davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Filmografia de Seu Jorge

O cantor, compositor e ator brasileiro Seu Jorge estreou na dramaturgia com uma participação na série televisiva Os Normais, em 2002. No mesmo ano, viveu o aclamado personagem Mané Galinha no drama policial Cidade de Deus, dirigido por Fernando Meirelles e indicado a múltiplas categorias do Oscar.
Em 2003, estrelou o documentário Moro no Brasil sobre o álbum homônimo de sua então banda musical Farofa Carioca. Nos anos seguintes, participou de várias produções de gêneros diversificados, como os documentários This Is an Adventure (2004) e À La Recherche d'Orfeu Negro (2004) e a comédia dramática The Life Aquatic with Steve Zissou, dividindo cenas com Bill Murray e Owen Wilson.
No mesmo período, compartilhou o mesmo personagem com o também cantor Luiz Melodia no drama Casa de Areia (2005) e coestrelou a série televisiva de drama Mandrake (2005-2007). No fim da década de 2000, consagrou-se internacionalmente por produções como a série de ficção científica Sleepwalkers (2007), o suspense The Escapist (2008) e o documentário musical Beyond Ipanema (2009).
Na década de 2010, Jorge coestrelou o drama policial Tropa de Elite 2: O Inimigo Agora É Outro (2010), as comédias E Aí... Comeu? (2012) e Reis e Ratos (2013) e participou do documentário Cidade de Deus - 10 Anos Depois (2013). Nos anos seguintes, interpretou o futebolista Dondinho no drama biográfico Pelé: O Nascimento de uma Lenda e contracenou com outros nomes da música brasileira no drama musical Paraíso Perdido.
Na década de 2020, manteve sua participação em produções cinematográficas estrangeiras ao coestrelar a comédia dramática Abe (2019). Paralelamente, realizou mais papéis biográficos como o do ativista político Carlos Marighella no drama biográfico Marighella (2021) e o do cantor Pixinguinha no drama musical Pixinguinha, Um Homem Carinhoso (2021).
Samba de Ouro

O Samba de Ouro (Samba d’Or) é um prêmio criado pelo Sambafoot, que consagra a cada ano o melhor jogador brasileiro que atua na Europa. A primeira edição aconteceu em 2008. Trinta jogadores concorrem ao título.
Os eleitores do Samba de Ouro integram três grupos distintos: o primeiro constituído pelos internautas do site Sambafoot.com; o segundo, constituído por um grupo de onze “grandes eleitores“, todos profissionais do futebol brasileiro, escolhidos pela publicação Sambafoot; o terceiro, constituído pelos membros da do Sambafoot.
Em 2021, foi adicionado o prêmio feminino, que premia a melhor jogadora brasileira, e em 2022, o melhor jogador sub-20.
O ex-jogador do Milan, Kaká,venceu a primeira edição com 25% dos votos. O maior ganhador é Neymar, com 6 títulos — e também o com mais indicações, com 9 ao todo.
Lucas Penteado

Lucas Prata Penteado (São Paulo, 23 de novembro de 1996) é um ator, cantor e rapper brasileiro. Ganhou notoriedade após atuar na série Malhação: Viva a Diferença, tendo projeção nacional após participar da vigésima primeira temporada do reality show Big Brother Brasil. Em 2023, protagonizou o filme Nosso Sonho, ao lado de Juan Paiva, onde recebeu o Prêmio APCA de Melhor Ator.
Lucas Prata Penteado nasceu no bairro Bixiga, na cidade de São Paulo. Filho da professora Andrea Penteado e do açougueiro Janderson Penteado, pertence a linhagem familiar de Frederico Penteado, um dos principais fundadores da escola de samba Vai-Vai, sendo seu tataraneto. Aos seis anos, teve a primeira experiência teatral em um projeto beneficente, e na sétima série do ensino fundamental, assinou o primeiro contrato com a Companhia de Teatro Os Satyros. Penteado, enquanto cursava o primeiro ano do ensino médio na Escola Estadual Caetano de Campos, organizou o grêmio estudantil da escola e participou da mobilização estudantil paulista de 2015, contra a reorganização escolar proposta pelo governo da época.
Em 2017, foi aprovado para interpretar o personagem Fio, na série Malhação: Viva a Diferença, narrou o documentário Espero Tua (Re)volta em 2019, sobre as ocupações na mobilização estudantil e aceitou o convite de participar do reality show Big Brother Brasil 21, no grupo "Pipoca". Durante sua participação no reality, Lucas teve uma relação conturbada com a participante Karol Conká, onde ela foi acusada de cometer intolerância religiosa e abusos psicológicos. A época, Lucas recebeu forte apoio do público nas redes sociais, mas ele acabou desistindo da participação após quase duas semanas no programa.
Durante sua participação no Big Brother Brasil 21, Lucas revelou que é bissexual.
Sheila Mello

