davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
List of monastic houses in County Kildare

The smaller establishments such as monastic cells and notable monastic granges (particularly those with resident monks) and camerae of the military orders of monks (Knights Templars and Knights Hospitallers) are included. The numerous monastic hospitals per se are not included here unless at some time the foundation had, or was purported to have, the status or function of an abbey, priory, or preceptory/commandery.
Communities/provenance: shows the status and communities existing at each establishment, together with such dates as have been established as well as the fate of the establishment after dissolution, and the current status of the site.
Formal name or dedication: shows the formal name of the establishment or the person in whose name the church is dedicated, where known.
Alternative names: some of the establishments have had alternative names over the course of time. In order to assist in text-searching such alternatives in name or spelling have been provided.
Locations with names in italics indicate probable duplication (misidentification with another location) or non-existent foundations (either erroneous reference or proposed foundation never implemented).
Ireland Street Cemetery

The Ireland Street Cemetery is a historic cemetery on Ireland Street in West Chesterfield, Massachusetts. The cemetery contains 185 stones, dating from 1772 to 1996, most of which date to the 18th and 19th centuries. It is one of the town's oldest cemeteries, and contains the work of three significant funerary carvers of the late 18th and 19th centuries. The cemetery was listed on the National Register of Historic Places in 2009.
The Ireland Street Cemetery is in southwestern Chesterfield, on a rise above the Westfield River which flows north-south to the east of Ireland Street, the town's major north-south route on its west side, and one of its oldest roadways. The approximately 1-acre (0.40 ha) plot lies on the west side of Ireland Street, surrounded by fields and orchards. The plot is demarcated by stone walls, the eastern one also acting as a retaining wall, because the plot is raised above the road. This wall is made of random fieldstones topped by several courses of flat stones and capped by a course of quarried granite. These are topped by urn-shaped fenceposts connected by a single iron rail. The entrance is in the center of the wall. Burials are arrayed in rows, oriented to face east.
The cemetery was probably established sometime in the early 1770s, after the first white settlers arrived in the area in the 1760s. It is probably the town's second cemetery, after the Center Cemetery (1764), although documentary evidence is lacking. The oldest stone, dating 1772, was for Mrs. Mary Sylvester. It is possible that it was established first as a Sylvester family cemetery, as it was located on land belonging to that family. Many of the early burials were of people with Irish ancestry, who were involved in the founding of the town. Most of the burials in the cemetery took place before 1820, the height of Chesterfield's population, which declined until c. 1970.
The oldest stones in the cemetery have been positively identified as the works of two well-known itinerant funerary carvers, Joseph and Elijah Sikes, a father and son who were active in the region through about 1820. Elijah Sikes was born c. 1772, indicating that the earliest stones were likely the work of his father. Stones carved in the mid-19th century, after Elijah's departure from the region, bear stylistically resemblance to his work, indicating that subsequent carvers, including Elijah Phelps, were influenced by his work. Several stones have been attributed in groups to other unnamed carvers.
Media related to Ireland Street Cemetery (Chesterfield, Massachusetts) at Wikimedia Commons
Ship graveyard

A ship graveyard, ship cemetery or breaking yard is a location where the hulls of scrapped ships are left to decay and disintegrate, or left in reserve. Such a practice is now less common due to waste regulations and so some dry docks where ships are broken (to recycle their metal and remove dangerous materials like asbestos) are also known as ship graveyards.
By analogy, the phrase can also refer to an area with many shipwrecks which have not been removed by human agency, instead being left to disintegrate naturally. These can form in places where navigation is difficult or dangerous (such as the Seven Stones, off Cornwall, or Blackpool, on the Irish Sea); or where many ships have been deliberately scuttled together (as with the German High Seas Fleet at Scapa Flow); or where many ships have been sunk in battle (such as Ironbottom Sound, in the Pacific).
The majority of the ships in the world are constructed in the developed countries. Ships last about 25–30 years, after which they become too expensive to maintain and are sold to be broken down. Most of them are directly sold to the ship recycling companies in India, Bangladesh, Pakistan and other developing countries, also known as the (semi-)periphery countries from Immanuel Wallerstein's World System Theory. In 2014, 54 percent of the ships went to the beaches of India and Bangladesh. This is consistent with the period 2012–2018. From the total of 6,702 scrapped ships worldwide, 3,586 ships have been scrapped in India and Bangladesh, which comes down to 53.5 percent.
As of January 2020, with 30% share India has the highest global revenue and highest share of global ship breaking (number and volume of ships broken).
It is estimated that ship breaking yards provide more than 100,000 jobs to people worldwide and that they yield millions of tons of steel every year with a minimal consumption of electricity. Besides steel, this industry also yields a huge amount of solid wastes in the form of scrapped wood, plastic, insulation material, glass wool, sponge, waste paper, oiled rope and cotton waste.
New South Wales:
Northern Territory:
Queensland:
South Australia: As of November 2020 there are 19 ships' graveyards in South Australia.
Tasmania:
Victoria:
Western Australia:
Skauti

Skauti (kutoka neno la Kiingereza "scout") ni mtoto, kijana au msichana anayewajibika katika chama cha kimataifa, akivaa sare kama ya askari mdogo na kukaa katika safu.
Pia ni chama kisicho cha kiserikali kinachomjenga kijana katika maadili mema na ya kujituma na kusaidia watu katika maisha yao.
Chama hicho hakibagui vijana kwa msingi wa jinsia, umri, dini, rangi wala kabila.
Skauti huhitajika kuwepo kwa kila shule za sekondari duniani.
Mwanzilishi wa uskauti duniani (1907) alikuwa Robert Baden-Powell (1857–1941) kutoka Uingereza. Lengo lake lilikuwa kusaidia vijana kukua vizuri pande zote (mwili, nafsi na roho) ili hatimaye wawe raia wema katika jamii. Leo hii wako skauti milioni waliounganisha katika makundi na vyama vingi; idadi kubwa aidi nni wanachama katika Shirika la Harakati za Skauti Duniani linalounganisha skauti milioni 57 kote duniani.
Chama cha Skauti Sierra Leone

