davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Indian giver

"Indian giver" is a pejorative expression used to describe a person who gives a "gift" and later wants it back or who expects something of equivalent worth in return for the item. It is based on cultural misunderstandings that took place between the early European colonists and the Indigenous people with whom they traded. Often, the Europeans viewed an exchange of items as gifts and believed that they owed nothing in return to the Indigenous people. On the other hand, the Indigenous people saw the exchange as a form of trade or equal exchange and so they had differing expectations of their guests.
The phrase is used to describe a negative act or shady business dealings, and is considered offensive to many Indigenous American people.
The phrase originated, according to the researcher David Wilton, in a cultural misunderstanding that arose when European settlers first encountered Native Americans after the former had arrived in North America in the 15th century. The Europeans thought they were receiving gifts from Native Americans, but the Native Americans thought they were bartering. That resulted in the Native Americans finding European behaviour ungenerous and insulting.
The phrase was first noted in 1765 by Thomas Hutchinson, who characterized an Indian gift as "a present for which an equivalent return is expected", which suggests that the phrase originally referred to a simple exchange of gifts. In 1860, however, in John Russell Bartlett's Dictionary of Americanisms, Bartlett said that the phrase was being used by children in New York to mean "one who gives a present and then takes it back".
In 1969, American bubblegum pop band 1910 Fruitgum Company published the album Indian Giver. The titular song peaked at #5 on the Billboard Hot 100, and #1 in Canada.
As recently as 1979, the phrase was used in mainstream media publications, but in the 1997 book The Color of Words: An Encyclopaedic Dictionary of Ethnic Bias in the United States, the writer and editor Philip H. Herbst says that although the phrase is often used innocently by children, it may be interpreted as offensive, and The Copyeditor's Handbook (1999) describes it as objectionable.
Author David Wilton argues in his 2004 book Word Myths: Debunking Linguistic Urban Legends that the concept of an "Indian gift" arose when white settlers misinterpreted the Native American concept of bartering:
Plaza Amadeo Sabattini

La Plaza Amadeo Sabattini es un espacio verde ubicado en el barrio de Caballito de la Ciudad de Buenos Aires, en la intersección de las calles Colpayo y Felipe Vallese. Tiene una superficie de cerca de 4250 m² y la particularidad de extenderse a ambos lados de la calle Felipe Vallese, con una forma rectangular que ocupa un aproximadamente un cuarto de las respectivas manzanas.​
Fue inaugurada en 1987, cuando la Municipalidad de la Ciudad de Buenos Aires libró al uso público terrenos que había ocupado la empresa Panificación Argentina, fabricante del célebre pan Lactal.​ Recibe su nombre como homenaje al político de la Unión Cívica Radical Amadeo Sabattini, gobernador de la provincia de Córdoba entre 1936 y 1940.​ En 2003 los vecinos fueron convocados a participar de un proceso de diagnóstico que llevó a la sanción de un rediseño de la plaza por parte de la Legislatura de la Ciudad de Buenos Aires.​
El espacio verde fue reinaugurado en 2007 con la incorporación de 1800 m² que figuraban en los planos catastrales pero no habían hasta entonces sido parquizados y la creación de nuevas instalaciones.​​
La plaza cuenta con juegos infantiles, equipamiento para gimnasia, una cancha de bochas, una pequeña cancha de básquet, una cancha de fútbol, un espacio para la práctica de skate, mesas de ajedrez y una ermita con una imagen de la Virgen María para veneración de los fieles.​ Los días jueves es sede de una de las ferias itinerantes de abastecimiento barrial organizadas por el Gobierno de la Ciudad.​
Calle Corrientes (Tucumán)

La Calle Provincia de Corrientes es una calle de San Miguel de Tucumán, Tucumán, Argentina. Se extiende desde la avenida Avellaneda hasta la calle Lucio Victorio Mansilla, en el oeste de la capital.
La calle fue abierta en 1887 durante la intendencia de José Padilla, con 14 cuadras.​ En esta calle se construyeron la Estación Tucumán del Ferrocarril Mitre, la Plaza Alberdi, la Casa Villecco, entre otros.​ Asimismo se desarrollaron los barrios de Don Bosco y Villa Luján sobre esta calle, y circularon los primeros colectivos de Tucumán desde Plaza Independencia hasta el Parque 9 de julio por su prolongación.​
En 1965 la locomotora “Aconquija” del Ferrocarril Mitre salió arrasada desde la estación Tucumán, atravesando la fachada y recayendo en la calle Corrientes. En este accidente no hubo víctimas fatales.​ En los últimos años, la calle se transformó, en su tramo en Barrio Norte, en un corredor comercial y gastronómico, aunado a la construcción de edificios residenciales en altura.​ En 2024 se propuso ampliar la calle, creando el tramo entre Marco Avellaneda y Colombres para dar mayor fluidez al tránsito.​
A lo largo de esta calle se desarrollan varios lugares de interés y emblemáticos:
Aceite de maíz

El aceite de maíz es un aceite extraído del germen de maíz.
El maíz, originario de México, se consume por lo menos desde el año 5000 antes de Cristo.
Fue introducido en Europa en el siglo XVI y era un alimento básico en la dieta de los Aztecas, Incas y Mayas.
El porcentaje de aceite de un grano de maíz oscila entre el 3,1 y el 5,7% del peso del mismo y el 83% de ese contenido graso se ubica en el germen. Este se separa del resto del grano en la primera etapa del proceso de molienda húmeda, obteniéndose de esta manera la materia prima para la recuperación del aceite.
Para aprovechar al cien por ciento sus propiedades nutricionales debe ser un aceite obtenido por presión en frío del germen de maíz fresco. El aceite de maíz refinado tiene mucho éxito ya que tiene una gran resistencia al enranciamiento y potencia el sabor de los alimentos.
El aceite de maíz es rico en vitamina E (tocoferoles). No contiene cantidades significativas de proteínas, carbohidratos ni fibra alimentaria.
Para freír alimentos en hostelería y en el hogar, para la elaboración de margarina, mayonesa, en la industria de la panificación, consomés y siempre que se quiera sustituir la grasa animal. También se usa para aderezar ensaladas junto con el vinagre y la sal.
Datos disponibles de la producción mundial de aceite de maíz en 2018, en toneladas por año :​
Galletas Ritz

