davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Float (woodworking)

A woodworking float (more rarely used in silversmithing), also called a planemaker's float, is a tapered, flat, single cut file of two types: edge float and the flat sided float which are traditional woodworking tools generally used when making a wooden plane. The float is used to cut, flatten, and smooth (or float) key areas of wood by abrasion. Its woodworking uses go well beyond planemaking.
Floats are similar to rasps and files. Rasps are generally coarse and cannot be resharpened. Files have angled ridges or teeth and cannot be resharpened. Floats have parallel teeth and they can be resharpened as many times as the thickness of the blade will allow.
Edge floats resemble saw blades and are generally used to cut wedge slots in wood. Flat sided floats are more similar to a file or rasp but their cutting edges are a series of parallel teeth.
Types of woodworking floats include: joiner's float, bed float, side float.
Jonsered

Jonsered (Swedish pronunciation: [ˈjɔ̌nːsɛrɛd]) is a locality situated in Partille Municipality, Västra Götaland County, Sweden with 930 inhabitants in 2010.
Jonsered is an old, traditional industrial community by the Säve river outside Gothenburg in Sweden. Jonsered's factories were established here in 1834 by the Scotsman William Gibson (1783–1857). One of the first major products was sail canvas. In 1856 the first Swedish state railway was inaugurated between Gothenburg and Jonsered later being built all the way up to Stockholm. Jonsered was dominated by the Gibson family until the 1920s but the company remained the driving force of the community, being the main landowner until the 1970s.
By the 1880s the manufacture of wood processing machinery had started, leading towards the products Jonsered manufactures today. In the 1950s Jonsered started production of chainsaws which became a worldwide success and helped the company when the textile industry was shut down in the late 1960s. The manufacturer Jonsered (now a brand of Husqvarna AB) once had plants here but production was closed in 1984 by Electrolux which had bought the company in 1979 and moved its production to Husqvarna.
The community changed after the closure of Jonsereds fabriker transforming into a suburb for commuters working in Gothenburg and Partille. Jonsered can be reached with commuter trains through the train station that was opened in 2000.
The football club Jonsereds IF has previously played in the higher divisions, in the 1990s the club played in the Swedish 2nd division. The club has produced many talented players, the most well known in later years being Torbjörn Nilsson.
Wood veneer

Veneer refers to thin slices of wood and sometimes bark that typically are glued onto core panels (typically, wood, particle board or medium-density fiberboard) to produce flat panels such as doors, tops and panels for cabinets, parquet floors and parts of furniture. They are also used in marquetry. Unlike laminates, no two veneer sheets look the same. Plywood consists of three or more layers of veneer. Normally, each is glued with its grain at right angles to adjacent layers for strength. Veneer beading is a thin layer of decorative edging placed around objects, such as jewelry boxes. Veneer is also used to replace decorative papers in wood veneer high pressure laminate.
Veneering dates back to at least the ancient Egyptians who used expensive and rare wood veneers over cheaper timbers to produce their furniture and sarcophagi. During the Roman Empire, Romans also used veneered work in mass quantities.
Veneer is obtained either by "peeling" the trunk of a tree or by slicing large rectangular blocks of wood known as flitches. The appearance of the grain and figure in wood comes from slicing through the growth rings of a tree and depends upon the angle at which the wood is sliced. There are three main types of veneer-making equipment used commercially:
Each slicing process gives a very distinctive type of grain, depending upon the tree species. In any of the veneer-slicing methods, when the veneer is sliced, a distortion of the grain occurs. As it hits the wood, the knife blade creates a "loose" side where the cells have been opened up by the blade, and a "tight" side.
Veneers are cut as thin as 0.64 mm (1⁄40 in). Depending on the cutting process used by the veneer manufacturer, very little wood is wasted by the saw blade thickness, known as the saw kerf. Some manufacturers use a very wide knife to slice off the thin veneer pieces. In this process, none of the wood is wasted. The slices of veneer are always kept in the order in which they are cut from the log and are often sold this way.
Historically, veneers were also sawn in approximately 3 mm (1⁄8 in) thick layers.
Veneer falls within the category of natural materials, hence it is called natural veneer.
There are a few types of veneers available, each serving a particular purpose.
Bow saw

A modern bow saw is a metal-framed crosscut saw in the shape of a bow with a coarse wide blade. This type of saw is also known as a Swede saw, bushman saw, Finn saw or bucksaw. It is a rough tool that can be used for cross-cutting branches or firewood, up to a log diameter of half the blade length, limited by the height of the frame above the blade. Bow saws are typically available with blades of 320mm, 535mm, 610mm, 750mm or 950mm lengths (14, 21, 24, 30 or 36 inches). The name 'Swede saw' probably derived from the ovate metal tubular frame version, invented in the 1920s by the Swedish company Sandvikens Jernverk, and additional patents by two Swedish immigrants to the US. Modern versions all share those common features.
Traditionally, a bow saw is a woodworking tool used for straight or curved cuts. A bow saw is a type of frame saw. Its thin blade is held in tension by a frame. In English and American vocabulary it denotes a toothed blade suspended between two long narrow handles called "cheeks" that are supported and separated by a thin stretcher in the center of the handles, making a wide H shape (the cheeks form the uprights of the H, the stretcher the crossbar of the H). The blade is kept in tension with a turnbuckle or a twisted cord that runs parallel to the blade between the two cheeks but on the opposite side of the stretcher. If a cord is used, the cord is twisted with a toggle attached to one loop of the cord, adding tension. The toggle hits the stretcher, which keeps the cord from untwisting. A finer version of the saw uses a narrow blade of a 1⁄4 inch (6 mm) or less, with handles that allow the user to hold the saw and turn the blade. In this context it is also known as a turning saw, which is larger than a coping or fret saw.
The bow saw was used both in ancient China and the Hellenistic period, and developed from earlier saws.
The term 'bow saw' has also been applied to a type of chainsaw with a large, circular guide bar.
National Sewing Machine Company