Chama cha skauti cha Sierra Leone ni shirikisho la skauti la Sierra Leone lililoanzishwa mano mwaka 1909 na kuwa mwanachama wa Shirika la Harakati za Skauti Duniani mnamo mwaka 1964, hadi kufikia mwaka 2011 shirikisho hili lilikuwa na jumla ya wanachama 11,749
Mnamo mwaka 1971, Emile F. Luke alipewa Mbwa wa Shaba, heshima pekee ya Shirikisho la Harakati za Skauti Duniani, inayotolewa na Kamati ya Skauti ya Dunia kwa huduma bora kwa Skauti wa dunia.
Chama cha Skauti cha Sierra Leone kilikuwa mwenyeji wa Mkutano wa Tatu wa Kanda ya Magharibi mwa Afrika na Kambi ya Vijana. Skauti 75 walishiriki kutoka nchi 9 za Magharibi mwa Afrika.
Mgogoro wa kijeshi wa hivi karibuni umepunguza shughuli na mawasiliano ya Skauti. Tangu wakati huo, Skauti wamepambana kuendelea na uanachama wake na shughuli hadi mwaka 2014, walipolazimika kubadilisha jina ili kuanza awamu mpya. Tangu wakati huo, wameandaa mfululizo wa ushirikiano, mafunzo, na uajiri ili kutekeleza huduma zake za kawaida.
Shirika la Harakati za Skauti Duniani

Shirika la Harakati za Skauti Duniani (kwa Kiingereza: World Organization of the Scout Movement - WOSM) ni shirika la skauti duniani ambalo kwa sasa linaunganisha zaidi ya maskauti milioni 57 katika nchi 173. Pia lina kiti katika Kamati ya Kimataifa ya ISGF/AISG (Ushirika wa Kimataifa wa Skauti), ambalo ni shrika la skauti wazee.
WOSM iliibuka kutoka Boy Scouts International Bureau iliyoanzishwa mwaka wa 1920.
Nembo ya WOSM ni alama ya yungiyungi ya kifedha kwenye mandharinyuma ya zambarau ishara ya pamoja ya skauti wote wanaoshirikiana katika shirika hilo. Kamba yenye fundo la mfumaji inayozunguka yungiyungi inaashiria mshikamano wa maskauti wote duniani.
Chama cha Skauti Niger

Chama cha Skauti Niger ( kwa lugha ya Hausa Iskutun Niger na lugha ya zarma nizer skutey ) ni taasisi ya skauti ya kitaifa nchini Niger. Ilizinduliwa mwaka 1993 na kuwa mwanachama wa Shirika la Harakati za Skauti Duniani mwaka 1996. Taasisi hii ya Chama Cha skauti Niger ina wanachama 3,202 mpaka kufikia mwaka 2011.
Chama cha Skauti Burundi

Chama cha skauti cha Burundi, Ni shirikisho la kitaifa la skauti nchini Burundi, liloanzishwa mnamo mwaka 1940 na kuwa miongoni mwa wanachama wa Shirika la Harakati za Skauti Duniani mnamo mwaka 1979. hadi kufikia mwaka 2020 chama cha Skauti nchini Burundi kilikuwa na wanachamama 2,340.
Uthibitishaji wa akaunti

Uthibitishaji wa akaunti ni mchakato wa kuthibitisha kwamba akaunti mpya au iliyopo inamilikiwa na kuendeshwa na mtu halisi au shirika mahususi. Idadi ya tovuti, kwa mfano tovuti za mitandao ya kijamii, hutoa huduma za uthibitishaji wa akaunti. Akaunti zilizoidhinishwa mara nyingi hutambulishwa kwa alama ya tiki au beji karibu na majina ya watu binafsi au mashirika.
Uthibitishaji wa akaunti hapo awali ulikuwa kipengele cha watu mashuhuri wa umma na akaunti zinazovutia, watu binafsi katika "muziki, uigizaji, mitindo, serikali, siasa, dini, uandishi wa habari, vyombo vya habari, michezo, biashara na maeneo mengine muhimu ya kuvutia". Ilianzishwa na Twitter mnamo Juni 2009, ikifuatiwa na Google+ mnamo 2011, Facebook mnamo 2012, Instagram mnamo 2014, na Pinterest mnamo 2015. Kwenye YouTube, watumiaji wanaweza kuwasilisha ombi la beji ya uthibitishaji mara tu wanapopata watu 100,000 au zaidi wanaofuatilia. Pia ina beji ya "msanii rasmi" kwa wanamuziki na bendi.
Pax Lodge

Pax Lodge is the World Association of Girl Guides and Girl Scouts (WAGGGS) World Centres in Hampstead, London, England. It was opened on 15 March 1991, preceded by Olave House (1959–1988), named after Olave Baden-Powell (World Chief Guide and wife of Robert Baden-Powell who founded the Scouting movement) which was preceded by Our Ark (1939–1959).
The new World Centre was named 'Pax Lodge' as a tribute to the Baden-Powells. The Latin word for peace, pax, was present in the names of their homes in England and Paxtu in Kenya. The name also highlights the importance of peace in the Girl Guiding and Girl Scouting movement.
Our foundation stone was unveiled in 1988 by The Honourable Mrs Betty Clay, Lord and Lady Baden-Powell's daughter. Our doors were also donated by members of the Baden-Powell family, to symbolise that the doors of Girl Guiding and Girl Scouting are open to all women and girls.
On 15 March 1991, Princess Benedikte of Denmark officially opened Pax Lodge. Since opening, Pax Lodge has welcomed hundreds of thousands of guests, including day visitors from more than 65 countries. The centre has become a gathering place for girls and young women seeking international friendship, WAGGGS education and warm accommodation.
Pax Lodge is part of the Olave Centre. The Olave Centre comprises Pax Lodge and the WAGGGS World Bureau.
Pax Lodge provides a home away from home for Girl Guides and Scouts and is a centre for educational sessions, international events and other activities. The other World Centres are: Our Chalet in Switzerland, Our Cabaña in Mexico, and Sangam World Girl Guide/Girl Scout Center in India, Kusafiri in Africa.
In 1989 Betty Clay, daughter of Robert and Olave Baden Powell, unveiled the Foundation Stone for Pax Lodge. Pax Lodge opened its doors to visitors on 1 August 1990, and on 29 September that year, members of the Baden-Powell family opened the Pax Lodge doors.
Another ceremony took place on 15 March 1991, with HRH Princess Benedikte of Denmark, who is very active in Danish and world Guiding, officially declaring Pax Lodge open. The name 'Pax Lodge' was chosen for historic and symbolic reasons. The Baden-Powells, Robert and Olave Baden Powell, had family homes called Pax Hill, in Hampshire, England and 'Paxtu' in Kenya. 'Pax' means 'Peace' in Latin.
51°33′10″N 00°10′14″W﻿ / ﻿51.55278°N 0.17056°W﻿ / 51.55278; -0.17056
Мальовица