Ritz es una marca estadounidense de crackers introducida por Nabisco en 1934,​ actual filial de Mondelēz International y Kraft Foods. Fuera de los Estados Unidos, la marca Ritz Cracker se hace por una subsidiaria de Mondelēz International. Tienen forma de disco, están ligeramente saladas y tienen siete perforaciones y un borde finamente festoneado. Una sola porción de la galleta original (aproximadamente 5) proporciona 330 kilojulios (79 kilocalorías) de energía alimentaria, 1 gramo de proteína y 4 gramos de grasa; la variedad de trigo integral aporta 290 kJ (70 kcal) y 2,5 gramos de grasa.
En Venezuela y Argentina las elabora la empresa galletera Sucesora de José Puig y Compañía (Galletas Puig) con el nombre de Rex.
La galleta Ritz tiene su cuna en Jackson (Míchigan). La compañía Jackson Cracker, a principios de 1900, inventó una pequeña galleta redonda llamada Jaxon. Cuando Nabisco compró la compañía en 1919, los ejecutivos corporativos cambiaron el nombre de la galleta por el de Ritz e hicieron su primera incorporación agregando un centro lleno de queso creando el conocido Ritz Cracker. Nabisco introdujo la galleta Ritz en 1934.​ Buscando competir con la galleta Hi Ho similar hecha por su competidor Sunshine Biscuits, le encargaron a un empleado, Sydney Stern, que creara un nombre y un plan de marketing. Stern eligió el nombre 'Ritz', que atraía a las personas que padecían las privaciones de la Gran Depresión ofreciéndoles "un bocado de la buena vida". También diseñó el logotipo del círculo azul / letras amarillas, inspirado en la etiqueta redonda dentro de su sombrero. En 2011, una encuesta de YouGov identificó a Ritz como la "marca de bocadillos mejor percibida" entre los consumidores estadounidenses.
La envoltura se presenta en los colores típicos de la marca, los cuales son rojo y amarillo (acompañados por la imagen de un queso), aunque en ciertas ocasiones se puede encontrar una envoltura interna (por cada cilindro de galletas) la cual es de un color ocre.
Si bien pueden comerse solas, son ideales para preparar canapés o comerse untadas con queso fundido, queso crema, jamón endiablado, mayonesa, paté, etc.
Existe una variedad, los Sándwiches Ritz, que son, como su nombre lo indica, sandiwches de Ritz ya sea con queso blanco, o con queso amarillo. Algunas son
Golfo Nuevo

El golfo Nuevo es un accidente costero ubicado al noreste de la provincia del Chubut en la Patagonia de Argentina, al sur del istmo Carlos Ameghino que une a la península Valdés con el continente americano.​
A orillas del golfo Nuevo se encuentra la ciudad de Puerto Madryn, la villa de Puerto Pirámides, Punta Pardelas, la playa El Doradillo y el área natural protegida de punta Loma. Es considerado uno de los mejores puertos naturales del mundo, y su profundidad alcanza los 90 metros.
El golfo Nuevo es visitado anualmente por numerosos ejemplares de ballena franca austral dado que es sitio ideal de apareamiento y cría (de mayo a noviembre) esta migración anual transforma a toda la península Valdés en un lugar de inmenso atractivo turístico.
El golfo tiene 56 kilómetros de largo y 40 de ancho. Su entrada, de 11 kilómetros, está flanqueada al noreste por el cerro Morro Nuevo (de 109 m s. n. m.) y por la punta Ninfas al suroeste. En la parte interna del golfo existen bahías secundarias, como Madryn, Pirámide y Cracker.
El nivel medio de las mareas en este lugar es de 2,40 metros. La costa del golfo está formada por barrancas que presentan en la base estratos que sobresalen formando restingas.
El 21 de mayo de 1975 fue sancionada la ley n.º 20 956 que dispuso:​
Sin embargo de que la ley nacional sigue vigente, nunca se llevó a efecto debido a que el área es un santuario de ballenas francas australes.​
Hacia el año 1520, Fernando de Magallanes denominó al golfo «Bahía Sin Fondo». Luego con el tiempo (durante el siglo XVIII, la época del Fuerte San José y de la colonia galesa) se llamó «Bahía Nueva» (en idioma galés: Bae Newydd) y «Bahía de San Matías» y finalmente «golfo Nuevo».​​
Knäckebröd

El knäckebröd (pan crocante) o spisbröd (crisp bread en inglés)​ es un tipo de pan de centeno horneado, aplanado y endurecido, original de Escandinavia, que se considera como un alimento típico sueco. Es parecido a la regañá española, o al llamado hardtack en inglés, y es de larga conservación en ambiente seco.
También se lo conoce como pan sueco.
No debe confundirse con los crackers.
El ingrediente principal es la harina gruesa de centeno (secale cereale), que suele llevar también harina refinada de centeno y de otros tipos. Aunque antiguamente era frecuente hornearlo en casa, actualmente se fabrica en forma industrial. Lleva levadura, agua y sal de mar. Algunas recetas añaden aceite vegetal, especias y salvado.
Para darle su apariencia característica se trabaja la masa con un rodillo de cocina con puntas y muescas hasta dejarla delgada, cortándola en discos de 20 cm.. de diámetro, con un orificio al centro. Se hornea en un horno a 100 °C por unos 4 minutos y luego se deja secar. Antiguamente se secaban utilizando una vara que atravesaba los orificios del centro. Actualmente esta característica es solo tradicional. El resultado es una galleta dura, muy porosa y liviana, de alto valor energético.
La fabricación industrial comprende numerosas y distintas recetas, y suele ser presentado también en forma de rectángulos, envasados en envoltorios de papel encerado.
Se estima que era un alimento importante en la dieta de los vikingos, por su larga duración y su liviano peso. Es un alimento muy popular en Suecia, en escuelas y regimientos como acompañamiento de las comidas, y suele agregársele tajadas de queso (generalmente tipo Fynbo o Danbo) o fiambres, o untar con mantequilla, pasta de huevas de bacalao (llamado kaviar en Suecia), paté, mermelada, etc.
El Mesón Sándwiches