National Sewing Machine Company was a Belvidere, Illinois-based manufacturer founded in the late 19th century, operating until 1957. The company manufactured sewing machines, washing machines, bicycles, an automobile, home workshop machinery, and cast-iron toys and novelties (under the Vindex Toy Company label).
Barnabas Eldredge was an industrialist connected with the Ames Manufacturing Company of Chicopee, Massachusetts, a firearms manufacturer that also produced sewing machines with Eldredge. Ames sold off its sewing machine dies and equipment to Eldredge, who went to Chicago. There he joined forces with the existing June Manufacturing Company, founded in 1879 by F. T. June, which already produced the "Jennie June" sewing machine, which was then eventually replaced by a better model designed by Eldredge. Eldredge took over the company in 1890 on the death of June, renaming it National Sewing Machine.
Eldredge led the company until his death in 1911. He was succeeded by David Patton.
Harold D. Neff headed up the Vindex toy division between 1916-1951; Vindex was the name of a product line of National's washing machines. National Sewing Machine Company and Farm Mechanics magazine partnered up, with the magazine offering Vindex toys as incentives to children to sell magazine subscriptions.
In 1953 National merged with the Free Sewing Machine Company but was unable to compete with the imported Japanese sewing machine models and the National Sewing Machine Company closed in 1957
Machinery's Handbook

Machinery's Handbook for machine shop and drafting-room; a reference book on machine design and shop practice for the mechanical engineer, draftsman, toolmaker, and machinist (the full title of the 1st edition) is a classic reference work in mechanical engineering and practical workshop mechanics in one volume published by Industrial Press, New York, since 1914. The first edition was created by Erik Oberg (1881–1951) and Franklin D. Jones (1879–1967), who are still mentioned on the title page of the 29th edition (2012). Recent editions of the handbook contain chapters on mathematics, mechanics, materials, measuring, toolmaking, manufacturing, threading, gears, and machine elements, combined with excerpts from ANSI standards. Machinery's Handbook is still regularly revised and updated; the most current revision is Edition 32 (2024). It continues to be the "bible of the metalworking industries" today. The work is available in online and ebook form as well as print.
During the decades from World War I to World War II, McGraw-Hill published a similar handbook, American Machinists' Handbook, which competed directly with Industrial Press's Machinery's Handbook. McGraw-Hill ceased publication of their guide after the 8th edition (1945). Another short-lived spin-off appeared in 1955.
Machinery's Handbook is the inspiration for similar works in other countries, such as Sweden's Karlebo handbok (1st ed. 1936).
In 1917, Oberg and Jones also published Machinery's Encyclopedia in 7 volumes. The handbook and encyclopedia are named after the monthly magazine Machinery (Industrial Press, 1894–1973), where the two were consulting editors.
Turabo Cafe

Turabo Cafe este un lanț de cafenele din România, deținut de omul de afaceri Tudor Dragomir Niculescu. Prima cafenea Turabo a fost inaugurată în 2003 în centrul Bucureștiului, în apropiere de Ateneul Român, o investiție care s-a ridicat la 250.000 de euro. Au urmat apoi locațiile din Vitan, Piața Romană, Piața Victoriei, Herăstrău, dar și extinderea în alte orașe mari din țară, ca Iași, Brașov, Timișoara și pe litoral, la Mamaia. În timp, meniul Turabo s-a diversificat, de la sortimente de cafea și prăjituri până la salate și sandwich-uri.
În 2008, ultimul an de boom economic, Turabo număra circa 50 de cafenele și afaceri de 15 milioane de euro.
Compania avea un număr de 13 cafenele în septembrie 2007, și a ajuns la 44 în noiembrie 2009, fiind cel mai mare lanț de cafenele din România. În anul 2010, compania a închis o serie de locații, ajungând în februarie 2011 la un număr de 14 cafenele. Grupul Turabo, din care face parte lanțul de cafenele, mai deține și 4 săli de evenimente și complexul Turabo Society Club.
În decembrie 2011, compania a intrat în faliment și a fost executată silit, iar mărcile Turabo Cafe, Turabo Food, Turabo Grand Ballroom și Turabo Society Club au fost scoase la licitație.
Cifra de afaceri în 2008: 12 milioane euro
Un cartuș de Kent și un pachet de cafea

Un cartuș de Kent și un pachet de cafea este un film de scurt-metraj regizat de Cristi Puiu cu Mimi Brănescu și Victor Rebengiuc în rolurile principale. Filmul este realizat de Temple Film cu sprijinul Centrului Național al Cinematografiei.
Acțiunea filmului are loc într-un restaurant din București. Tatăl (Rebengiuc) îi cere ajutorul fiului său (Brănescu) pentru a se reangaja într-un post de paznic după ce a fost concediat când mai avea doar doi ani până la pensie. În acest context, țigările și pachetul de cafea reprezintă „atenția” pregătită pentru directorul firmei de pază. Filmul prezintă corupția și putreziciunea societății românești moderne.
Cafea de specialitate

Termenul "Cafea de specialitate" a fost folosit pentru prima dată în 1974 de către Erna Knutsen într-un număr al Revistei Comerciale Ceai Si Cafea. Knutsen a folosit acest termen pentru a descrie boabele cu cel mai bun gust, care sunt cultivate în microclimate speciale.
Cafeaua de specialitate nu trebui confundată cu cafeaua "gourmet" sau "premium". Aceștia din urmă sunt termeni de marketing fără standarde definite oficial. Potrivit Specialty Coffee Association (SCA), cafeaua care este punctată cu 80 de puncte sau mai mult, pe o scară de 100 de puncte se notează cu termenul de "specialitate". Cafeaua de specialitate este cultivată în zone climate speciale și sunt remarcabile datorită corpului plin, a notelor deosebite de gust și a numărului redus de defecte. Aromele și gusturile speciale sunt rezultatul caracteristicilor și compoziției solurilor pe care sunt cultivați arborii de cafea.
Cafeaua de specialitate este segmentul cu cea mai rapida evoluție din industria cafelei. În SUA, cota de piață a cafelei de specialitate a crescut de la 1% la 20% în ultimii 25 de ani. Și în România, în perioada 2015-2017, numărul celor implicați în producție și distribuție a crescut semnificativ. Deși piața de consum este încă la început, perspectivele de creștere sunt similare cu cele Americane și Europene.
Pentru a promova și a auto-reglementa industria, producătorii, exportatorii, prăjitorii, comercianții și furnizorii de echipamente au înființat asociații comerciale. Aceste asociații există atât in țările producătoare cât si în cele consumatoare de cafea.
Țările cunoscute pentru producția de cafea de specialitate sunt Columbia, Etiopia, Brazilia, Kenya, Nicaragua, Indonezia și Vietnam . Arabica și Robusta sunt cele mai populare specii de cafea, deși există 75 de specii de cafea din întreaga lume. Cafeaua Arabica are o calitate superioară, dar Robusta, mai amară și mai bogată în cofeină, este o specie cu o rezistență crescută, ceea ce o face să fie des întâlnită, în ciuda calității reduse a gustului.
[3] Cafea procesata natural versus Cafea procesata prin spalare
Acciză