Мальо̀вица е името на връх в северозападната част на планина Рила, висок 2729 m. Името на върха е свързано с Мальо войвода – борец срещу поробителите, загинал според преданието някъде в Мальовишката долина. Друго предположение е, че името произлиза от Малите езера, както планинците наричат езерата в североизточното подножие на върха. На най-старите карти върхът е отбелязан с името Малевица. По труднодостъпните северни и източни склонове на връх Мальовица се намират едни от най-посещаваните от алпинисти скални стени в България. Северната отвесна стена на Мальовица е висока 124 метра и е символ в българския алпинизъм. Първото ѝ изкачване е на 23 август 1938 г. Северно от върха, в билната заравненост Мальово поле се намират трите Мальовишки езера. Югоизточно от Мальовица, в дълбок циркус са разположени двете Еленски езера. Районът около върха заедно с курорт Мальовица е един от най-посещаваните от туристи райони в Рила. Тази част от планината предлага и чудесни условия за ски и сноуборд свободен стил с множество разнообразни маршрути за екстремни спускания.
В полите на връх Мальовица е разположена едноименната хижа Мальовица, изходна точка за излети към върха. От хижата до върха през ледниковата долина води маркирана пътека, част от международния туристически маршрут Е4. От Мальовишкото било пътеката продължава в посока Раздела, хижа Иван Вазов и района на Седемте рилски езера, с разклонение към Рилския манастир. Районът около връх Мальовица и склоновете на троговата долина на река Мальовица са лавиноопасни и трябва да бъдат преминавани с повишено внимание през зимния сезон.
През март 1934 г. Александър Белковски и Ивайло Владигеров правят неуспешни опити да изкачат североизточната стена на Мальовица. През 1937 г. правят опити словенски, германски, френски и австрийски алпинисти. Всички успяват да изкачат не повече от 60 метра от скалата. През 1938 г. пристига италианска експедиция. Последният, който обявява стената за непобедима, е именитият французин Раймонд Лайнингер. На 23 август 1938 г., няколко дена след като Лайнингер е напуснал, двама български алпинисти – Коста Саваджиев и Георги Стоименов – се изкачват по североизточната стена на Мальовица: същинското катерене започва рано сутринта на 22 август и продължава два дена и една нощ. От жените алпинистки първа изкачва стената Диана Петкова/Атанасова през 1950 г., а първото зимно изкачване е на Георги Атанасов и Сандю Бешев през 1957 г.
Мальовица (хижа)

Хижа Мальовица е туристическа хижа в Северозападна Рила, близо до връх Мальовица. Разположена е на 1960 м н.в. в долината на река Мальовица. В близост до хижата има ски-писта със ски-влек. Районът предлага добри възможности за алпинизъм. Хижата е пункт от европейски маршрут „Е-4“.
Комплексът има 125 места в 2 масивни сгради и 7 бунгала. Старата сграда е двуетажна, с две стаи, външни тоалетни и общо 34 места. Новата сграда също е двуетажна, с 18 стаи, вътрешни тоалетни и бани на етажите, общо 77 места. Бунгалата са двуместни без тоалетни.
Хижата е построена в далечната 1934 година като високопланински заслон „Мальовица“ от пернишкото туристическо дружество „Голо бърдо“. Заслонът е предвиден за 25 души, но при нужда е побирал до 40 души.
Гюлечица

Гюлèчица, Гьолечица, е местност в Северозападна Рила, западно край Говедарската котловина, в поречието на река Черни Искър.
В Гюлечица има борова гора и поляни, построени са почивни бази и хотели. През местността минава пътят от село Говедарци до учебния център „Мальовица“ на Българския туристически съюз (Централната планинска школа „Мальовица“), откъдето нататък пътека води към хижа „Мальовица“ и връх Мальовица.
В миналото в Гюлечица се е добивало злато.
Ушите (Рила)

Връх Ушите (2547 m н.в.) се намира в Мальовишкия дял на Северозападна Рила, в началото на хребета Калбура, който се отделя на север от масива на връх Мальовица и разделя Мальовишкия и Урдиния циркус. Между вр. Мальовица и Ушите има добре оформена седловина.
Всъщност това са две връхчета, плътно долепени едно до друго, но помежду им има дълбок скален прозорец. Отдалеч – и от околните била, и от Говедарското поле, те приличат на стърчащи ушички. Известни са като Малкото и Голямото ухо. По-близкото до връх Мальовица „ухо“ е Малкото, а котата 2547 m се отнася за Голямото ухо.
Склоновете и билната част на Ушите са скалисти. Изключение прави само източната тревиста част на Голямото ухо към Мальово поле, но на запад то спуска отвесна стена към долината на Мала Урдина река.
Интерес за катерене представляват югозападните стени на Ушите, които са монолитни и трудни за преодоляване, високи около 100 m. Изградени са от гранит, който в средата на стената става ронлив, а в горната част е смесен с шисти и пегнатит. Стената на Голямото ухо е изкачена е за пръв път през 1949 г. от Георги Атанасов и чеха Владимир Прохаска (тур „Класически“) Първото зимно преминаване на същия маршрут е през 1955 г. от Борис Маринов, Андрей Мирчев, Кръстьо Алексиев и Стефан Евстатиев.
За туристи Ушите са най-достъпни през лятото откъм х. Мальовица през Първа тераса, Овчарския улей и Мальово поле. Няма маркирана пътека. През седловината между тях и Мальовица минава пътека (също немаркирана) от долината на река Мальовица към Урдиния циркус.
През зимата районът е лавиноопасен.
Патриотизъм