El Mesón Sándwiches (marketed in Central Florida as Meson Sandwiches) is a Puerto Rican fast-casual restaurant chain that primarily sells sandwiches, salads and breakfast items, which it serves all day long. Based in Mayagüez, Puerto Rico, it is Puerto Rico's largest restaurant chain. In 2012 it was named one of the world's top fast food chains by Travel & Leisure magazine. The chain is family-owned and operated and began franchising in 2018. It has 42 locations in Puerto Rico and four in Central Florida, located at The Florida Mall, in Kissimmee, at Lee Vista Promenade, and in Lake Nona. El Mesón Sándwiches units average $2 million in sales per year; system-wide sales in 2015 were just under $80 million.
El Mesón Sándwiches was founded by Felipe Pérez Valentín in 1972, with its first restaurant in the beach town of Aguadilla, Puerto Rico. The original restaurant was known primarily for its home-style sandwiches in a family-style atmosphere. Many of its early customers were mainland American surfers who came early in the day asking for big, healthy breakfasts. Their requests prompted Pérez Valentín to create a sandwich stuffed with fresh vegetables and soy-based protein, dubbed "The Surfer". In 1987, El Mesón's second location opened and rapid growth followed shortly after Pérez Valentín's son returned from college.
El Mesón's sandwiches are mostly served on criollo bread, a sweet, French-style bread with a Caribbean flavor. Most are pressed on a hot grill and served with cabbage, tomatoes, mayonnaise and margarine. The Delicioso sandwich comes with turkey and bacon. The White House is grilled with roast beef, turkey and mushrooms. El Mesón also serves sandwiches on baked potatoes.
Felipe Pérez Grajales is the current president of El Mesón Sándwiches, born in 1965, son of the chain's founder and the eldest of three brothers; one of which, Gil, is the executive vice president of the chain. From the early 1970s through his high school years, the eldest Pérez Grajales worked in the original El Mesón restaurant in Aguadilla. In 1983 he left Puerto Rico to attend Jacksonville University. Though he received several offers from companies in the mainland United States, he returned to Puerto Rico in 1987 to help expand the family business.
Pérez Grajales has been recognized as an outstanding businessman by Ernst & Young, the Puerto Rico Chamber of Commerce, the Sales & Marketing Executives (SME) Association, and the House of Representatives and Senate of Puerto Rico. He was president of the Organizing Committee for the 2010 Central American and Caribbean Games in Mayagüez and is president of the Mayagüez 2010 Foundation.
সঙ্গীতকল্পতরু

সঙ্গীতকল্পতরু হল একটি বাংলা গানের সংকলন গ্রন্থ। এই গ্রন্থের সম্পাদক স্বামী বিবেকানন্দ (নরেন্দ্রনাথ দত্ত নামে) ও বৈষ্ণবচরণ বসাক। ১৮৮৭ সালের অগস্ট বা সেপ্টেম্বর মাসে কলকাতার আর্য পুস্তকালয় থেকে বইটি প্রথম প্রকাশিত হয়। ১৯৬৩ সালে স্বামী বিবেকানন্দের জন্মশতবর্ষ উপলক্ষে প্রকাশিত দিলীপকুুমার মুখোপাধ্যায়ের সঙ্গীতসাধনায় বিবেকানন্দ ও সঙ্গীতকল্পতরু বইটিতে সঙ্গীতকল্পতরুর স্বামীজীর লেখা ভূমিকাটি মুদ্রিত হয়। প্রথম প্রকাশেের নয় মাসের মধ্যে সঙ্গীতকল্পতরুর তিনটি মুদ্রণ পাওয়া যায়। এর প্রায় ১১২ বছর পরে, ২০০০ সালে, প্রাসঙ্গিক তথ্য ও আলোচনা-সহ সর্বানন্দ চৌধুরীর সম্পাদনায় সঙ্গীতকল্পতরুর নতুন সংস্করণ প্রকাশিত হয়,রামকৃষ্ণ মিশন ইনস্টিটিউট অফ কালচার থেকে।এটির প্রকাশক স্বামী প্রভানন্দ। আনুুষ্ঠানিক প্রকাশ করেন পণ্ডিত রবিশঙ্কর। সঙ্গীতকল্পতরুতে রবীন্দ্রনাথ ঠাকুরের ১২টি গান অন্তর্ভুক্ত হয়েছিল।
এই বইটি বাংলা গানের একটি সংকলন গ্রন্থ। এখানে কণ্ঠ ও যন্ত্রসংগীতের বিভিন্ন বিষয়ও আলোচিত হয়েছে। বইটি বিভিন্ন বিভাগে বিভক্ত এবং গানগুলি বিষয় অনুযায়ী সাজানো। প্রথম বিভাগে আছে দেশাত্মবোধক গান। বইটিতে ১২টি রবীন্দ্রসংগীত রয়েছে।
বইটিতে ৯০ পাতা জুড়ে সংগীত তত্ত্ব আলোচিত হয়েছে এবং ১৮ পাতা জুড়ে চণ্ডীদাস, বিদ্যাপতি, রামপ্রসাদ সেন প্রমুখ কবিদের জীবনীও আলোচিত হয়েছে। বইটি বিবেকানন্দের সন্ন্যাস গ্রহণের আগে সংকলিত হয়েছিল। এই বইটিতে অন্তর্ভুক্ত ১২টি রবীন্দ্রসংগীতের মধ্যে তিনটি রবীন্দ্রনাথ নিজে বিবেকানন্দ ও অন্যান্যদের শিখিয়েছিলেন। সাধারণ ব্রাহ্ম সমাজে রাজনারায়ণ বসুর কন্যা লীলা দেবীর বিবাহ অনুষ্ঠানে বিবেকানন্দ ও অন্যান্যরা এই গানগুলি সমবেত কণ্ঠে গেয়েওছিলেন। বইটি প্রকাশের আগে বিবেকানন্দ নিজেও তিনটি গান লিখেছিলেন, যার মধ্যে একটি তিনি বরানগর মঠে গাইতেন।
এই বইয়ে অন্তর্ভুক্ত কয়েকটি গুরুত্বপূর্ণ গান হল—
১৮৮৭ সালের অগস্ট বা সেপ্টেম্বর মাসে কলকাতার ১১৮, আপার চিৎপুর রোডে অবস্থিত আর্য পুস্তকালয় থেকে প্রথম সঙ্গীতকল্পতরু প্রকাশিত হয়। সংকলকের নাম হিসেবে লেখা ছিল “শ্রীনরেন্দ্রনাথ দত্ত, বি. এ. ও বৈষ্ণবচরণ বসাক”। বিবেকানন্দই এই বইয়ের অধিকাংশ গান সংকলন করেছিলেন। কিন্তু অনিবার্য কারণবশতঃ কাজটি শেষ করতে পারেননি। রাজাগোপাল চট্টোপাধ্যায়ের মতে, সংগীতের উপর ৯০ পাতার পরিচিতিটি বৈষ্ণবচরণ বসাকের লেখা।যদিও এর পক্ষে কোনা প্রমাণই নেই। বিভিন্ন তথ্যের ভিত্তিতে প্রমাণিত ও নিশ্চিতভাবেই বলা যায় এটি স্বামীজীর রচনা।দিলীপকুমারের সঙ্গীতসাধনায় বিবেকানন্দ -তেে ও সর্বানন্দ সম্পাদিত সঙ্গীতকল্পতরু-র প্রাসঙ্গিক আলোচনায় এই বিষয়ে বহু তথ্য আছে। যদিও এই বইয়ের চতুর্থ সংস্করণে বিবেকানন্দের নামটি বর্জিত হয়। বৈষ্ণবচরণ বিবেকানন্দের নাম ও লেখা বাদ দিয়ে বইয়ের নাম দেন বিশ্বসঙ্গীত। এরপর আবার ২০০০ সালে সঙ্গীতকল্পতরু -র নতুন সংস্করণ প্রকাশিত হয় রামকৃষ্ণ মিশন ইন্সটিটিউট অব কালচার থেকে।
Vishwanath Datta