Sheila Chesed de Almeida Mello (São Paulo, 23 de julho de 1978) é uma atriz, dançarina e modelo brasileira.
Em 1998, ficou nacionalmente conhecida ao se tornar dançarina no grupo É o Tchan!, sendo apelidada de A Loira do Tchan, permanecendo nessa função até 2003.
Sua entrada para o grupo É o Tchan! deu-se em 1998, através de um concurso A Nova Loira do Tchan! realizado pelo Domingão do Faustão para escolher a substituta da dançarina Carla Perez, após sua saída do grupo. A estreia no grupo foi no álbum É o Tchan no Hawaí.
Logo após a vitória posou nua pela primeira vez, para a revista Playboy, da qual viria a ser capa em outras duas edições, sendo uma ao lado de Scheila Carvalho, sua colega no É o Tchan!. Em outubro de 2007, posou nua novamente, desta vez para a revista Sexy.
Após sua saída do grupo, formou-se em artes cênicas, através da escola de teatro Célia Helena e interpretou obras de Naum Alves de Souza, Dias Gomes, Nelson Rodrigues, Ariano Suassuna e Ronaldo Ciambroni. Participou do curta-metragem Alfaville, filme premiado no Festival de Gramado.
Foi rainha de bateria da Império de Casa Verde.
Em 2009, Sheila participou da segunda temporada do reality show A Fazenda, que é exibido pela Rede Record, na qual acabou ficando em 7.º lugar na competição.
Em 2014, anunciou um projeto em dupla com Sheila Carvalho intitulado Sheilas Sob as Luzes, onde realizam shows por todo o Brasil coreografando diversas músicas.
Em 2017, Sheila participou da primeira temporada do talent show Dancing Brasil que é exibido pela RecordTV, na qual acabou ficando em 5° lugar na competição.
Nascida e criada em uma família humilde da Cidade Ademar, no bairro Vila Imperio, na rua sarraceno, um distrito da periferia de São Paulo, cresceu querendo tornar-se artista, pois sempre gostou muito de teatro, dança e música. Por conta disto, estudou e conseguiu formar-se em balé clássico e moderno.
Trabalhou em um McDonald's na adolescência.
Quando participou da segunda temporada do reality show A Fazenda, ela conheceu no confinamento, o ex-atleta de natação Fernando Scherer, com quem namorou após o fim da atração. Casaram-se em 2010. Em 2012, Sheila anunciou que estava grávida de uma menina, a primeira filha do casal e a segunda de Fernando Scherer. No dia 26 de março de 2013, nasceu Brenda Mello Scherer, de parto normal, na Capital Paulista. Em agosto de 2018 o casal anunciou a separação.
Dancing Brasil (4.ª temporada)

A quarta temporada do Dancing Brasil estreou no dia 26 de setembro de 2018 após A Fazenda 10: Mais Conectada com apresentação de Xuxa, sob a direção artística de Marcelo Amiky e direção-geral de Rodrigo Carelli. O programa conta com a participação de 14 celebridades e 14 profissionais de dança, no qual formam duplas e disputam o prêmio final. Junno Andrade assumiu a apresentação dos bastidores.
A atriz Pérola Faria e seu coreógrafo, Fernando Perrotti, foram coroados como os vencedores da quarta temporada com 50,22% dos votos do público; a cantora Lu Andrade e Marquinhos Costa terminaram como vice-campeões com 21,22%; o ator Allan Souza Lima e Carol Dias ficaram em terceiro com 15,76%; já o ex-jogador de futebol Amaral e Bruna Bays ficaram em quarto com 12,81%.
Em 17 de janeiro de 2018, durante a exibição da terceira temporada do Dancing Brasil, a direção confirmou a produção de uma quarta edição para o segundo semestre daquele ano. Logo após foi anunciada que a edição iria ao ar em setembro. Em 26 de julho são abertas as audições para profissionais de dança que desejassem fazer parte do time de coreógrafos do programa, uma vez que há rotatividade entre os que não se saíram bem na temporada anterior. Paulo Victor Souza, que estava confirmado como coreógrafo da temporada, pediu dispensa ao descobrir que seria pai, visando tempo para cuidar da filha.
Após finalizarem as gravações de Apocalipse, Sérgio Marone pediu para retornar ao programa, uma vez que Leandro Lima não permaneceria no cargo de repórter para se dedicar à teledramaturgia, porém a direção considerou que o ator precisava descansar a imagem após a novela e recusou sua volta. A decisão levou Sérgio a não renovar com a emissora. Junno Andrade, que havia feito testes na temporada anterior, ficou com o cargo.
Os 14 participantes foram anunciados em 20 de agosto de 2018 em duas partes. As 7 celebridades femininas foram reveladas pela jornalista Keila Jimenez durante o programa Hoje em Dia, enquanto os 7 nomes masculinos foram anunciados por Fabíola Reipert no quadro Hora da Venenosa, no Balanço Geral.
As notas dos jurados nas tabelas abaixo (em parênteses) estão listadas nessa ordem da esquerda para direita: Jaime Arôxa, Fernanda Chamma, Paulo Goulart Filho.
As Celebridades e os Bailarinos Profissionais dançarão uma dessas rotinas em cada semana correspondente:
Os dados são providos pelo IBOPE e se referem ao público da Grande São Paulo.
Matemática recreativa