Патриотизъм (на гръцки: πατριώτης – съотечественик, πατρίς – отечество) означава любов, обич към родината и желание за опазването ѝ. Възхищение от националните постижения, привързаност към родната земя, език и традиции. Патриотизмът на дело означава безкористна и всеотдайна работа за въздигане на народа и родината. Патриотизмът обаче в някои случаи се слива с национализма.
Патриотизмът се използва за създаване на национална гордост, като се акцентира върху постиженията на нацията в миналото и настоящето, отбелязват се с чествания значими събития от историята и се осъществяват дейности за сплотяване на националния дух.
На патриотите е наречена улица във вилна зона „Горна баня“ (Карта), на любородието в квартал „Надежда I“ (Карта), а на родолюбието в квартал „Бенковски“ (Карта) в София.
Севдалин Маринов

Севдалин Маринов е български спортист, състезател по вдигане на тежести.
Роден е на 11 юни 1968 г. в Асеновград. Учи профил вдигане на тежести в Средно спортно училище „Васил Левски“ в град Пловдив. Привлечен е в националния отбор от Иван Абаджиев. Състезава се в категория до 52 кг.
Спортната му кариера започва ударно. В периода 1985-1988 г. е непобедим на големи форуми в категория до 52 кг. Петкратен европейски шампион (1985, 1986, 1987, 1988, 1990). Трикратен световен шампион (1985, 1986, 1987, 1988) и сребърен медалист (1989). През кариерата си поставя 6 световни и 9 олимпийски рекорда.
На летните олимпийски игри в Сеул през 1988 г. печели златния медал след шест сполучливи опита и нови световни рекорди в изхвърлянето и двубоя. След него титли печелят Митко Гръблев, Ангел Генчев и Борислав Гидиков. Стефан Топуров взима сребро, а Александър Върбанов- бронз. Гръблев и Генчев обаче дават положителни проби и медалите им са отнети. Федерацията по вдигане на тежести изтегля от участие останалите ни състезатели.
Премества се да живее и работи в Австралия, като е женен за дъщерята на Сам Кофа, вицепрезидент на международната федерация по вдигане на тежести и на австралийската федерация (1991). Има две деца. Известно време се състезава за Австралия и печели златен медал на Игрите на Британската общност (1994). Помощник-треньор на различни формации на националния отбор на Австралия. Името му се свързва с обвинения за притежанието на забранени вещества.
След развод със съпругата си се завръща в България и учи в НСА. Отговаря за международната дейност на Българската федерация по вдигане на тежести.
Стенско

Стенско е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.
Стенско е село в Западна България
Според някои жители на селото, преди години е имало стена, останала още от римско време. Предполагало се, че е била част от закрит пазар. От стената идва името на селото.
Възможно е името му да произлиза от „стеница“, т.е. „дървеница“ – дума използвана в западните български наречия (Иречек 1974, 94).
Сред забележителностите на селото се открояват параклисът Св. Илия, православният храм и местността за почивка „Славеева чешма“. Гордост на селото е учителската фамилия Тасеви. Години наред, няколко поколения от техния род са ограмотявали жителите на кюстендилския край. А в съвремието наследниците ум са прочути земеделски производители. Както черешовите и ябълкови градини на Евгени Кьосев, прочут в страната и Европа с уникалните си по качество череши под името дядо Генчо. Забележителни със своите разнообразни сортове са и черешовите градини в селото. Има останки от стари турски водопроводи и стари пимски и турски пътища и стени. Малкото село се слави и с големите си таланти в медицината доц. Рангачев, Д-р Станимир Наков- ортопед и травматолог, ръководител на отделение в Национална многопрофилна транспортна болница "Цар Борис III" – София, Проф. д-р Кириен Кьосев, д.м.. началник на Втора клиника по коремна хирургия ВОЕННОМЕДИЦИНСКА АКАДЕМИЯ
Ежегодно се провежда Земляческа среща. На тази среща се събират хора от цяла България които идват в родното си място да празнуват и да видят близки и роднини. На Илинден, се организира курбан за здраве в чест на светеца.
Снежанка (връх)

Снежанка е връх в Родопите, България.
Разположен е на 15 км от град Смолян. Върхът е висок 1926 м и е най-високият връх в района на курорта Пампорово и рида Букова планина. На върха е изградена телевизионна кула с височина 156 метра, която се намира на височина 2082 м. Нейното кафе-панорама на 2019 м има чудесен изглед.
Средната годишна температура е 3,2 °C, средната юлска е около 12 °C, а средната януарска е -6 °C. Средногодишното количество на валежите се равнява на 1200 мм, по който показател изпреварва Ботев връх в Стара планина и Черни връх във Витоша. Сравнително ниската средногодишна скорост на вятъра (6 м/с), комбинирана с високопланинския климат на върха, позволяват задържането на снежната покривка да продължи от средата на ноември до май месец.
До хижата може да се достигне чрез Лифт 2, 4, 5, 6 и 7.
Георги Атанасов (алпинист)