Vishwanath Datta (1835 — 23 February 1884) was a Bengali lawyer, philanthropist and novelist. He was the father of Swami Vivekananda, Mahendranath Dutta and Bhupendranath Dutta.
Vishwanath was born to an aristocratic Hindu family of North Calcutta. His father Durgaprasad (1816—1850/55) had preferred the life of Sannyas and left home when Vishwanath was only six years old. His mother Shyamasundari Devi was an educated woman. She wrote a Bengali poetical work “Gangabhakti Tarangaini” (Bengali: গঙ্গাভক্তি তরঙ্গিনী). Durgaprasad and Shyamasundari had two children - a daughter, who died at a young age, and then a son, Vishwanath. Shyamasundari died of cholera in 1847. At the time of his mother's death, Vishwanath was only 12 years old. The now orphaned Vishwanath was brought up by his uncle Kaliprasad Datta and his wife Vishweshwari Devi.
It so happened that in somewhere between 1845 and 1846, Durgaprasad returned to Calcutta. He was recognised by one of his neighbours who locked him in a small room in his house so that he cannot escape and remain in a desperate condition as a sannyasi. He was locked in this room for 3 days. At last, on the third day the neighbour's wife Sarita Devi took pity on him and helped him escape from the house. He entered in Gourmohan Addy's school or Oriental Seminary. After completion of graduation, in 1859, Datta worked as a clerk under an attorney, Charles Peter.
Datta was an enlightened person of the 19th century, free from religious superstitions, known for his charity and liberal outlook. He was well versed in Sanskrit, Hindi, Persian, Arabic and Urdu languages.
He married Bhuvaneswari Devi (1841 — 25 July, 1911), daughter of Nandalal Bose and Raghumani Devi, in 1851 and had nine children. Among them, 4 daughters and 3 sons survived - Haramoni, Swarnamoyee, Kiranbala, Jogindrabala, Narendranath, Mahendranath and Bhupendranath. Narendranath Dutta, his fifth child and first son, who later became famous as Swami Vivekananda, was born in 1863.
In 1866 he applied for the post of proctor to Barnes Peacock, the first Chief Justice of Calcutta High Court. His prayer was approved by Justice Walter Morgan (judge). Datta also maintained a law firm in Kolkata named Dhar & Datta. Later he faced serious economic troubles for frequent litigation and lawsuits among Datta family.
Datta wrote a Bengali autobiographical novel named Sulochana based on a joint family dispute. In 1882 the novel was first published in Kolkata (then "Calcutta").
Vishwanath Datta was working as a successful lawyer when he died on the night of Saturday, 23 February 1884 at the age of 49. He was suffering from diabetes and heart ailments.
After his death, the responsibility of the family fell on his son Narendranath, who found solace in the company of Ramakrishna Paramhansa, eventually becoming his disciple assuming the name Swami Vivekananda.
Nicholas Garland

Nicholas Withycombe Garland OBE (born 1 September 1935) is a British political cartoonist. known for his numerous newspaper works, particularly for The Daily Telegraph.
Garland was born in Hampstead, London. His father was a physician and his mother a sculptor. He was the second of six children: he had three brothers and two sisters and two half-sisters. The family emigrated to New Zealand in 1946–7. He attended Rongotai College in Wellington.
On leaving school, Garland joined the New Zealand Players (as a spear carrier and ASM), the only professional theatre company in New Zealand at the time, under the directorship of Richard Campion. In 1954 he returned to London to attend the Slade School of Art. After leaving the Slade, he went back into the theatre and joined Guildford Repertory Theatre Company as a stage manager.
In 1958 he moved to the Royal Court Theatre in Sloane Square, London, where he worked for the next three years. Subsequently he worked as a director, at Cheltenham Repertory Company and elsewhere, including as Assistant Director to Peter Ustinov in London and New York. He directed the first two cabarets at Peter Cook's Establishment Club and spent a year at the BBC working in the Tonight department.
In 1964, Garland left the theatre to devote himself to a career as a cartoonist. He and Barry Humphries created the Barry McKenzie comic strip in Private Eye.
Garland also worked for The Spectator and other journals. In 1966, he was appointed the first political cartoonist of The Daily Telegraph where he remained until 1986 when he was a founding journalist of The Independent. He rejoined The Daily Telegraph from 1990 until 2011. He was political cartoonist on the New Statesman during the 1970s and worked for The Spectator for many years.
In 2012, he was appointed Cartoonist of the 2012 London Olympics by the Mayor of London, Boris Johnson. He undertook a series of drawings, woodcuts and paintings, published in the book Drawing the Games. His work is represented in the British Museum, the Museum of London, and the Ashmolean Museum.
He has exhibited woodcuts at the Fine Art Society in Bond Street, and his publications include: (illustrated) Horatius, by T. B. Macaulay (1977); An Indian Journal (1983); Twenty Years of Cartoons (1984); Travels With My Sketchbook (1987); Not Many Dead (1990); (illustrated )The Coma, by Alex Garland (2004); I Wish… (2007); Mommy, Daddy, Evan, Sage, by Eric McHenry (2011).
Garland was awarded the OBE in the 1998 New Year Honours.
Garland's son, Tim, whose mother was the painter Margaret Evans, was born in 1957. In 1964, Garland married Harriet Crittall: their daughter, Emily was born in 1966, and the marriage was dissolved in 1968. In 1969 he married Caroline Medawar: they had two sons, writer and filmmaker Alexander (b. 1970) and high school teacher Theodore (b. 1972), before the marriage was dissolved in 1994. In 1995 he married Priscilla Roth, with whom he lives in Belsize Park, London.
Raseel Gujral Ansal

