakten ble filmet uten tillatelse.
Caroline Ailin

Caroline Ailin Buvik Furøyen (født 1989), også kjent under artistnavnet Caroline Ailin, er en norsk sanger og låtskriver med base i London. Hun har blant annet vært medkomponist på «New Rules», en singel av Dua Lipa som nådde nummer 1 på UK Singles Chart og US pop radio i 2017. I 2019 skrev Ailin sammen med sine samarbeidspartnere Ian Kirkpatrick og Emily Warren, hiten «Don't Start Now» av Dua Lipa, som de mottok nominasjoner for både årets plate og årets sang ved den 63. Grammy Awards. Hun har også jobbet med en rekke andre skuespillere, inkludert Zedd, Katy Perry, Clean Bandit, Ellie Goulding, Ella Mai, Louis the Child og MØ.
Ailin ble født og vokste opp i Bodø. Hun begynte å lage musikk i en alder av 12 etter å ha hørt på Alicia Keys' sang Songs in A Minor. Som 19-åring flyttet hun til England for å gå på Liverpool Institute for Performing Arts (LIPA). Mens hun fortsatt gikk på skolen i 2011, opptrådte Ailin på Parkenfestivalen, en musikkfestival i hjembyen Bodø. Hun ble uteksaminert fra LIPA i 2012 med en Bachelorgrad i musikk. I mai 2012 var hun blant fem elever som fikk studiotid med skolens grunnlegger, Paul McCartney.
Ailin signerte en forlagskontrakt med Oslo-baserte Waterfall Music i mai 2012. Hun signerte også en avtale med Sony/ATV Music Publishing. I 2014 skrev hun «Crocodile Tears» for produsenten Grades. For hennes låtskriverarbeid ble hun i 2016 tildelt Musikkforleggerprisen i klassen årets gjennombrudd. Det året skrev hun en rekke sanger, inkludert Rachel Plattens «Hey Hey Hallelujah» og Olivia Holts «History», hvorav den siste ble kartlagt i Belgia, Nederland og andre steder.
I 2017 skrev Ailin Dua Lipas singel, «New Rules». Sangen ble gitt ut i juli 2017 og nådde toppen av UK Singles Chart innen den påfølgende måneden. Den ble også nummer 6 på Billboard Hot 100 og nummer 1 på Mainstream Top 40-listene i USA i 2018. Ailin skrev senere og var en fremhevet utøver på Louis the Child-sangen «Last to Leave» utgitt i desember 2017. I 2018 fikk hun Musikkforleggerprisen i klassen årets verk innen populærmusikk for «New Rules».
Senere i 2018 skrev Ailin Clean Bandits «Mama» med Ellie Goulding, som nådde nummer 28 på Billboard Dance-kategorien. I februar 2019 ble Katy Perry og Zedd- sangen, «365» (som Ailin var med på å skrive), utgitt. I løpet av karrieren har Ailin jobbet med en rekke andre artister, inkludert Zara Larsson, Hailee Steinfeld, Alex Adair, Ella Mai, Snakehips, Aanysa, Four of Diamonds, og mange andre. Hun fikk sin tredje Musikkforleggerpris i 2019, ddenne gangen i klassen årets opphaver - populærmusikk. I 2019 skrev Ailin sammen med sine samarbeidspartnere Ian Kirkpatrick (plateprodusent) og Emily Warren hiten Dua Lipa -sangen «Don't Start Now». Låten og Ailin vant prisen for årets mest spilte låt under Musikkforleggerprisen 2021.
Hun har blitt nominert til Spellemannprisen i klassen årets internasjonale suksess fire ganger; under Spellemannprisen 2017, 2019, 2020 og 2023.
Liste med låtskriver, produksjon, og vokalkreditteringer på noen sanger:
Mikrobil