Matemática recreativa é uma forma de matemática desenvolvida através da recreação ao invés de uma pesquisa estrita, ou aplicações em atividades profissionais e mesmo por exigência da educação formal de estudantes. Ainda que não necessariamente limitada à uma atividade de amadores, muitos tópicos nesse campo exigem nenhum conhecimento de matemática avançada. A matemática recreativa envolve jogos matemáticos e quebra-cabeças, frequentemente buscando sensibilizar crianças e adultos sem formação na área, inspirando maior interesse na matemática.
Ao se falar de Matemática já se pensa em fórmulas e suas complexidades, porém, a Matemática recreativa traz um outro olhar, pois, Olandino da Costa, destacou em seu artigo publicado em 2014, que os jogos matemáticos são extremamente importantes para desenvolver o raciocínio lógico, formas de organização do pensamento, auxiliam na busca de soluções para problemas matemáticos e não matemáticos.
Quando se fala de jogo de tabuleiro, já é passível de entendimento que esse jogo precisa de diversas estratégias para conseguir o objetivo que no caso a vitória, quando se fala na Matemática, jogos assim com esse caráter auxilia no desenvolvimento da concentração, ação essa que permite o aluno se atentar com a proposta da atividade, visualizações está ação busca a desenvolver ao aluno a capacidade de analisar todo o processo em que está envolvido, para assim se for possível avançar etapas, pensar antes de agir, neste caso é revisitar a resposta antes de dar como resultado final, ou seja, fazer as conferencia dos cálculos para diminuir a chance de erro e por fim o pesar que é deixar claro ao aluno que existe outras formas se chegar ao resultado em sua grande maioria das vezes, pois, a estrutura de pensamento de cada um é única, fazendo com que a maneiras de calcular alguma coisa, será de forma particular do individuo.
Apesar de carecer de uma definição rigorosa, a matemática recreativa possui uma longa história, já aparecendo no livro De Viribus Quantitatis, de Luca Pacioli, as primeiras menções à jogos matemáticos, apresentando, além disso, uma coleção de curiosidades matemáticas. Entretanto, o primeiro livro dedicado inteiramente à recreação matemática aparecerá apenas em 1624, Problèmes plaisants et délectables, escrito pelo matemático francês Bachet de Méziriac. A primeira menção explícita à uma 'recreação matemática' é encontrada no livro Récréations mathématiques, de Jacques Ozanam, publicado em 1694 e reeditado diversas vezes.
3. DA COSTA, Olandino. A matemática recreativa no ensino básico. 2014. Tese de Doutorado. Universidade do Minho (Portugal).
Pesca desportiva