Raseel Gujral Ansal (born January 6, 1965) is an Indian Interior designer renowned for her expertise in Spatial Designer, interiors, and product design.
Raseel Gujral Ansal was born on January 6, 1965, in Delhi, India, into a family renowned for its contributions to art and politics. Her father, Satish Gujral (Padma Vibhushan), was a celebrated painter, sculptor, and muralist, while her mother, Kiran Gujral, was recognized for her work in ceramics. Additionally, she is the niece of Inder Kumar Gujral, a former Prime Minister of India.
From a young age, Raseel was deeply immersed in the world of art. She actively participated in her parents' art exhibitions, absorbing their work ethic and artistic influences. She received her early education at Modern School in Delhi, and later at Welham Girls' School in Dehradun, where she continued to nurture her passion for the arts. At the age of 20, Raseel joined the architectural practice run by her father and brother as an interior architect.
Raseel Gujral Ansal began her career in interior Spatial Design, but her creative spirit soon led her to explore furniture and product design. In the early 1990s, she established her own Spatial Design and design studio, "Raseel Gujral Ansal Design" (RGA Design). Building on this success, she ventured into the retail sector.
In 1994, Raseel co-founded Casa Paradox with her husband, Navin Ansal. Casa Paradox is renowned for its innovative and luxurious designs that transform living spaces.
In 2013, Raseel launched Casa Pop, a prêt diffusion line of Casa Paradox, which broadened the scope of her design work to include product categories such as clothing and fashion accessories.
Through these ventures, Raseel has introduced multiple stores and collaborated on shop-in-shop arrangements, offering a wide range of products including furniture, furnishings, décor, fashion, and fashion accessories.
Raseel's work has been prominently featured in major publications, and she has been honored with numerous awards for her significant contributions to the design industry.
Raseel is married to Navin Ansal since 1998. They have three children.
Livspace

Livspace (pronounced as li-v-space), is a home interior and renovation company headquartered in Singapore. It provides interior design and renovation services in Singapore and India. The company was founded in 2014 by Anuj Srivastava and Ramakant Sharma and has raised funding of $450 million.
Livspace was founded in July 2014 by IIT Kanpur alumni Anuj Srivastava, formerly of Google and Ramakant Sharma, formerly of Myntra. In December 2015, the company introduced its private label of modular kitchens and wardrobes and rolled out services in Bengaluru, New Delhi and Mumbai. In 2016, Livspace launched its home design automation platform for interior designers and announced its design partner community program. The startup later opened four offline design stores with virtual reality setups in Bengaluru, Delhi, Gurugram and Mumbai. In 2018, Livspace announced expansion of its services to Hyderabad.
Livspace launched its Singapore operations in 30 October 2019. and partnered with IKEA Singapore to offer renovation services to their customers and set up pop-up stores in IKEA Tampines and IKEA Alexandra. In 2021, Livspace opened a joint renovation studio with IKEA in Jurong Point.
Livspace launched its operations in India in 2014. The India head-quarter is situated in Bangalore. It has two services for the customers, namely Livspace Select (for modular products) and Livspace Vesta (full home interiors).
It has 22 Experience Centres across the country including India’s largest experience centre in Marathahalli, Bangalore spanning 23,000 sq ft. In 2022 Livspace expanded its operation to cover commercial spaces such as offices, retail, hospitality and warehousing among others.
In December 2015, the company introduced its private label of modular kitchens and wardrobes and rolled out services in Bengaluru, New Delhi, and Mumbai. In 2016, Livspace launched its home design automation platform for interior designers and announced its design partner community program.
In 2018, Livspace announced expansion of its services to Hyderabad along with an Experience Centre in the city. In November 2018, Livspace launched operations in Chennai and Pune markets. In 2019, as part of APAC expansions, Livspace made its entry into the Singapore market after a six month pilot. In January 2021, Livspace launched experience centres in Bangalore, Pune and Chennai.
In March 2015, Livspace acquired DezignUp, a design community and marketplace for an undisclosed amount. Later in the same year, the brand announced its acquisition of Dwll.in, an online network of designers and home decor stores. In September 2015, Livspace acquired YoFloor, a mobile and virtual reality platform for home design.
Spelet om Heilag Olav

Spelet om Heilag Olav, ofte kalt Stiklestadspelet, er et historisk skuespill som blir spilt som friluftsteater hver sommer under Olsok-dagene på Stiklestad Nasjonale Kultursenter i Verdal i Nord-Trøndelag. Som regel framføres Spelet fire ganger hvert år.
Spelet ble første gang satt opp i 1954 på initiativ fra lensmann Jon M. Suul og sogneprest Anton Sætevik. Teksten er skrevet av Olav Gullvåg, mens musikken er komponert av Paul Okkenhaug. Spelet mottok Nord-Trøndelag fylkes kulturpris i 1994. Til sammen har over 800 000 sett forestillingene, i 2002 ble de fire forestillingene sett av 22 200.
Stykket handler om kong Olavs ankomst til gården Suul bare noen få dager før han ble drept i slaget på Stiklestad i 1030. Det er en blanding av fri dikting og gjengivelse av scener fra Snorre Sturlasons Olav den helliges saga i Heimskringla.
Stykket handler om brytninga mellom de hedenske skikkene og overgangen til kristendommen. Stykket omhandler historiske personer såvel som oppdikta personer.
Historiske personer i spelet er
Initiativet fra lensmann Jon Suul i Verdal gjaldt opprinnelig et mindre spelstykke til et slektsstevne i grenda Sul. Da stykket forelå fra forfatter og komponist, viste det seg at det trengte en større arena, og fremføringen ble derfor flyttet til amfiet på Stiklestad. Spelet ble satt opp i 1954 og 1955 under navnet Føre slaget (Natterast på Sul).
I 1956 og 1957 ble den spede speltradisjonen på Stiklestad videreført ved at operaen Arnljot om Arnljot Gelline av Wilhelm Peterson-Berger ble framført av teaterlaget Frøsøspelen fra Østersund. I årene 1958 og 1959 ble stykket Olavsbilete av Ella Anker framført på den samme scenen. Amund Rydland hadde regi på dette, og Finn Kvalem spilte hovedrollen. I 1960 hadde Gullvåg bearbeidet teksten til også å omhandle dagen etter slaget, og Spelet ble igjen framført, denne gang med tittelen Stiklestad. I 1961 hadde Gullvåg bearbeidet teksten ytterligere, og spelet ble da framført med det nåværende navn. Det er siden framført årlig, med unntak av i 2020 og 2021 da det ble avlyst på grunn av koronapandemien. De enkelte regissører setter sitt eget preg på forestillingen, slik at den varierer fra år til år.
Flere hundre av bygdas befolkning er med i frivillighetsapparet hver sommer. Frivillighetsapparatet i Spelet om Heilag Olav er organisert gjennom et nemndsapparat med Spelnemnda som øverste instans, nemnda er oppnevnt av Verdal kommune. Som vanlig er for slike friluftsspill, er det en blanding av profesjonelle utøvere og frivillige. Statistene er organisert i Norsk hærmannsforbund og Verdal teaterlag.
I årene 2013–2015 ble stykket framført som nattforestilling med lyssetting, i Marit Moum Aunes regi.
Norddal gravsted