Acciza este un impozit indirect asupra consumului unor produse. In Romania, potrivit Codului fiscal, produsele supuse accizelor se impart in - produse supuse accizelor armonizate: a) alcool si bauturi alcoolice; b) tutun prelucrat; c) produse energetice si electricitate. - alte produse supuse accizelor: a) cafea verde; b) cafea prajita, inclusiv cafea cu inlocuitori; c) cafea solubila, inclusiv amestecuri cu cafea solubila. d) benzina
Cafeaua neagră

Cafeaua neagră este un roman din 1998 de autorul australian și expert în operă Charles Osborne bazat pe piesa omonimă de teatru din 1930 scrisă de Agatha Christie.
Romanul a fost publicat pentru prima dată în Marea Britanie de HarperCollins la 2 noiembrie 1998 și în Statele Unite de către St. Martin's Press la 31 decembrie 1998. Prezintă celebrul personaj literar al Agathei Christie, Hercule Poirot, un detectiv privat belgian din Londra.
Până la publicarea romanului în 1998, piesa pe care s-a bazat a fost una dintre cele mai puțin cunoscute piese scrise de Christie, mai ales că piesa originală a fost ecranizată de două ori cu șapte de decenii în urmă, în 1931 și 1932. Apariția romanului s-a dovedit un succes, astfel încât Osborne a adaptat alte două piese de teatru ale Agathei Christie; și anume romanele The Unexpected Guest în 1999 și Spider's Web în 2000.
Hercule Poirot și prietenul său Hastings sunt chemați să viziteze casa celebrului fizician Sir Claud Amory, care a elaborat formula unui nou tip de exploziv. Cei doi află că acesta a fost otrăvit (cu cafeaua sa neagră, de unde și titlul) în noaptea sosirii lor. Poirot se confruntă acum cu provocarea de a afla care dintre numeroșii oameni adunați la reședința Amory este ucigașul. El cercetează fiecare persoană care a fost prezentă în noaptea crimei. Apoi își încheie ancheta cu ajutorul unui vechi prieten din Scotland Yard. Unul dintre suspecți este nora decedatului, tânără și frumoasă Lucia, de origine italiană. Se pare că ucigașul este apropiatul lui Claude, mâna sa dreaptă, Edward Raynor, care este pândit de detectiv și de poliție.
Ghenadie Postolachi

Ghenadie Postolachi (n. 2 aprilie 1964, Telenești, RSSM), cunoscut și ca Ghenadie Postolache, este un poet, prozator și scenarist moldovean. Autorul ideii și coscenaristul filmului de animație rusesc Cneazul Vladimir Arhivat în 8 februarie 2017, la Wayback Machine.. Membru al Uniunii Scriitorilor din Moldova și al Uniunii Scriitorilor din România.
Gemenii Cramp

Gemenii Cramp (în engleză: Cramp Twins) este un serial de desene animate creat de caricaturistul Brian Wood, fiind bazat pe romanul grafic al său cu același nume din 1995. Serialul a fost produs de TV-Loonland AG, Sunbow Entertainment (în sezonul 1) și Telemagination (în sezonul 2) în asociere cu Cartoon Network Europe.
În România, serialul a avut premiera pe Cartoon Network în 2002.
În Gemenii Cramp este vorba despre o rivalitate între cei doi frați: Lucian și Wayne. Lui Lucian îi place să-și petreacă timpul în mlaștină, împreună cu prietenul lui, Tony , pe când lui Wayne îi place să-și petreacă timpul jucându-se cu fierătanii.
Cadavre de lux

Cadavre de lux (titlul original: Cadaveri eccellenti) este un film dramatic italian, realizat în 1976 de regizorul Francesco Rosi, după romanul din 1971 a scriitorului Leonardo Sciascia, protagoniști fiind actorii Lino Ventura, Renato Salvatori, Max Von Sydow, Fernando Rey.
Într-un oraș din Sicilia a fost ucis un judecător. Inspectorul de poliție Amerigo Rogas, este însărcinat să cerceteze cazul. Nu la mult timp și în alte orașe, se mai petrec câteva crime asupra altor funcționari publici de înalt rang din justiție. Rogas constată că toți acești înalți funcționari din justiție, au lucrat împreună la un caz comun în care au condamnat un farmacist la cinci ani pentru tentativă de omor. Acesta a fost acuzat de soția sa, doamna Cres, că a vrut să o ucidă amestecându-i în budincă otravă. A scăpat prin faptul că prima dată i-a dat pisicii să mănânce. După cercetări, Rogas ajunge la concluzia că farmacistul este din răzbunare autorul primelor două crime, dar următoarele crime sunt „preluate” de o organizație necunoscută, care sub această mască, vrea să scape de judecătorii incomozi.
Pentru că descoperă un conflict la nivel înalt între partidele politice, își dă întâlnire în secret cu primul secretar al Partidului Comunist, vrând sa-l informeze pe acesta despre lovitura de stat planificată. Deoarece a observat că în ultimul timp este mereu urmărit din umbră și intimidat, își ia cu el pistolul...
Cassiano Beligatti