Георги Георгиев Атанасов – Джиджи е български алпинист, професор по алпинизъм и организатор на алпийското движение в България.
Роден е на 26 юли 1925 година в София в семейството на големия български индустриалец Георги Атанасов и е най-малкият от тримата сина.
Завършва Американския колеж в София, където активно спортува. През 1943 година става юношески шампион на висок скок, 400 и 800 метра гладко бягане. Три години по-късно с щафетата 4×400 m участва в постигането на републикански рекорд при мъжете, поставен на Балканските игри в Тирана (Албания). След това се насочва към баскетбола и зимните спортове и няколко години е в българския ски елит. През 1947 година се записва на курс по алпинизъм при Александър Белковски и до края на живота си се занимава с този спорт като алпинист, теоретик и организатор.
Завършва ВИФ (днес Националната спортна академия) и започва работа там като асистент. Кандидат на науките е от 1958 година, доцент – от 1962 година, доктор на науките – от 1970 година, а от 1980 година е професор. Атанасов е единственият професор по алпинизъм в света.
Основава катедрата „Туризъм, алпинизъм и ориентиране“ (1952) и я ръководи до пенсионирането си през 1992 година. Автор е на научни трудове, посветени на алпинизма, учебници и ръководства за студенти, научно-популярни статии.
Осъществява над 600 изкачвания, от които много премиерни (и зимни, и летни) в България. Той прави третото и четвъртото изкачване на Северната стена на Мальовица и второто по тур „Варника“ на Злия зъб. В горната част на „Варника“ прокарва премиерен вариант, прави класическия маршрут на Ушите (1949), премиери на Двуглав, Дяволските игли, тура „Веждите“ на Злия зъб (1960) и др. През 1966 г. прокарва два маршрута – на Купена и на Портала, в свръзка с френския алпинист Рене Демезон. Осъществява първите зимни изкачвания по северната стена на Мальовица, по „Славянския тур“ на Злия зъб, на Куклата, втори зимни на „Варника“ и Синаница.
В Алпите изкачва трудната западна стена на Пти Дрю през 1993 година заедно с Аврам Аврамов. Изкачва и Гран Капюсен, Монблан, Мармолада, Чима Гранде, Матерхорн. В Кавказ участва в опита за траверс на Безенгийската стена (1961) и в успешното ѝ преминаване (1964), изкачва Мижирги, Коштан-тау, Дих-тау, Елбрус, Казбек, Домбай Улген и други. През 1967 година ръководи първата българска експедиция за изкачване на седемхилядник – пик Ленин (7134 m).
На 82-рия си рожден ден е на Олимп, а и по-късно продължава да кара по трудни ски писти.
Майстор на спорта (1956) и заслужил майстор на спорта (1963). Заслужил треньор (1972). Заслужил деятел на БТС.
Многократно е в ръководството на Републиканската секция по алпинизъм, Републиканската комисия по алпинизъм, Българската федерация по алпинизъм и Българския алпийски клуб. Два пъти е председател на българския алпинизъм (на Републиканската комисия по алпинизъм и на Българския алпийски клуб) – от 1969 до 1972 година и от 1990 до 1993 година.
Публикува автобиографичните книги „Към върховете” (1970 и 1975), „Зовът на върховете” (1984 и 1987) и „Стръмни върхове“ (2008).
Георги Атанасов (Джиджи) умира на 4 юли 2020 година, малко преди да навърши 95 години.
1000 причини да се гордеем, че сме българи

Алманахът „1000 причини да се гордеем, че сме българи“ е издание на фондация „Българска гордост“. Излиза от печат в Стара Загора през 2008 година. Енциклопедичният сборник е издаден на български и английски език и съдържа 330 страници.
Книгата-алманах е отпечатана в чест на влизането на България в Европа. Сборникът е плод на колективното усилие на специалисти от повече от 60 музея в страната, научни институти и университети. Идеята е на Надя Тончева, а изпълнителен директор на Фондацията издател на книгата е Димитър Баръмов. Председател на фондацията издател е Петър Желязков. В изданието са представени 1000 от най-значимите постижения на българите през вековете. Изброени са исторически, културни, научни, спортни и други български постижения от световна величина.
Унижение

Унижението е накърняване и оскърбяване на човешката гордост и достойнство, което води до огорчение и примирение, или с други думи принизява гордостта до смиреност или покорност.
Човек може да бъде доведен до състояние на унижение чрез побой, заплахи, изнудване, мошеничество или други форми на физическо и душевно малтретиране, или чрез изпадане в неловко и неудобно положение след залавяне при извършаване на незаконно действие.
Унижението е свързано винаги с други хора, макар и индиректно или неволно. Самоунижението може да е свързано с лични убеждения (като бичуване на плътта в някои религии) или да е част от еротичното унижение, когато подчинението от една страна и насилието от друга създават емоционална и/или сексуална възбуда и повишена чувственост.
Унижението е средство за постигане на власт над определена личност или личности. Едни от методите са изнасилване или изтезание. Възможни последици от унижението са желанието за отмъщение.
Суета

Суетата (на гръцки: κενοδοξία); (на латински: vanitas) се определя като прекомерна вяра в собствените възможности или привлекателността спрямо други хора. Означава се и като тщеславие, нарцисизъм, болезнена гордост търсеща на всяка цена похвалата или най-точно ласкателството и се отнася до характеристиките високомерна надменност, арогантност, външен блясък, целящ да създаде непременно у околните почит и слава, а също и звездомания.
Допреди XIV век понятието за суета не е имало такива съвременни нарцистични оттенъци, а просто е означавало безсмислието за всичко земно в контекста на Еклисиаста; т.е. преходност, смъртност, празнота (без смисъл в живота). Често се е свързвало и със забраната на първата от Десетте Божи заповеди – идолопоклонничеството.
Във философски план, суетата се отнася в по-широк смисъл до егоизма и гордостта. Фридрих Ницше пише в своето есе „Отвъд доброто и злото. Прелюдия към една философия на бъдещето“, че „суета е страх да изглеждаш оригинален. Поради това е липса на гордост, но не непременно липса на оригиналност.“
Според християнската вяра, суетата се смята за пример за гордост, т.е. един от седемте смъртни гряха. Този списък се е развил на основата на предходен съдържащ осем грехове, които включват тщеславието като грях независимо от гордостта.
В православната църква, суетата е една от осемте грешни и дяволски страсти, борбата срещу която е една от основните задачи на всеки православен християнин.
Суетата често е представяна като „Блудница Вавилонска“. В светски план и като алегория, суетата е считана за един от малките пороци. По време на Ренесанса, суетата неизменно се представя като гола жена, повечето пъти седнала или полегнала на спалня – най-често това е Венера (знак на Танит).
Целта на Еклисиаст е да открие как да си осигури човек облаги в живота, които да са в съответствие с главните цели, посочени в останалите Книги на мъдростта. Според Еклисиаст обаче всяка възможна облага в живота се унищожава от неизбежната смърт. Оттук Еклисиаст достига до заключението, че животът (и всичко останало) е безсмислено, защото е преходно (= суета).
Основното заключение в Еклисиаст, което е и негов лайтмотив, се повтаря както в началото, така и в края на книгата: Суета на суетите, казва проповедникът, суета на суетите, всичко е суета (по-буквален превод от оригинала би звучал по следния начин: Напълно безсмислено, казва Кохелет, напълно безсмислено, всичко е безсмислено). Изразът суета на суетите е просто превъзходна степен.
Думата „суета“ произлиза от еврейската дума הֶבֶל (hevel), означаваща буквално: „дъх, въздишка, полъх (на вятър)“, в преносен смисъл: „нещо безсмислено, напразно, празно (без смисъл), преходно, вятър работа, привидност“. При традиционния превод на български се използва думата „суета“ с архаичния си (старобългарски) смисъл, който вярно предава значението на еврейската дума.
Malyovitsa