Norddal gravsted (Norddal gravstad) er en gravlund i Kinn kommune i Vestland fylke. Den ligger ved Norddalsfjorden, vest for Norddalselva, noen hundre meter vest for Nordal kirke.
Gravlunden ble vigslet i 1869, mens kirken ble vigslet i 1898. Ved parkeringsplassen vest for gravlunden står et lite hus fra 1960-årene.
Innlandet gravsted

Innlandet gravsted er en gravlund på øya Innlandet i Kristiansund kommune i Møre og Romsdal.
Gravlunden ble innviet den 9. april 1923 etter at diskusjoner om gravlund på øya hadde foregått i flere tiår. Et bårehus tegnet av byarkitekt Hedlund ble innviet i september 1951. Det er utsmykket av Ragnvald Bjørlo. Klokketårnet ved inngangen til gravlunden kom på plass i 1958.
Folland gravsted

Folland gravsted er en gravlund i Averøy kommune i Møre og Romsdal. Den ligger langs fylkesvei 6074 et stykke sørøst for Kårvåg. På gravlunden står et lite klokketårn.
Gravlunden ble oppgradert og utvidet frem mot 2015 med arbeid også gjennom de neste par årene.
Katedralen i Sevilla

Katedralen i Sevilla (spansk: La Catedral de Sevilla, fullstendig navn: Catedral de Santa María de la Sede) er en romersk katolsk katedral i Sevilla i spanske Andalucía. Den er den største gotiske katedral og den tredje største kirke i verden. Den er også den største katedral i verden da de to større kirkene, portugisiske Basílica do Santuário Nacional de Nossa Senhora Aparecida og Peterskirken i Roma, ikke er seter for biskoper. Katedralen ble registrert i 1987 av UNESCO som et sted innen verdensarven, sammen med palasset Alcázar av Sevilla og Archivo General de Indias, også i Sevilla.
Etter at katedralen ble fullført tidlig på 1500-tallet, har katedralen i Sevilla fortrengt Hagia Sophia i tidligere Konstantinopel som den største katedral i verden, en tittel den bysantinske kirke hadde i bortimot tusen år. Hagia Sophia i dagens Istanbul ble okkupert av muslimene og gjort om til en moské. Katedralen i Sevilla er gravstedet til Christofer Columbus. Erkebiskopens palass er lokalisert på den nordøstlige stedet av katedralen.
Besøkende kommer i dag inn i katedralen fra Plaza de la Virgen de los Reyes.
Gjennom århundrene har katedralen gjennomgått en rekke store og små endringer og er påvirket av flere arkitektoniske perioder, med hovedtrekk fra mudéjar, gotikk, renessanse og nyklassisisme. Til slutt kom en periode der man gjorde forsøk på å ferdigstille alle de påbegynte byggestadier i den opprinnelige gotikkstil de var tiltenkt.
Fra selve moskeen er særlig tre av de bevarte elementer iøynefallende: La Giralda-tårnet, opprinnelig moskeens høye minaret, er blant Spanias best bevarte mesterverk i mudéjar-stil. Også katedralens forgård, Las Abluciónes, og den ene av hoveddørene, Del Perdón, er bevart fra moskeen.
Katedralen er en femskipet langkirke. Midtskipet er 36 meter høyt og 60 meter langt, noe som gjør det til Spanias lengste i sitt slag. På sitt største er katedralens grunnplan 116 meter langt og 76 meter bredt. Det høyeste punkt er 42 meter, og det finner man i tverrskipet.
Også hovedalteret er blitt bygget ut gjennom flere hundre år, og har kjennemerker fra alle de før nevnte perioder.
Hovedsakristiet er i plateresk (eller plateresque) byggestil, som er særegen for Spania og oppstod tidlig på 1500-tallet. Den utmerker seg ved sine sirlige dekorasjoner, og stilen smeltet etter hvert sammen med barokken. Navnet har den fra sølvsmedene (spansk: platéros).
Kapittelhuset i renessansestil er fra siste halvdel av 1500-tallet.
Christofer Columbus' sarkofag er i katedralen.
Katedralen er ett av Sevillas tre byggverk på UNESCOs Verdensarvliste.
Katedralen i Barcelona

Katedralen i Barcelona (Catedral de la Santa Creu i Santa Eulàlia) er en gotisk katedral i bydelen Barri Gòtic i Barcelona. Den er sete for erkebiskopen av Barcelona. Katedralen ble bygd mellom 1298 og 1420 over den gamle romanske katedralen. Fasaden er i nygotikk, og stammer fra 1800-tallet, og sto ferdig i 1989. Den ble bygd etter originaltegninger fra 1408.
Den er viet til Det sanne kors og Sankta Eulàlia. Sankta Eulàlia er Barcelonas skytshelgen, og ligger begravet i krypten.
Katedralen er 93 meter lang og 40 meter bred. Hagen måler 25 ganger 6 meter. Katedralen er en treskipet basilika med 28 sidekapeller.
Katedralen ble konstruert over krypten til et tidligere vestgotisk kapell viet apostelen Jakob. Dette var eierkirken, ecclesia propria, til vicomtene av Barcelona hvorav en av dem, Mir Geribert, solgte stedet til biskop Guislebert i 1058. Dets sete var vendt mot det romerske forum i Barcelona.
Det er en hallkirke, velvet over fem sideskip, de ytre to er delt inn kapeller. Tverrskipet er beskåret. Østenden er en apside bestående av ni radierte kapeller som knyttet sammen av en omgang. Høyalteret er løftet og tillater et klart syn inn i krypten.
Palau Episcopal er en bygning i Barri Gòtic i Barcelona. Den ligger inntil katedralens vestlige vegg, og ble opprinnelig bygd oppå den romerske bymuren. Man kan fortsatt se rester av et forsvarstårn fra muren.
De eldste delene av dagens bygning stammer fra 1100-, 1200- og 1400-tallet, men man vet at den eksisterte allerede på 900-tallet, om ikke enda tidligere. Palau Episcopal ble renovert i 1883 og i 1928. Fasaden er i nyklassisk stil og stammer fra 1800-tallet.
Havets katedral

Havets katedral (spansk: La catedral del mar) er en historisk roman fra 2006 av den spanske forfatteren Ildefonso Falcones. Handlingen foregår i det 14. århundre i Barcelona, på høyden av byens økonomiske og militære storhetstid. Byggingen av katedralen Santa Maria del Mar er rammefortellingen for handlingen i romanen.
I 2018 hadde en dramaserie basert på romanen premiere på strømmetjenesten Netflix; serien hadde tittelen Cathedral of the Sea.
Bokens hovedperson er Arnau Estanyol, som er en av steinbærerne, kjent som baistaixos, som bidrar til byggingen av katedralen. Han er sønn av en rømt livegen, og en av katedralens steinarbeidere som oppnår å bli en fri mann, og som etter hvert stiger i gradene til en høy status i samfunnets sosiale hiearki.
Romanen har vunnet flere litterære priser, blant annet:
Runestein G 319