En mikrobil er en svært liten bil. Forskjellige definisjoner benyttes, blant annet «under 3 meter i lengde» og «et interiørvolum under 2,400 liter». Vanligvis er det kun plass til fører og én passasjer, og ofte har bilene kun tre hjul. Mikrobiler utvikles vanligvis av økonomiske grunner, ved mangel på materialer og utstyr, bensinmangel eller liknende.
Mange mikrobiler utvikles også for bruk i drabantbyer, hvor eieren kjører fra hjemmet til en stasjon for kollektivtransport, hvor mikrobilen blir parkert frem til eieren kommer tilbake fra arbeid. På mange steder er det også utplassert ladestasjoner for elektriske biler, for å oppmuntre til bruk av slike.
Det finnes også en mengde mikro-lastebiler, som brukes til lokale leveringer på smale gater, hvor vanlige lastebiler er for store.
I 1939 produserte Powel Crosley verdens første småbil. Det var en todørs kabriolet som veide under 400 kg, var under 3 m lang og ble solgte for 299 dollar. Den var på mange måter en forløper for mikrobilene, selv om mange av de som dukket opp etter 2. verdenskrig var tre-hjulinger.
Spesielt i Tyskland utviklet flere tidligere flyprodusenter, som Messerschmitt og Heinkel, seg til å bli store produsenter av mikrobiler. Messerschmitt KR175, KR200 og TG500 var til og med utstyrt med bobleformede vinduer, som i fly, noe som gav dem tilnavnet «bubble car» – engelsk for «boblebil».
Frankrike produserte også en mengde liknende mikrobiler kalt voiturette, men i motsetning til de tyske modellene ble disse sjelden eksportert. Svært små biler har også vært populært i Japan, på grunn av ulike skatte- og forsikringsfordeler sammenliknet med andre kjøretøyer. Disse er kjent som keicars, og skiller seg fra de europeiske mikrobilene ved å være utviklet og bygget med et tradisjonelt design, men i mindre skala, mens de europeiske modellene vanligvis er svært uvanlige.
Smart Fortwo, lansert i 1998, kan sees som en vellykket reintrodusering av mikrobilprinsippet, men i likhet med de japanske keicars er den relativt konvensjonell i designet.
Noen eksempler på batteridrevne mikrobiler er:
Kåre Vestrheim

Kåre Christoffer Vestrheim (født 1969) er en norsk plateprodusent, musiker (gitar og keyboard) og komponist fra Sarpsborg.
Under utdannelsen ved Norges musikkhøgskole var han som musiker med å starte bandet Locomotives sammen med Georg Buljo i 1991, og var med i bandet til det ble oppløst i 2001. Han startet deretter som produsent, og har fra sitt studio i Propeller Music Division produsert bl.a Odd Nordstoga (Luring, 2004), Gåte (Iselilja, 2004), Marit Larsen (Under the Surface, 2006, The Chase, 2008 og Spark, 2011), Motorpsycho (Heavy Metal Fruit, 2009), Åge Aleksandersen (Furet værbitt, 2011), Ida Jenshus (Someone to Love, 2012) og Highasakite (Silent Treatment, 2014). Vestrheim har også vært med å starte plateselskapet Propeller Recordings som har gitt ut musikk med bl.a Hanne Hukkelberg, Superfamily, Katzenjammer, Moddi, Team Me og Highasakite. Som komponist er han aktiv med egne prosjekter, som filmkomponist til flere spillefilmer/tv-serier og medkomponist/arrangør i albumene han produserer.
Han har vunnet Gammleng-prisen 2009 i klassen studiomusiker, Spellemannprisen 2011 i klassen årets produsent, Kanonprisen 2015 for musikken til Knutsen & Ludvigsen og den fæle Rasputin og Cannesseries 2023, Musikkforleggerprisen 2024 og Nordic Music Film Days 2025 for musikken til Makta.
Den gule bilen

Den gule bilen (svensk tittel: Den gula bilen) er en svensk thriller fra 1963 i regi av Arne Mattsson. Folke Mellvig skrev filmmanuset, som bygde på hans roman med samme navn fra samme år. Den gule bilen inngår i en serie med kriminalromaner om John Hillman, som har blitt filmatisert av Mattsson. De tidligere filmene het Dame i svart, Mannekeng i rødt, Ryttere i blått og Vita frun.
Under en turistreise til et ikke navngitt land blir passasjerene på en buss vitner til et mordforsøk på landets ministerpresident Hurkas. En person i turistgruppen har bevismateriale mot attentatmennene og myrdes når bussen når Sverige. Én av passasjerene, Kerstin, ser hvordan gjerningsmannen blir plukket opp i en gul Mercedes. Etter et mislykket mordforsøk på henne blir hun kidnappet og låst inn på et mentalsykehus. Privatdetektiv John Hillman, som var med på turistreisen, tar opp jakten og lykkes i å redde kvinnen.
(I utvalg)
Buddy (film)