Cassiano Beligatti sau Cassiano da Macerata, pe numele laic Giovanni Beligatti, (n. 1708, Macerata, Marchia Anconitana, Statele Papale – d. 1791, Macerata, Marchia Anconitana, Statele Papale) a fost un călugăr și misionar catolic italian. Frate capucin, el a fost misionar, din 1738 până în 1756, în Tibet, Nepal și Bengal.
Cassiano da Macerata, numele religios al lui Giovanni Beligatti, s-a născut la Macerata în 1708. La vârsta de 17 ani, în 1725, a intrat în ordinul fraților capucini. În 1738 a fost trimis misionar, împreună cu alți frați, în Tibet, un teritoriu încredințat de Congregația pentry Evanghelizarea Popoarelor (Congregatio de Propaganda Fide) călugărilor capucini piceni. După o lungă călătorie, trecând prin Bengal și Nepal și traversând munții Himalaya, a ajuns la începutul anului 1741 în Lhasa, principalul oraș al Tibetului. Inițial relațiile cu clerul și cu autoritățile locale au fost bune, chiar dacă roadele evanghelizării au fost destul de modeste. În anul următor, 1742, permisele de practicare a cultului religios și de prozelitism ale misiunii au fost revocate, iar preotul Cassiano a fost nevoit să părăsească Tibetul.
El și-a continuat activitatea misionară mai întâi în Nepal (1742-1745) și apoi în statele indiene Bengal și Bihar până în 1756, când, din cauza unei boli, a fost nevoit să se întoarcă în Europa și să se stabilească din nou la Macerata. A alternat șederea în orașul său natal cu călătoriile la Roma, unde, la cererea prefectului Congregației pentru Evanghelizarea Popoarelor, i-a instruit pe tinerii misionari trimiși în India. A murit în 1791, la vârsta de optzeci și trei de ani, în mănăstirea capucină din orașul său natal.
Beligatti a fost autorul unor lucrări istorice, etnografice și lingvistice fundamentale referitoare la obiceiurile și religia locuitorilor de pe teritoriile pe care le-a străbătut ca misionar, lucrări parțial cunoscute, parțial încă nepublicate, dintre care unele sunt păstrate în Biblioteca comunală Mozzi Borgetti din Macerata. În mănăstirea capucină din Macerata a fost principalul colaborator al preotului orientalist Agostino Antonio Giorgi în elaborarea lucrării Alphabetum Tibetanum (1762), iar în 1773 a redactat, în colaborare cu abatele filolog Giovanni Cristofano Amaduzzi, lucrarea Alphabetum tangutanum sive Tibetanum.
Începând din anul 2001 numele său a fost dat Bibliotecii istorice a călugărilor capucini din Macerata, specializată în domeniile „Franciscanism” și „Provincia Marche” și constituită pe baza bibliotecii vechii mănăstiri capucine din Macerata, organizate de Beligatti.
Numele misionarului Cassiano Beligatti este menționat în romanul Orizont pierdut (1933) al lui James Hilton. Astfel, consulul britanic Hugh Conway descoperă în biblioteca lamaseriei Shangri-La din Tibet un exemplar rar al lucrării Relazione Inedita di un Viaggio al Tibet scrise de Beligatti, pe care îl examinează.
Ambrogio Lorenzetti

Ambroggio Lorenzetti (n. 1290, Siena, Republica Siena – d. 9 iunie 1348, Siena, Republica Siena), pictor italian, a fost activ în două perioade la Florența, iar după 1332, definitiv la Siena. Se pare că a murit ca și fratele său, Pietro, de ciumă.Cea mai veche operă care ne-a rămas este Madonna din parohia din Vico d'Abate, la Florența (1319, San Casciano, Muzeul de Artă Sacră). În 1326 a lucrat cu Pietro, fratele lui, la decorarea conventului San Francesco la Siena, operă în parte pierdută, dar amintită de Ghiberti. În jurul lui 1330 a realizat Madonna del latte (Siena). Reintrat în Florența, în 1332 realizează opera pentru San Procolo (astăzi la Galeria Uffizi) cu La Vergine, San Nicola și San Procolo, apoi Storie di San Nicola din Bari. O lucrare reprezentativă a pictorului este fresca "Alegoria Bunei Guvernări" (1338-1339) aflată în interiorul cladirii Palazzo Pubblico din Siena, adevărată capodoperă a școlii sienze de pictură.
Filmografia Looney Tunes și Merrie Melodies (1940–1949)

Filmografia Looney Tunes și Merrie Melodies (1940–1949)
Anul acesta marchează începrea producției desenelor Looney Tunes în color. Pentru anul acesta și următorul, cele mai multe încă vor fi în alb-negru. De asemenea Looney Tunes adaptează titlurile la fel ca Merrie Melodies, deobicei cu cercuri mai groase.
Editările Blue Ribbon încep anul acesta,unde desenele realizate în sezonul 1935-1948 au crediturile lor tăiate.
Leon Schlesinger a lăsat studioul său de desene animate lui Warner Bros. în 1944, și s-a pensionat ca producător, urmat de Eddie Selzer (după ce Buckaroo Bugs a fost realizat). Începând de anul acesta, toate desenele sunt în color. Unele desene vor fi produse în Cinecolor, pentru a salva bani. Toate desenele vor vi produse în Technicolor începând din 1950.
Începând cu Ce mai rață (eng. Ain't That Ducky) (care mai târziu a fost editat), muzica de început The Merry-Go-Round Broke Down s-a scurtat. Începând cu Iepure de declanșare (eng. Hare Trigger), muzica de început Merrily We Roll Along de asemenea s-a scurtat.
Desenele Looney Tunes încep să folosesc fraza "That's all Folks!" pe titlurile de sfârșit, similar cu Merrie Melodies (începând cu Pisicuța stânjenită (eng. Kitty Kornered), în desenul acela muzica de sfârșit Merrie Melodies este auzită).
Amândouă serii Merrie Melodies și Looney Tunes de asemenea au adoptat un amestec roșu-albastru (începând cu "Iepurele sensibil" (eng. "Hair-Raising Hare").
Fiecare desen non-Bugs Bunny realizat în acest an (precum și orice desen în sezonul de producție 1946–1947) cu excepția lui A Pest in the House, Catch as Cats Can, și Mexican Joyride, le-au fost date editări Blue Ribbon. Motivul pentru asta este necunoscut.
Istoria alimentelor