Runestein G 319 er en middelaldersk (1200 - 1250) gravstein av kalk i Rute kyrka, Rute socken og Gotlands kommun. i likhet med runestein U 582 nevner den Finland.
Innskriften i korsfoten kan muligens inneholde en bønn: biðin pater noster fyrir hans sial.
Vestre Moland kirke

Vestre Moland kirke er en korskirke fra 1150 i Lillesand kommune, Agder fylke. Kirken ble utvidet til korskirke i 1797. Restaurert i 1966.
Byggverket er i stein og har 470 plasser. Altertavle med malerier av Gottfried Hendtzschel. (Se også Birkenes gamle kirke og Årdal gamle kirke). Rett sør for kirken ligger en skjoldformet gravstein i romansk stil fra høymiddelalderen. Tidligere har det vært enda en middelaldersk gravstein på kirkegården, men den ble fjernet i forbindelse med renovasjon i mellomkrigstiden.
Altertavle fra 1630 med malerier av Gottfried Hendtzschel.
Kirken har to kirkeklokker hvor den eldste er over 800 år gammel. Den yngste er fra 1600-tallet og ble omstøpt i 1766.
Første skriftlige kilde som kirken er belagt i, er et diplom fra 13. desember 1347. Der nevnes nemlig Modgulandar kirkiu sokn.
Vi kjenner ikke navnet på noen katolske prester, men etter reformasjonen er disse kjent:
I 1884 ble lærer Gunder Aadnesen orgel kjøpt for 300 spesidaler. Dette orgelet tjenestegjorde i 44 år før det ble kassert som ubrukelig og det nye orgelet ble satt inn. Samme lærer ble så ansatt som organist og fikk 34 spesidaler i året i lønn.
Gneis

Gneis er en metamorf bergart, det vil si at den er omdannet fra en annen eller flere andre bergarter, etter å ha vært utsatt for stort trykk og varme. Gneis inneholder derfor de samme mineralene som de bergartene den er dannet av.
Gneiser inneholder i hovedsak kvarts, biotitt, granat og plagioklas.
På grunn av at den har vært utsatt for trykk og varme har den fått endret sin struktur, den har blitt lagdelt og fått et bølget og flammet utseende. Lagdelingen og det bølgete utseendet kommer av at de opprinnelige bergartene i ulik grad er blitt blandet. Også de tekniske egenskapene som spaltbarhet, trykk- og bøyestrekkfasthet kan være kraftig endret i forhold til utgangspunktet.
Gneis er en vanlig bergart flere steder i Norge. Det er mange kvaliteter og typer gneis. De har ulike navn, avhengig av innholdet (mengde) av opprinnelige bergarter. Vi snakker ofte om båndgneis.
Båndgneis er en type gneis med nokså regelmessig veksling av lag med forskjellig sammensetning og struktur. Hvert enkelt av lagene er ikke tykkere enn en meter. Som gneiser for øvrig, er båndgneisene sterkt omdannede bergarter. Enkelte båndgneis er dannet fra opprinnelige lagdelte sedimenter og vulkanske avleiringer, andre er svært utklemte bergarter eller har hatt en mer sammensatt og ofte ukjent opprinnelse.
Båndgneis er meget vanlig i Norge, særlig i grunnfjellet og de overskjøvne grunnfjellsflakene i Den kaledonske fjellkjede.
Granitt er en vanlig bergart i Norge, og mye av den norske gneisen er omdannet fra granitt. Gneisgranitt er en blandingsbergart, som har oppstått når omdanningen (metamorfosen) ikke er fullstendig, men i grenseland mellom en metamorf bergart og en magmatisk bergart. Slike blandingsbergarter har ofte et stripet utseende og kan være sterkt lagdelt.
Farger oppstår etter hvilke mineraler bergartene er dannet fra.
Flere steder er det steinbrudd som tar ut gneis. Disse gneisene har som regel navn (handelsnavn) etter stedet for hvor steinbruddet ligger.
Bienes historie

Bienes historie er en roman av Maja Lunde. Boken ble utgitt på Aschehoug i 2015.
Bienes historie er den første i en planlagt serie på fire frittstående bøker. Lunde ga ut den neste, Blå, i 2017.
Bienes historie ble tildelt Bokhandlerprisen i 2015, og er utgitt i en rekke land.
Boken handler om at biene begynner å dø ut. Historien fortelles fra tre personers ståsted: William, George og Tao. William er en syvbarnsfar i England i 1850-årene. Han driver en frøhandel, men blir inspirert til å vende tilbake til sin gamle forskergjerning for å forske på bier. George er en bonde og birøkter i USA. Hans historie starter i 2007, da han ønsker å overlate gårdsdriften til sin urbant anlagte og intellektuelle sønn. Tao er en kinesisk kvinne i et fremtidssamfunn etter at jordens økosystem har kollapset, og i 2098 opplever hun å miste sitt barn Wei Wen.
Kulturhistorie

Kulturhistorie er tradisjonelt betegnelsen på en disiplin innen historiefaget, som beskjeftiger seg med den menneskelige kulturs historie. Dette kan være dagligdags praksis så vel som finkultur, håndverk, kunst, arkitektur, religiøse og andre åndelige forhold og immateriell kultur.
I dag brukes termen (ved norske universiteter) som samlebetegnelse på de tidligere fagene folkloristikk (folkeminneforskning) og etnologi (folkelivsgransking). Kulturvitenskap er en annen term som brukes om mer eller mindre det samme forsknings- og undervisningsfeltet, blant annet ved Universitetene i Bergen og i Tromsø.
Kulturhistorie som fag reflekterer over hvordan fortidens og nåtidens mennesker har levd sine liv og gitt mening til sin egen tilværelse. Faget jobber med materialitet og praksis, fortelling, tradisjon og ritualer. Man forsøker å forstå enkeltmennesket som kulturelt vesen, som skaper og som viderefører av mentalitet og kulturelle praksiser.
Byllepest