Malyovitsa (Bulgarian: Мальовица [mɐˈʎɔvit͡sɐ]) is a peak in the northwestern part of the Rila Mountain in southwestern Bulgaria. It is 2,729 m (8,953 ft) high and is one of the most popular tourist regions in the mountain. Its northern and eastern slopes are steep and almost inaccessible while the southern and south-western slopes are more oblique. The Rila Monastery is situated at its southern foothills facing the valley of the Rilska River, and Malyovitsa Ski Centre — with two downhill tracks and two ski drags — is to the north. The main starting point for treks in the region is Malyovitsa Hut at an altitude of 1,700 m (5,600 ft) at about 2 hours walk from the top of the summit. The three Malyovishki Lakes are situated to the north of the summit, while to the southeast the Elenski Lakes, also three, are located in a deep cirque.
The Malyovitsa region is the cradle of Bulgarian rock climbing and mountaineering. The first organized expeditions were made in 1921–22 by tourists from the town of Samokov. The imposant north wall of the summit was first climbed in 1938 by Konstantin Savadzhiev and Georgi Stoimenov (about 200 m (660 ft), grade UIAA V+). That was the greatest success of Bulgarian climbers for its time and is deemed birth of Bulgarian alpine mountaineering. Later other walls in the region were climbed too with the most difficult routes being made in the 1970s. In the last 15 years, Malyovitsa region has become very attractive rock-climbing district with the possibilities it gives for mountaineering and sport rock climbing.
Other interesting walls and summits in the vicinity are: Zlia Zab (200 m (660 ft) wall with one of the most famous climbing routes in the country — Vezhdite), Dvuglav (a 450 m (1,480 ft) high wall, with climbing routes often over 500 m (1,600 ft) long), Iglata, Dyavolski Igli (several aretes with the hardest climbs in the region), Ushite and others. A wall that is available for less experienced rock-climbers is "Kuklata". It is situated across Malyovitsa Hut, 10 minutes walking, and the main part of its tours is bolted.
Malyovitsa Crag on Livingston Island in the South Shetland Islands, Antarctica is named after Malyovitsa.
Malyovitsa Crag

Malyovitsa Crag (Malyovishki Kamak \ma-'lyo-vish-ki 'ka-m&k\) is a rocky peak rising to 290 m in the east extremity of Delchev Ridge, Tangra Mountains on Livingston Island in the South Shetland Islands, Antarctica. Surmounting Sopot Ice Piedmont to the west. The peak is named after Malyovitsa Peak in Rila Mountain, western Bulgaria.
The crag is located at 62°36′55.2″S 59°49′21.5″W﻿ / ﻿62.615333°S 59.822639°W﻿ / -62.615333; -59.822639, which is 500 m west-southwest of Bansko Peak, and 280 m north-northeast of Karlovo Peak (Bulgarian topographic survey Tangra 2004/05 and mapping in 2009).
This article includes information from the Antarctic Place-names Commission of Bulgaria which is used with permission.
Snow Summit

Snow Summit is a ski resort that was established in 1952 and is in the San Bernardino Mountains in Southern California. It is located by Big Bear Lake along with its sister resort Bear Mountain; these two resorts which operate under the same management are collectively known as Big Bear Mountain Resorts (BBMR), alongside the new addition of Running Springs’ Snow Valley.
Snow Summit is one of the larger ski areas in Southern California, and is considered to be one of the most popular ski and snowboard destinations for patrons from around the Los Angeles area. Snow Summit is a mid-sized resort, with a 1,209 ft (369 m) topographic vertical drop, and 240 acres (97 ha) of skiable terrain, partially covered by snowmaking.
In 2014, Mammoth Mountain Ski Area (owned by Starwood Capital Group at that time under the entity Mammoth Resorts) purchased Bear Mountain and Snow Summit for $38 million. In 2017, Mammoth Resorts, which also included June Mountain, announced its sale by Starwood to a partnership of Aspen Skiing Company and KSL Capital Partners, known as Alterra Mountain Company.
For decades, Snow Summit and Goldmine Mountain operated independently of one another, less than two miles apart. In 1988, S.K.I., a major ski area operator, bought Goldmine, changed its name to Bear Mountain, and invested millions of dollars in improvements that enhanced its competitive position against Snow Summit. In 2002, Snow Summit purchased Bear Mountain, and the two became one company.
In January 2023, Big Bear Mountain Resort purchased Snow Valley.
Snow Summit, Snow Valley, and Bear Mountain are marketed as areas constituent to Big Bear Mountain Resorts. A lift ticket from either area is honored at the others, and a free bus service between Snow Summit and Bear Mountain shuttles patrons back and forth between the two for that purpose.
Since 2023, there have been rumors of a connection between Snow Summit and Bear Mountain. A plan has been submitted to the U.S. Forest Service, but approval won’t be announced until Spring 2025 according to insider reports.
Snow Summit's extensive, multimillion-dollar snowmaking system draws water from Big Bear Lake to cover all of the resort's marked terrain with skiable artificial snow — if ambient temperature and humidity are amenable — throughout its winter operating season .
Adam Driver