Buddy er en norsk film fra 2003, regissert av Morten Tyldum. Filmen vant Amandaprisen for beste norske film i 2004.
Filmen handler om 24-åringen Kristoffer (Nicolai Cleve Broch), som bor i kollektiv på Tøyen i Oslo med vennene sine Geir (Aksel Hennie) og Stig Inge (Anders Baasmo Christiansen). Geir liker å leve farlig, men er ikke så ubekymret som han gir uttrykk for. Stig er en forsiktig og usikker fyr som har bodd over hele verden. Kristoffer og Geir jobber som plakatklistrere. På fritiden lager Kristoffer videodagbok med kompisene Geir og Stig Inge. Videosnuttene blir vist i Norges mest populære talkshow "Karsten i kveld" på TV 2, og Kristoffer tar av.
Aksel Hennie utfører alle sine egne stunts i filmen selv, med unntak av den scenen hvor han springer ned i en container. Baasmo Christiansen vant Amandaprisen for beste mannlige hovedrolle for sin innsats i filmen.
Filmen inneholder en rekke kjente norske personligheter som spiller seg selv, samt en del firma som får «produktplassering».
Buddy (Bill Clinton's dog)

Buddy (August 7, 1997 – January 2, 2002), a male chocolate-colored Labrador Retriever, was one of two pets kept by the Clinton family while Bill Clinton was President of the United States. The Clintons' other pet was a cat named Socks.
Clinton acquired Buddy as a three-month-old puppy from Caroline County, Maryland, in December 1997. He named him after his late great-uncle, Henry Oren "Buddy" Grisham, who had died the previous June and whom Clinton often cited as a major influence on his life. Socks did not get along with the frisky Buddy, so the White House had to keep the two in separate quarters. Since this arrangement would be no longer possible in the Clintons' smaller home in New York, Socks was left under the care of Bill Clinton's secretary, Betty Currie.
According to a police report, Buddy was killed by a car while "playfully chasing a contractor" who had left the Clinton home in Chappaqua, New York, on January 2, 2002. The Clintons were not home at the time of the accident; their home was being watched by Secret Service agents. The agents rushed Buddy to an animal hospital where he was pronounced dead.
In June 2002, Clinton acquired another chocolate Labrador whom he named "Seamus".
First Lady Hillary Clinton wrote a children's book called Dear Socks, Dear Buddy: Kids' Letters to the First Pets in 1998. It included excerpts from more than 50 letters written to the First Pets by children and more than 80 photographs of Socks and Buddy.
Buddy was a central character in Rick Cleveland's 2005 one-man show My Buddy Bill, relating the writer's fictional friendship with Bill Clinton, which began when both men discovered their common interest in dogs.
Kewet

Kewet was the brand name of a battery electric vehicle. Since 2007, it has been manufactured under the name Buddy by Elbil Norge in Oslo, Norway. From inception in 1991 through October 2013, total combined sales of the Kewet and Buddy totaled approximately 1,500 units, mainly in Norway. It is similar to the Citicar of the 1970s.
In 1971, Knud Erik Westergaard started KEW Industries in Hadsund, Denmark. The company produced industrial washing equipment and high pressure cleaners. In 1988, this company was sold, and Westergaard founded Kewet (Knud Erik Westergaard Elektrisk Transport) to produce electric cars. In 1991, the first cars emerged from the production facilities. In 1995, production was moved to Nordhausen in the former East Germany. But this move was unsuccessful. Kewet went bankrupt in 1998. In August 1998, Kewet International was formed. Shortly thereafter, rights to the Kewet vehicle were transferred to the Norwegian company, Kollega Bil A/S, which changed its name to Elbil Norge AS. Currently, Kewet Service provides spare parts and repairs Kewet vehicles in Denmark, while Consys develops various systems for electric vehicles.
Six generations of the Kewet were produced:
The car seats three, has a range of typically 50 to 80 km (~31 to 50 mi) between charges (150 km/~93 mi with Li-Ion), with a top speed of 80 km/h (~49.7 MPH), and features a 1.6 kW electric heater or an optional paraffin heater. The chassis is made of galvanized steel and the shell is made of GRP.