Istoria alimentelor este un domeniu interdisciplinar care se ocupă cu istoricul alimentelor din punct de vedere cultural, economic, impactul alimentelor asupra mediului înconjurător și asupra societății. Istoria alimentelor este o disciplină nou apărută, care nu se ocupă doar de originea unor alimente sau de istoricul unor rețete culinare, dar și de alimente ca elemente culturale care reflectă structura economică și socială a societății. Primul simpozion internațional a fost "Oxford Food Symposium, în 1981.
Rețeta de pește sărat a fost descoperită în China antică. Primele mine de sare din China au o vechime de peste 90 de mii de ani. Astfel, China a produs și a exportat peștele sărat chiar și în Egipt, unde acesta a fost găsit în piramide, depus ca ofrandă. Ulterior, egiptenii au reușit să copieze rețeta de la chinezi, ba chiar au și exportat pește sărat fenicienilor și grecilor. Grecii au cumpărat timp de 1000 de ani pește sărat de la egipteni, până să descopere rețeta. Importanța peștelui sărat în lumea antică a fost ca aliment conservat, făcând posibile expedițiile lungi pe mare, cum ar fi cele ale fenicienilor în căutare de staniu pe care l-au descoperit în urma unei expediții în Britania. Staniul era folosit împreuna cu cuprul adus din Cipru (de unde vine și denumirea metalului) pentru producerea bronzului necesar obținerii aliajelor pentru arme, bijuterii și baterea monedelor. Acesta este un exemplu despre importanța unui aliment în economie și societate.
În Imperiul Roman, rația alimentară zilnică a soldaților cuprindea grâu, sare(de aici vine substantivul salariu), vin, oțet, carne proaspătă și sărată.
În jurul anului 1511, în Imperiul Otoman au venit din Mecca primii comercianți de cafea. În Cairo, cafeaua apare prima dată în 1532 de unde se răspândească în toată Siria și Asia Mică. La Viena, cafeaua a ajuns prima dată cu asediul turcilor, care plăteau în cafea spionii din timpul asediului capitelei. Cufere cu cafea au fost descoperite după retragerea armatei otomane de la asediul Vienei, în 1529. Odată ajunsă în Europa, cafeaua a fost privită cu reticență de creștini, ca fiind o băutură musulmană. Însuși papa se opusese consumului cafelei. In acea perioadă, musulmanii erau singurii producători de cafea, iar cererea de cosum din Europa creștină nu putea fi asigurată, pentru că lumile musulmană și creștină erau separate după secole de cruciade. Aici au intervenit comercianții evrei, care au adus mărfuri peste prăpastia dintre cele două lumi, aducând cafeaua în Italia. Astfel, italienii au ajuns promotorii cafelei în Europa.
Marile descoperiri geografice, de la începutul secolului al XVII-lea, au fost impulsionate de prețul exorbitant al mirodeniilor (ex: piper) aduse din India. Calea maritimă pentru aducerea mirodeniilor a fost o alternativă la vechiul Drum al mătăsii din China spre Europa. Noile plante, alimentare sau nu, aduse din America nou descoperită au fost:
Folosirea aerului lichid, sau azot lichefiat pentru eliberarea aromelor din fructele peste care s-a vărsat azot lichid au un gust mai profund după ce au fost dezghețate de la -210 grade celsius. [1]
Cărți
Periodice
Frișcă bătută

Frișca bătută este un produs lactat produs prin baterea smântânii și care cel mai adesea se folosește îndulcit cu zahăr sau alți îndulcitori. Dacă frișca conține peste 30% grăsimi după batere își poate dubla volumul prin aerare.
Frișca bătută se poate obține cu ajutorul telului sau a unui mixer electric și atât ustensilele cât și vasul în care se bate frișca trebuie să nu depășească temperatura de 10°C. În frișcă în timpul baterii se pot adăuga și arome.
Frișca bătută se folosește în cofetărie în prepararea prăjiturilor, torturilor, înghețatelor, salatelor de fructe. Frișca bătută, de asemenea, se folosește ornarea cafelei și a ciocolatei calde.
Smântâna îndulcită care se găsește tub fiind expulzată de presiunea din recipient se amestecă cu aerul și se formează frișca. Frișca din spray nu are o rezistență mărită în timp, ea devine lichidă într-un interval scurt de timp, jumătate de oră până la o oră, din cauza aceasta este destinată preparatelor care se servesc imediat.
Există produse care înlocuiesc frișca bătută încercându-se păstrarea gustului acesteia. Acestea pot fi: frișca vegetală sau prafurile de frișcă. Aceste produse pot fi comercializate sub numele de frișcă dar nu se obțin din smântână ci din: grăsimi vegetale, proteine din lapte, sirop de glucoză, emulgatori, gelatină, arome, acid citric. Aceste produse se pot găsi sub formă de sprayuri sau în plicuri sub formă de pulbere.
Ganaș (alimentație)

Ganaș (din franceză ganache /gɑˈnɑːʃ/) este o cremă de patiserie pe bază de ciocolată, frișcă și unt (sau lapte și unt sau combinații ale tuturor), utilizată ca umplutură sau pentru învelirea prăjiturilor și a fursecurilor.
Se obține, în principiu, prin încorporarea de ciocolată în frișcă, nebătută. Frișca se înfierbântă, dar nu se fierbe, după care se ia de pe foc și se toarnă peste bucățele de ciocolată simplă, de orice tip, amestecând în cercuri mici. Consistența ganașului depinde de proporția ciocolată-frișcă, în general de 1:1 pentru glazuri, creme și 2:1 pentru bombonerie. Pentru a-l aera, poate fi de asemenea bătut, câtă vreme nu s-a răcit prea tare. Se folosește la prăjituri.
Cremă de zahăr ars

Crema de zahăr ars (cunoscută în engleză și franceză ca Crème brûlée) este un desert obținut din ouă, zahăr și lapte. Crema de zahăr ars a ajuns un desert foarte popular datorită gustului său deosebit. Poate fi ornat cu frișcă, sau combinat cu vanilie, în modul tradițional.
Prima rețetă cunoscută de crème brûlée a apărut în cartea de bucate Cuisinier royal et bourgeois din 1691 a lui François Massialot.
Materiale media legate de Cremă de zahăr ars la Wikimedia Commons
Nechezol

Nechezol was a Romanian coffee substitute, imposed on the market in the last years of communism in Romania.
Coffee had virtually disappeared from Romanian stores in the 1980s (but was still available in Comturist hard-currency luxury shops and on the black market), with the drastic limitation of imports intended to reduce Romania's external debt. Nechezol contained only one-fifth coffee, the balance typically consisting of barley, oats, chickpeas and chestnuts. Its pejorative nickname is derived from the verb a necheza (to neigh), alluding to the oats (usually fed to horses), with the chemical suffix -ol giving a pseudoscientific touch alluding to Elena Ceaușescu, "world-renowned scientist" and wife of dictator Nicolae Ceaușescu.
Nechezol contained no caffeine.
Jacobs (coffee)