Adam Douglas Driver (n. 19 noiembrie 1983, San Diego, California, SUA) este un actor și model american. Și-a făcut debutul pe Broadway cu piesa Profesiunea doamnei Warren (2010). Actorul s-a întors pe Broadway în 2011, în producția Man and Boy și și-a făcut debutul în cinematografie în filmul J. Edgar (2011). Driver a mai jucat, printre altele, în Lincoln (2012), Frances Ha (2012) și Inside Llewyn Davis (2013). În 2014, Driver a jucat în While We're Young și a câștigat Cupa Volpi pentru rolul său în Hungry Hearts (2014).
În 2015 Driver l-a jucat pe Kylo Ren în Războiul stelelor - Episodul VII: Trezirea Forței. Pentru rolul lui Adam Sackler din seria Girls difuzată de HBO, Driver a primit trei nominalizări consecutive la Premiul Emmy pentru cel mai bun actor în rol secundar într-un serial de comedie.
Driver s-a născut în comitatul San Bernardino, California, la 19 noiembrie 1983, ca fiu al lui Nancy (născută Needham) Wright, avocat, și Joe Douglas Driver. Familia din partea tatălui este din Arkansas iar familia din partea mamei este din Indiana.
Când Driver avea șapte ani, s-a mutat cu mama lui și sora mai mare April în orașul ei natal din Mishawaka, Indiana. Driver a avut parte de o educație religioasă și a cântat în corul bisericii. Ca adolescent, Driver s-a descris ca fiind neconformist, și a cofondat un club de lupte cu prietenii săi, după ce a fost inspirat de filmul Fight Club.
La scurt timp după atacurile de la 11 septembrie, Driver s-a înrolat în Marina Statelor Unite El a servit timp de doi ani și opt luni. Driver a urmat cursurile Universității din Indianapolis pentru un an, după care s-a transferat la Școala Juilliard pentru a studia teatru. A absolvit cu o diplomă în arte în 2009.
Hearst Networks

Hearst Networks (denumită anterior A+E Networks) este o companie americană multinațională de radioteleviziune fondată în 1984 în parteneriat de 50–50 între Hearst Communications și The Walt Disney Company prin divizia sa General Entertainment Content. Compania deține numeroase mărci de canale de televiziune de nonficțiune și divertisment, între care A&E, History, Lifetime, FYI și canalele soră asociate, și deține pachete de acțiuni în sau licențiază filialele sale internaționale.
Märklin

Gebr. Märklin & Cie. GmbH (se citește Merklin) este o firmă care din anul 1840 producea jucării, având sediul în Göppingen, Baden-Württemberg, Germania. Firma devine cunoscută prin jucăriile mecanice, produse de calitate, printre care trenulețe mecanice și electrice, cu care s-au făcut vânzări ce au atins în anul 2007, suma de 126 milioane €. La data de 4 februarie 2009 fabrica de jucării din Göppingen și Nürnberg intră în faliment și și-a închis porțile.
Premiile UCIN

Premiile anuale UCIN evidențiază vârfurile creației cinematografice românești din cursul anului precedent, precum și realizări marcante din domenii conexe. Festivitatea anuală de premiere a avut loc în perioda aprilie-mai la cinema Studio (- 2015), Cercul Militar Național (2016), Teatrul Național (2017 -).
Președinți:
Angela Popa Brădean

Angela Popa Brădean (n. 3 august 1934, Iași) este o pictoriță română, fiica pictorului Nicolae Popa și soția pictorului și desenatorului Traian Brădean. Din 1964 este membră a Uniunii Artiștilor Plastici din București. Din 1964 este membră a Uniunii Artiștilor Plastici din București.
A absolvit Institutul de Arte Frumoase "Nicolae Grigorescu" din București în anul 1959 la clasa profesorului Alexandru Ciucurencu. Și-a făcut în 1955 debutul expozițional la Expoziția Regională de Artă din Iași, de atunci a expus la toate Expozițiile de Stat, Saloane Republicane, Saloane Bienale și Omagiale.
A avut expoziții în Argentina, Beirut, Tokio, Paris, U.R.S.S., Napoli, San Marino, Palermo, Ravena, Livorno, Amalfi, Urbino, Comune di Todi, Germania, Anglia, Olanda. Lucrări ale ei au ajuns în muzee și colecții particulare din S.U.A., Italia, Olanda, Germania, Franta, Grecia, Spania, Turcia, Japonia.
Italia, Franța, Olanda, Bulgaria, U.R.S.S., Cehoslovaia, Germania, Austria, Belgia, Grecia, Spania.
...În încercarea de a-i contura un profil artistic - caracterizare și definiție pentru ce a realizat până azi, ca și anticipată afirmație pentru evoluția ei în viitor - credem că nu greșim spunând că pictura Angelei Brădean este ca o piatră statornic așezată în matca fluviului picturii contemporane românești, o piatră pe care șuvoaiele trecătoare nu au putut-o clinti din locul ei; cel mult i-au cizelat unele asperități, descoperind feminitatea, adeseori ascunsă de artistă sub trăsături viguroase de pensulă ca pentru a nu lăsa să i se ghicească nici o slăbiciune sau îndoială în crezul său artistic. Picturii sale i se poate aplica judecata că „mijloacele cele mai simple sunt cele care permit mai bine pictorului să se ezprime”. Mircea Grozdea
Cercul Militar Cluj