Byllepest er den vanligste form for pest og har stått bak flere epidemier og pandemier gjennom historien. Svartedauden på midten av 1300-tallet var mest sannsynlig en byllepestpandemi.
Infeksjonssjukdommen er forårsaket av bakterien Yersinia pestis og kjennetegnes av at lymfeknuter hovner opp til store væskefylte byller. Disse kan det gå koldbrann i, slik at de får en blåsvart farge. Den samme bakterien kan også føre til lungepest eller blodforgiftning.
Byllepest hadde, slik den artet seg i seinmellomalderen, en letalitet (dødelighet) på 50-60 prosent. Generelt synes det som om byllepesten i middelalderen drepte 2 av 3 som ble infisert i løpet av 2 til 6 dager uten behandling. Trolig drepte svartedauden mer enn 25 millioner mennesker, en tredjedel av den europeiske befolkning.
Grunnen til byllepestens store spredning og dødelighet hadde bakgrunn i et komplisert samspill mellom ulike krefter i naturen og andre fenomener, blant annet en balanse mellom mikro- og makroparasittisme som ledet fram til dens katastrofale angrep på Europa i 1345. En smågnager som jordrotten på steppene i østlige Europa og Asia var vertskap for en bakterie som ikke ble identifisert før i 1894, Pasteurella pestis (i dag kalt Yersinia pestis), mikroparasitten bak svartedauden. Bakterien fant seg også til rette hos loppene, som igjen fant vegen til den svarte asiatiske rotten som etter den neolittiske revolusjon bosatte seg blant mennesker. Fra rotten hoppet loppene over på mennesker. Da mongolene nådde fram til Europa, fant det også sted en utveksling av mikroorganismer. En av disse var utvilsomt svartedaudens byllepest.
Svartedauden ble fulgt av nye utbrudd med 10 – 20 års mellomrom i de neste 300 årene. I Venezia regner en med 26 utbrudd frem til den siste i 1631, og i Sverige tyder kildene på 24 pestepidemier frem til den nest siste i 1653. Ellers i Vesten fant de siste pestepidemiene sted rundt 1650, f.eks. i 1654 i Christiania og på Østlandet, og i 1665 i London. I Russland og i det osmanske riket fortsatte pesten å bryte ut jevnlig, helt frem mot slutten av 1800-tallet.
Det siste utbruddet i Sverige fant sted i 1710, hvor smitten krysset Øresund til Sjælland. Cille Gad og hennes far var blant ofrene for pestutbruddet som utslettet en tredjedel av Københavns befolkning. En tenåringsgutt fra Helsingør brakte smitten til København. I Sverige hadde pesten svekket flåtens kampkraft betydelig.
Helena Brodtkorb

Helena Brodtkorb (født 1986) er en norsk forfatter og skribent. Boken hennes Mammasjokket ble utgitt på Kagge Forlag i 2014. Hun var også redaktør for den feministiske antologien Det skjer nå som ble utgitt på samme forlag i 2018. Boken fikk terningkast fem i VG. Hun jobber som kommunikasjonssjef i teknologi start-upen Folio, er spaltist i Dagens Næringsliv på lørdager, og har tidligere skrevet for fredagsmagasinet D2, magasinet Kunst og Kvinneguiden. I 2015 deltok hun i programmet Kjære Mamma på TV 2 Livsstil. Hun har master i kulturhistorie og museologi fra Universitetet i Oslo. Brodtkorb er gift med musiker Sivert Høyem, sammen har de tre barn. Hun er opprinnelig fra Bærum.
Likelønn

Prinsippet om likelønn er en politisk målsetning om at kvinner skal tjene like mye som menn. Det går lenger enn prinsippet om «lik lønn for likt arbeid», som har lenge vært lovfestet i Norge. I dag er gjennomsnittlig lønn for kvinner noe lavere enn for menn.
Kvinners regulativlønn (korrigert for bonuser/provisjon og overtidsgodtgjørelse) utgjør i gjennomsnitt ca. 88 prosent av mannens, mens den ukorrigerte gjennomsnittslønnen for kvinner utgjør ca. 85 prosent av mannens. Siden menns lønnsfordeling er langt skjevere enn kvinners kan median være et vel så godt mål som gjennomsnittet. Med dette målet øker kvinners ukorrigerte lønn som andel av menns til 92 prosent.
Årsaken til lønnsgapet ligger i at menn i større grad enn kvinner jobber i sektorer, yrker og bransjer med høyere lønn. Når menn og kvinner har de samme individuelle ressurser og egenskaper, når de arbeider i samme bransje, sektor, yrke og bedrift, og når de i tillegg har samme lederansvar, blir lønnsgapet tilnærmet lik null.
Regjeringen i Norge har nedsatt Likelønnskommisjonen med Anne Enger som leder. Den fremla seks forslag til tiltak i februar 2008. Høringsfristen har blitt utsatt til 1. oktober 2008.
Ett av forslagets vesentligste tiltak er en likelønnspott på tre milliarder kroner til kvinnedominerte yrker i offentlig sektor. En forutsetning er at det blir skapt en avtale mellom partene om at lønnsveksten som finner sted i offentlig sektor kan være høyere enn den i privat sektor, samt at nye relative lønnsforhold mellom grupper ikke utløser krav om kompensasjon.
I Norge hadde postverket likelønn allerede fra 1647. Det skyldtes at kvinner var postmestere på lik linje med menn. I 1907 forsøkte poststyrelsen å innføre lavere lønn for kvinnelige ansatte, men det lyktes aldri.
Gustav Vasa

Gustav Vasa (også kalt Gustav I, egentlig Gustav Eriksson; 1496–1560) var konge av Sverige fra 6. juni 1523 til sin død. Gustav Vasa gjorde opprør mot Kalmarunionen, han avskaffet valgmonarkiet, og innførte arvelig rett til den svenske tronen. Han tilhørte huset Vasa, det første fyrstehuset som regjerte Sverige som et forent rike med arvelig suksesjon. Han gjennomførte politiske reformer som førte til et mer effektivt sentralstyre.
Gustav Vasa sies å være den som la grunnsteinen for nasjonalstaten Sverige. Den 6. juni 1523 ble han valgt til konge av riksdagen, og nettopp denne datoen er Sveriges nasjonaldag. I de senere tider – da spesielt fra og med slutten av 1800-tallet – har han blitt sett på som en landsfader, et nasjonalsymbol. Moderne historieforskning derimot, trekker ofte fram hans brutale metoder og propaganda for å vinne makt. Han ble kronet 12. januar 1528. Valgspråk: Omnis potestas a Deo est («All makt er av Gud»).
Blant de viktigste av Gustav Vasas kritikere var det særlig to: Berend von Melen som hadde vært troppefører for kongen, og Wulf Gyler som var kongens sekretær i 10 år, men falt i unåde og måtte flykte fra Sverige.
Gustav Vasa var gift tre ganger:
Han er gravlagt i Uppsala domkirke.