Jacobs (German pronunciation: [ˈjaːkɔps]) is a brand of coffee that traces its beginnings to 1895 in Germany by Johann Jacobs [de] (1869 in Borgfeld [nds], Bremen – 1958 in Bremen) and is today marketed in Europe by JDE Peet's.
Major markets are Austria, the Baltic countries, North Macedonia, Finland, Bulgaria, Croatia, Bosnia and Herzegovina, Serbia, the Czech Republic, Germany, Turkey, Greece, Israel, Hungary, Poland, the Netherlands, Romania, Russia, Slovakia, Azerbaijan, Switzerland, Iran, Tajikistan, Georgia, Armenia, Ukraine, Namibia, South Africa, Tunisia, Morocco, Mexico, The Bahamas, Ireland, Botswana, Zimbabwe and Zambia.
Under the direction of Klaus Johann Jacobs, who took over the company in 1970, Jacobs expanded into other fields. It merged with the Swiss chocolate company Interfood in 1982 to form Jacobs Suchard, and bought the American Brach's Candy in 1987, among other acquisitions. Jacobs Suchard, with the exception of Brach's and Interfood, was sold to Kraft Foods in 1990. During the 1970s until 1990s it was produced by Jacob's in Ireland.
Wiener Melange

A Melange (or Wiener Melange - "Vienna blend") is a specialty coffee drink similar to a cappuccino. The difference is that the Melange is made with milder coffee. At Cafe Sperl in Vienna, the Melange is half a cup of brewed coffee with half a cup of steamed cream, topped with milk foam. Nescafe, Mövenpick, Lufthansa Catering and Albert Heijn housebrand however serve Wiener Melange as coffee blended with cocoa – no matter whether foam topped or not.
The English term "Cafe Vienna" and the French café viennois usually refer to espresso con panna – topped with whipped cream instead of milk foam. Ordering a Wiener Melange may yield the arrival of an espresso con panna even in Vienna, though this is properly called a Franziskaner (Franciscan friar). The reference to Franciscan friars parallels the term "cappuccino", similar to the Austrian coffee preparation or "Kapuziner", which derives its name from the brown color of the robes worn by Capuchin friars.
Cream horn

A cream horn is a pastry made with flaky or puff pastry, and whipped cream. (An alternative version, the meringue horn, is made with meringue.)
The horn shape is made by winding overlapping pastry strips around a conical thin sheet metallic mold. After baking, a spoonful of jam or fruit is added and the pastry is then filled with whipped cream. The pastry can also be moistened and sprinkled with sugar before baking for a sweeter, crisp finish.
Cream horns are called cannoncini in Italy, kornedákia (Greek: κορνεδάκια) in Greece and Schaumrollen in Austria. In Pittsburgh, Pennsylvania, cream horns are called Lady Locks or clothespin cookies.
Raf coffee

Raf coffee (Russian: раф-кофе) is a popular coffee drink in some countries of the former USSR, which appeared in the late 1990s in Russia. Prepared by adding cream and vanilla sugar to a single shot of espresso and then foaming the mix with a steam heater. The main differences from latte are the use of vanilla sugar and cream instead of milk and the fact that the whole mix is foamed together instead of just milk. Vanilla sugar is often substituted with syrup.
First, some syrup is poured into the coffee container, then 35 ml of espresso is added. Then warmed cream is added with a fat content of no more than 30% with the addition of vanilla sugar, all the ingredients are heated to 66 °C (151 °F) degrees in a pitcher. Often, ready-made raf is sprinkled with ground cinnamon. There are various variations of the drink with the addition of specific ingredients: alcohol, honey instead of sugar, lavender etc.
Raf coffee appeared in 1996-1997 as a result of experiments in the Moscow coffeehouse "Coffee Bean". One of their regular customers, Raphael Timerbaev, asked the barista to serve him something new. As a result of the experiment of three baristas Gleb Neveikin, Artem Berestov and Galina Samokhina, a new beverage was created, first named as "coffee for Raf". Later, visitors began to ask for "the same coffee as for Raf", and gradually the name was shortened to "Raf coffee" or simply "Raf". After a while, this coffee drink became popular in all coffeehouses throughout Russia. It is considered a very popular coffee drink in Moscow. By 2018, raf coffee has spread beyond the borders of Russia - coffeehouses in Ukraine, Kyrgyzstan, Kazakhstan, Moldova and Belarus also prepare it. Outside the CIS, raf coffee is practically unknown, although according to some sources, this drink is also made in some Czech coffeehouses, in Israel, Cyprus, Romania, and in Indonesia.
Some Russian coffee experts criticize raf coffee for the fact that the taste of cream and vanilla sugar practically drowns out the aroma of espresso, however, they admit that this coffee drink is one of the few coffee innovations originally from Russia. In addition, the very fact of the popularity of a rather sweet drink is indicated by them as a characteristic feature of Russian coffee culture.
Café Nicholson

Café Nicholson (originally at 147 East 57th St., and later at 323 East 58th Street) was a New York City restaurant that operated from 1948 to 1999. The establishment became a gathering place for members of the artistic, literary and cultural elite.
Café Nicholson was opened in 1948 by Johnny Nicholson. Nicholson was born John Bulica (born September 5 1916 in St. Louis) to Romanian immigrants, and he later adopted an uncle's surname. Nicholson moved to New York City after he was declared 4F and exempted from military service. He originally planned to work in fashion design, and obtained a job at Macy's department store. He went on to an unsuccessful position as a window dresser at Lord & Taylor, and then opened an antique and design shop, earning a reputation that prompted Lord & Taylor to rehire him. Growing tired of the design field, he vacationed in Europe and was inspired by Rome's Caffè Greco, he created the lavish Greco-Roman interior of Café Nicholson on Manhattan's Upper East Side.
Nicholson's friend, self-taught southern chef Edna Lewis, co-owned the restaurant until the mid-1970s, with her specialties being roast chicken with herbs and chocolate soufflé. Over the years Café Nicholson moved to several addresses on the Upper East Side, often closing for months at Nicholson's whim before closing for good in 1999. Nicholson died August 4, 2016.
Café Nicholson attracted members of high society as well as such artistic, literary and cultural figures such as Tennessee Williams, Gore Vidal, Jean Renoir and photographer Karl Bissinger.
Café Nicholson often was used as background for fashion-magazine photo shoots and advertisements. Filmmaker Woody Allen used the restaurant for a scene in his 1994 movie Bullets Over Broadway.
Jaya Kishori