Cercul Militar Cluj funcționează în clădirea din Piața Avram Iancu, nr. 1-3, Palatului Bursei de Valori, construită de Camera de Comerț și Industrie din Cluj, a fost deschisă la 29 noiembrie 1931.
"Proiectul clădirii a fost realizat de arhitectul (bucurestean) Ioan Anton Popescu si a avut drept motto "un pătrat mic în unul mare". Arhitectul a fost numit și dirigintele de șantier. După licitatia din 18 aprilie 1931, lucrarile de constructie au fost date firmelor asociate clujene Bohatiel-Devecseri și Haves-Papp; șantierul s-a deschis la 27 aprilie 1931. Clădirea a fost dată în folosință la 1 noiembrie 1931. A fost un program de lucru intens,uneori lucrau 570 de muncitori pe zi. Costul total al materialelor s-a ridicat la 10 000 000 lei." via profesorul Vladimir-Alexandru Bogosavlievici.
Clădirea cu patru etaje adăpostea sediul Bursei, un cinematograf cu balcon, cafenea, sală de spectacole și o sală pentru baluri. Enorma clădire a devenit proprietatea Băncii Albina care creditase Camera de Comerț, aceasta din urmă nereușind să restituie împrumutul. Imobilul a fost astfel închiriat, la parter funcționând pe lângă cinematograf și o reprezentanță de mașini și o farmacie.
În perioada interbelică a funcționat reprezentanța Plymouth/Dodge și cel mai modern cinematograf al vremii, Cinema Royal. Numele cinematografului Royal a fost modificat în mai multe rânduri în perioada comunistă, devenind imediat de la schimbarea regimului, din Royal în Popular, apoi Maxim Gorki (activist comunist și scriitor, fondator al realismului socialist), iar din 1964 este Cinema Victoria. Până în 1961, la construirea Cinematografului Republica, acesta a fost cel mai mare din oraș.
În timpul celului de-al Doilea Război Mondial a funcționat la etajul I birourile "Turul Maghiar", Institutul Național de Asigurări Ungar.
Naționalizat în 1948, edificiul, fără cinematograful de la parter, a fost atribuit armatei. Aici funcționa restaurantul militar, o cramă la subsol (frecventată de subofițeri) și o sală pentru spectacole.
Activa în clădire și Ansamblul Armatei, ce cuprindea un corp de balet, orchestră care acompania spectacolele, ansamblul de revistă și diverși soliști (de muzică ușoară, jazz), dar exista și un cerc de teatru.
Restaurantul era o sală obișnuită, fără prea multe pretenții, unde era și o masă rezervată strict generalilor și una pentru colonei (în acea perioadă erau foarte puțini, din ambele categorii, astfel că încăpeau la câte o masă). Meniurile erau modeste, servirea era și mai modestă, iar intrarea la restaurant se făcea doar pe bază de legitimație vizată de directorul restaurantului, care era un ofițer activ. Totodată, se organizau și nunți pentru ofițeri sau copiii acestora.
În sala de spectacole de la etaj se țineau conferințe urmate de filme. Tot la etaj, era o sală a oglinzilor destinată evenimentelor culturale și sociale.
După al Doilea Război Mondial, a devenit Casa Armatei, iar după anul 1989 devine Cercul Militar Cluj.
First National Pictures

First National Pictures a fost o companie americană de producție și de distribuție a filmelor. A fost fondată în 1917 ca First National Exhibitors' Circuit, Inc., ca o asociație de proprietari de cinematografe independente din Statele Unite și a devenit cel mai mare lanț de cinematografe din această țară. Din 1919 compania a fost reincorporată ca Associated First National Theatres, Inc. și Associated First National Pictures, Inc. În 1924 s-a extins pentru a deveni o companie producătoare de filme ca First National Pictures, Inc. și a devenit un studio important în industria cinematografică. În septembrie 1928 First National a ajuns sub controlul Warner Bros., în care a fost absorbită complet în 4 noiembrie 1929. Mai multe filme Warner Bros. au avut sigla First National Pictures până în 1936, când First National Pictures, Inc. a fost desființată.
Filme notabile produse de First National Pictures, Inc ca subsidiară a Warner Bros., până în 1936:
Oraș de 15 minute

Orașul de 15 minute (15-minute city, FMC sau 15mC) este un concept de planificare urbană în care majoritatea necesităților și serviciilor zilnice, cum ar fi munca, cumpărăturile, educația, îngrijirea sănătății și petrecerea timpului liber pot fi ușor accesibile cu o plimbare pe jos de 15 minute sau o plimbare cu bicicleta din orice punct al orașului. Această abordare își propune să reducă dependența de autovehicule, să promoveze o viață sănătoasă și durabilă și să îmbunătățească bunăstarea și calitatea vieții pentru locuitorii orașului.
Implementarea conceptului de oraș de 15 minute necesită o abordare multidisciplinară, care implică planificarea transportului, designul urban și elaborarea politicilor, pentru a crea spații publice bine proiectate, străzi prietenoase pentru pietoni și dezvoltări cu utilizare mixtă. Această schimbare a stilului de viață poate include munca la distanță, care reduce naveta zilnică și este susținută de disponibilitatea pe scară largă recentă a tehnologiei informației și comunicațiilor (TIC). Conceptul a fost descris ca o „întoarcere la un mod de viață local”.
Rădăcinile conceptului pot fi urmărite în tradițiile pre-moderne de planificare urbană, unde accesibilitatea pe jos și viața în comunitate erau obiectivul principal înainte de apariția rețelelor stradale și a automobile. În timpurile recente, se bazează pe principii similare centrate pe pietoni găsite în Noul Urbanism, dezvoltarea orientată spre tranzit și alte propuneri similare care promovează accesibilitatea pe jos, dezvoltările cu utilizare mixtă și comunitățile compacte și locuibile. Au fost propuse numeroase modele despre modul în care poate fi implementat conceptul, cum ar fi orașele de 15 minute construite dintr-o serie de cartiere mai mici de 5 minute, cunoscute și sub denumirea de comunități complete.
Conceptul a câștigat o acțiune semnificativă în ultimii ani, după ce primarul Parisului, Anne Hidalgo, a inclus un plan de implementare a conceptului de oraș de 15 minute în timpul campaniei sale de realegere din 2020. De atunci, un număr de orașe din întreaga lume au adoptat același obiectiv și mulți cercetători au folosit modelul de 15 minute ca instrument de analiză spațială pentru a evalua nivelurile de accesibilitate în cadrul țesăturii urbane. În 2023, au apărut teorii ale conspirației care descriu orașele de 15 minute drept instrumente de represiune guvernamentală.
Multe dintre aceste teorii ale conspirației vin pe filiera propagandei ruse.