Jaya Kishori (born 13 July 1995) is an Indian spiritual speaker, singer, motivational speaker, life coach, and social reformer known for her spiritual discourses and soulful bhajans. She is referred to as 'Kishori Ji' and the 'Meera of the Modern Era'.
Jaya Kishori was born on 13 July 1995 in Sujangarh, Rajasthan, into a Gaud Brahmin family as Jaya Sharma. She has a sister named Chetna Sharma. Her parents, Shiv Shankar Sharma and Geeta Devi Haritpal, raised her with spiritual teachings and religious lessons, which cultivated her deep interest in spirituality. She started her spiritual journey at the age of seven.
After her family moved to Kolkata, she completed her schooling at Shri Shikshayatan College and Mahadevi Birla World Academy.
Kishori started singing at the age of nine and mastered various spiritual hymns like "Lingashtakam", "Shiva Tandava Stotra", "Madhurashtakam", "Shiva Panchakshar Stotram", and "Daridraya Dahan Shiva Stotram". Under the guidance of Guruji Govind Ram Mishra, she began reciting the Sundarkand Path, Shrimad Bhagavad Gita, and other religious texts. Her ability to simplify complex spiritual concepts quickly drew attention. She was given the title "Kishori" by her guru, which became an integral part of her spiritual identity. Jaya Kishori has unwavering faith in Khatu Shyam Ji.
Kishori is renowned for her seven-day-long 'Shrimad Bhagavat Katha' and three-day 'Nani Bai Ro Mayro' spiritual discourses. Her YouTube channel features a vast collection of devotional discourses, kirtans, bhajans, and motivational speeches, making her one of the most popular spiritual speakers in India.
Jaya Kishori has released numerous devotional albums and bhajans. Her melodious voice and spiritual renditions have made her popular among devotees. Some of her well-known bhajans include:
Her bhajans are available on various music streaming platforms and YouTube, where millions of listeners follow her devotional content.
Source:
Jaya Kishori has received recognition and awards for her contributions to the field of spirituality and music. Her ability to bridge the gap between ancient wisdom and contemporary life has resonated with people from all walks of life.
Comprehensive Collection of Deities from the Three Religions

The Complete Collection of Deities from the Three Teachings (San Jiao Yuan Liu Sou Shen Da Quan; 三教源流搜神大全) is a biographical work on Chinese deities and immortals, authored anonymously and comprising seven illustrated volumes. Likely completed during the Ming dynasty (1368–1644), it was later reprinted by Ye Dehui during the Qing dynasty (1644–1912) and included in the Lilou Congshu (丽楼丛书) collection. The title reflects its compilation of saints, sages, and deities from Confucianism, Buddhism, and Taoism, making it a valuable reference for studying the Taoist pantheon and folk religious traditions.
The text features over 120 divine portraits, each accompanied by details such as the deity's name, titles, posthumous honors, and accounts of their miracles or deeds. Its content parallels the Continued Daozang of the Wanli Era: Soushen Ji (万历续道藏·搜神记, Records of the Search for the Divine), though the latter lacks illustrations but includes more entries, documenting over 160 deities. While Soushen Ji prioritizes breadth, Comprehensive Compilation distinguishes itself with its rich visual depictions and concise annotations, offering unique insights into Ming-era religious syncretism and iconography.
I Am Divine

I Am Divine is a 2013 American documentary film produced and directed by Jeffrey Schwarz of the Los Angeles-based production company Automat Pictures. The documentary focuses on the American actor, singer, and drag performer Divine (October 19, 1945 – March 7, 1988), born Harris Glenn Milstead, a lifelong friend and collaborator of filmmaker John Waters.
The film features extensive contemporary interviews with Waters, as well as Divine's mother Frances Milstead, and surviving members of the Dreamlanders.
I Am Divine premiered at South by Southwest 2013, and had its premiere in Divine's hometown of Baltimore, Maryland as part of the Maryland Film Festival 2013.
The film garnered critical acclaim, holding a 96% rating on Rotten Tomatoes based on 53 reviews; the general consensus states: "With warmth and affection, I Am Divine offers an engaging portrait of the complex personality behind a trailblazing cinematic figure." On Metacritic, the film has a 70 out of 100 rating, based on 13 critics.
Once (scannán)

Scannán Éireannach is ea Once, eisithe sa bhliain 2007 agus cruthaithe ag an stiúrthóir/scríbhneoir John Carney. Titeann an scéal amach i mBaile Átha Cliath, áit ina bhfuil beirt cheoltóir - Glen Hansard ón bhanna Éireannach The Frames agus an Seiceach Markéta Irglová - ag iarraidh dul chun cinn a dhéanamh sa thionscal ceoil. Tosaíonn siad ag casadh rianta le chéile, agus thaifeadann siad ceirnín d'amhráin nua. Tá an ceol seo mar cnámh droma an scannáin.
Sular cuireadh tús leis an scannánaíocht, chum an bheirt gach amhrán atá le cloisteáil sa scannán agus bhuadar Duais Acadamh sa chatagóir Amhrán is Fearr sa bhliain 2008 don amhrán Falling Slowly. Chomh maith leis sin, fuair siad ainmniúchán eile don fhuaimrian ar fad. Chuaigh siad amach ar chamchuairt domhanda, ag seinm na rianta seo.
Shakermaker

Is amhrán é "Shakermaker" de chuid an bhanna rac Sasanach úd Oasis, scríofa ag príomhgiotaraí Noel Gallagher. Tháinig an t-amhrán amach mar shingil ar 13ú Meatheamh 1994 agus níos déanaí, ar chéad albam Oasis Definitely Maybe. Bhain an singlí ag #11 sa R.A. Bhí an t-amhrán an cead ó Oasis a bi shéínt ar Top of the Pops. Deimhníodh Airgid é ó an Tionscal Fonagrafach Briotanach.
CD CRESCD 182
Joan Baez

Is amhránaí, ceoltóir agus cumadóir amhrán í Joan Chandos Baez. Rugadh ar an 9 Eanáir 1941 í, in Oileán Staten, Nua-Eabhrac. Is soprano í, le réimse gutha trí ochtach, agus stíl ghuthach shainiúil aici.
Bhain sí cáil amach ag tús na 1960idí mar amhránaí tíre. Cé gur chum sí roinnt amhrán (mar shampla Blessed Are, Diamonds & Rust) tá níos mó cáil aici ó bheith ag canadh amhrán cumtha ag daoine eile, Bob Dylan ach go háirithe, ach chan sí amhráin cumtha ag The Beatles, The Rolling Stones, Paul Simon agus cumadóirí nach iad freisin.
Ba gníomhaí sóisialta í i rith a saol. Bhí sí gníomhach ar son chearta daonna (sna Stáit Aontaithe agus i dtíortha eile), i gcoinne Chogadh Vítneam, i gcoinne an dá Chogadh Iarácach, ar son na timpeallachta, ar son chearta don lucht leispiach agus aerach agus in aghaidh phionós an bháis. Chaith sí tamall i bpríosún sa bhliain 1967 tar éis léirsithe i gcoinne Chogadh Vítneam.
Rugadh a máthair in Albain agus a hathair i Meicsiceo. Ba bhaill de Chumann na gCarad é teaghlach Baez. Ba fisiceoir é athair Joan ach dhiúltaigh sé bheith páirteach i dtionscal na n-armadóireachta.
Phós sí David Harris, gníomhaí frith-choinscríobh, sa bhliain 1968. Bhí mac amháin acu, Gabriel. Cuireadh deireadh cairdiúil leis an bpósadh sa bhliain 1973.
Nevada

Is stát é Nevada atá suite in iarthar na Stáit Aontaithe. Bhí an daonra i Iúil 2004 measta ag 2,334,771; is méadú de 17% é sin ar an daonáireamh sa bhliain 2000 (1,998,257). Is é Nevada an stát is tapúla fás sa tír. Idir 2000 agus 2003, mhéadaigh daonra Nevada 12.2%; mhéadaigh daonra SAM 3.3% sa tréimhse chéanna. Idir 1990 agus 2000 mhéadaigh daonra Nevada 66.3% i gcomparáid le daonra SAM, a mhéadaigh 13.1%.
Is é "The Silver State" (Stát an Airgid) leasainm Nevada agus is é "All for Our Country" (Gach Rud ar son ár dTírse) mana an stáit. Is é "Home Means Nevada" le Bertha Rafetto amhrán an stáit. Tá "Battle Born" (Rugtha ón gCath) ar an mbratach stáit; Is é Battle Born State (Stát a Rugadh as Cath) é an mana stáit oifigiúil, mar bhí Nevada ligthe isteach i rith an Cogadh Cathartha.
D'ainneoin an díorthú a ainm ón bhfocal Spáinnise nevada ("sneachtúil"), ní hé Ne-vah-da mar a fhuaimníonn muintir na tíre é: tá an a sa mheánsiolla gearr. Sa bhliain 2005, D'eisigh an stát pláta ceadúnais nua agus "Nevǎda" air le cabhrú leis an bhfoghraíocht.
An USS Nevada is ainm do roinnt long Cabhlach SAM, in onóir an stáit.
Sa bhliain 1850, bhunaigh Comhdháil na Stát Aontaithe Críoch Utah, a chuimsigh na stáit reatha Utah, Idaho agus Nevada. Bhí an Comestock Lode, ceantar óir agus airgid, fionnta agus d'eascair Cathair Virgina. Thug an fhionnachtain sin le an dúrud na mianadóirí, na sirtheoirí, na ceannaí agus duine eile ag súil le saibhreas.
Ar 2 Márta, 1851, dheighil Nevada ón críoch Utah agus ghlac sí ainm reatha, coimrithe ó Sierra Nevada ("sliabhraon sneachtúil" as Spáinnis).
Ar 31 Deireadh Fómhair, 1864, d'éirigh Nevada an 36ú stát san aontas, ocht lá ríomh toghchán an uachtaráin. Bhí stát déanta di an-tapaigh d'ainneoin an daonra beag.
Bhain Nevada a teorainn reatha amach ar 5 Bealtaine 1866 nuair a súigh cuid de Contae Pah-Ute (sa Críoch Arizona, atá taobh thiar de Abhainn Colorado). Thángthas ar ór sa cheantar (inniu Contae Clark) agus bhí sé ceaptha go mbheadh Nevada níos fearr daonra búireach a fheighil.
Ba earnáil thábhachtach den gheilleagar é an mhianadóireacht. Sa 1800í dhún an Lód Comstock agus chrap an tionscal mianadóireacht. Ach thángthas ar airgead i Tonopah i 1900 agus ór agus riailít níos déanaí. Inniu bíonn an mhianadóireacht tábhachtach i Nevada fós.
Bhí cearrbhachas i mbaile mianadóireachta ach cuireadh cosc air sa bhliain 1909 mar chuid de chrosáid in aghaidh an chearrbhachais ar fud na tíre.
Cardi B

Is rapálaí Meiriceánach í Belcalis Marlenis Almánzar Cephus, aitheanta go gairmiúil mar Cardi B. Rugadh í ar 11 Deireadh Fómhair1992 i gCathair Nua-Eabhrac. Tá cúpla amhrán cáiliúil aici, mar shampla Bodak Yellow, I Like It, WAP, agus Up. Tá sí aitheanta go domhanda as a cuid sreabhadh ionsaitheach rapála agus liricí cliste den scoth, agus tá Cardi B tar éis í féin a bhunú mar dhuine de na healaíontóirí mná is rathúla sa cheol comhaimseartha. Ó 2015 go dtí tús 2017 ar aghaidh, fuair sí aitheantas ar na meáin sóisialta Vine agus Instagram.
Tá sí aitheanta ag Forbes mar dhuine de na rapálaithe ban a bhfuil an tionchar is mó aici ar thionscal an cheoil, tá curiarrachtaí éagsúla ag Cardi B i measc na mban i hip hop; is í an rapálaí baineann a bhfuil an líon is mó singil uimhir a haon aici (cúig cinn) ar an Billboard Hot 100, an chéad rapálaí baineann le níos mó ná amhrán ag uimhir a haon ina haonar, agus an t-aon duine shingil uimhir a haon a thuilleamh i dhá dheichniúr as a chéile (2010í agus 2020í).
Laksaa

Baile atá suite ar chósta Oileáin Mhanann is ea Laksaa (litriú Ghaeilge na hÉireann: Lacsabh). Sa bhliain 2001 bhí 1,725 duine ina gcónaí sa bhaile.
Is as an tSean-Lochlainnis (Laxa - Abhainn na mBradán) a tháinig an focal Laksaa.
Sa 19ú haois, bunaíodh an tionscal is mó sa bhaile - mianadóireacht luaidhe agus since. Faoi láthair is í an turasóireacht an tionscal is tábhachtaí, áfach.