Pesca desportiva ou pesca esportiva ou pesca recreativa é a pesca que se pratica como atividade de lazer, sem que dela dependa de um profissional de pesca (pescador). Também se pode chamar de pesca de lazer ou pesca amadora. Uma das modalidades mais populares da pesca desportiva é a praticada utilizando-se apenas vara de pesca, linha de pesca, chumbada, anzol apropriado e isca artificial.
A pesca esportiva pode ser praticada no mar, rios e lagos utilizando-se iscas naturais ou iscas artificiais, com tração de molinetes ou carretilhas e também pode ser praticada em associações ou clubes especiais para o esporte onde os peixes são criados em lagos artificiais, ou açudes mais conhecidos no Brasil como pesque-pague
Apesar de ser pouco explorada no Brasil é grande o potencial desta atividade devido à variedade de peixes e à grande extensão costeira e rede hidrográfica, quando comparada com a América do Norte, que atualmente gera um enorme resultado com o turismo pesqueiro.
A pesca esportiva é uma evolução ecologicamente correta da pesca amadora. Entre as várias opções de locais de pesca, o que mais vem se popularizando é o "pesque-pague", uma atividade barata, bastante difundida e próxima às grandes cidades.
Algo bastante comum é considerar que a pesca desportiva é somente a pesca do Marlim e outros peixes marinhos de grande porte, porém, existe várias outras espécies, de menor tamanho, que se enquadram nesta modalidade de pesca como a Truta-arco-íris que chega a de 30 cm a 40 cm, do Robalo, do Pirapema, do Tucunaré e também existe a modalidade dedicada à pesca das grandes Carpa-comum|Carpas, denominada Carp fishing, que poderia ser praticada em qualquer "pesque-pague".
Muitas vezes, esta atividade é regulamentada segundo o tipo das artes de pesca permitidas e, por vezes, o tipo de espécie ou quantidades que se podem capturar. É uma atividade pouco diversificada, utilizando principalmente a linha e anzol, mas inclui também a caça submarina, também conhecida como Pesca submarina ou ainda "Pesca-Sub". Outra modalidade da pesca recreativa ou esportiva é a pesca com Caiaque, o Corrico e a realização de concursos ou Campeonatos, onde vários pescadores competem pela quantidade e(ou) peso de peixes capturados num certo período de tempo, ou ainda pelo maior exemplar.
Swing (sexo)

Swing ou troca de casais, é um relacionamento sexual entre dois casais estáveis que praticam sexo grupal como uma atividade recreativa ou social. Existem correntes que consideram o swing quando um casal adiciona um ou mais elementos numa relação sexual. No entanto, o swing é um estilo de vida que casais adultos assumem para permitir e realizar suas próprias fantasias juntando-se com outros casais com a mesma filosofia para compartilharem a amizade e a intimidade sexual.
Conforme a interação entre os participantes o swing pode ser:
Conforme a orientação sexual dos participantes o swing pode ser:
São locais destinados à prática de swing, cujo acesso deveria ser restrito apenas a casais verdadeiros, mas isso nem sempre acontece, devido aos homens que contratam prostitutas para irem em tais locais. Em algumas festas temáticas pode ser permitida a entrada de pessoas sozinhas, de um ou ambos os sexos, para fins de ménage. Os clubes podem ser exclusivos para casais swingers, ou terem outras atividades (boate erótica, por exemplo), reservando um dia da semana para eventos swingers. Alguns dos clubes permitem o acesso a pessoas sozinhas em alguns dias da semana ou em alguns casos em espaços separados.
A maioria dos clubes de swing é dividida em dois espaços: uma boate com música de diversos tipos (gravada ou ao vivo) e um "espaço íntimo", acessível por uma porta discreta.
A boate: sua estrutura pouco difere de uma boate convencional. Os casais dançam, consomem bebida e petiscos como em qualquer boate. O diferencial está nas brincadeiras eróticas e na apresentação de stripteases masculinos e femininos. Às vezes, também ocorrem performances de casais strippers, ou com objetos eróticos. Os strippers costumam interagir com a platéia, mas só o fazem se devidamente autorizados pelo casal ou pessoa abordada. No primeiro sinal de desinteresse, se afastam. A pista de dança pode ter queijinhos e mastro para facilitar danças eróticas. Em alguns locais, também há estrutura para sex shop, janela indiscreta, paredão e box transparente com chuveiro para performances com água.
O espaço íntimo: varia conforme a casa de swing, embora camão e darkroom sejam tradicionais. A seguir, uma breve descrição do que é possível encontrar na área íntima de uma casa de swing:
Grupos de pessoas que acreditam na filosofia swinger e seguem este modo de vida
Estas ajudam também as pessoas interessadas no swing a conhecerem melhor a filosofia e a iniciarem-se conhecendo outros casais e espaços.
algumas mulheres praticantes costumam utilizar acessórios com símbolos específicos que ajudam a identificar casais praticantes do swing.
Tornou-se popular nos últimos anos, pois mulheres com mais notoriedade no meio liberal passaram a ser adeptas do símbolo para que sejam identificadas em meio a sociedade liberal, aderindo inclusive o nome Dama de espadas como um personagem em redes sociais.
Santana discography

The discography of the rock band Santana formed by the Mexican-American rock guitarist Carlos Santana consists of 26 studio albums, 8 live albums, 61 singles, and 23 compilation albums.
Santana formed in 1967 in San Francisco and was originally known as the Carlos Santana Blues Band. The first members were Carlos Santana (lead guitar), Tom Fraser (rhythm guitar), Sergio "Gus" Rodriguez (bass guitar), Gregg Rolie (Hammond organ, lead vocals), Michael Carabello (percussion) and Danny Haro (drums). Its breakthrough began two years later, playing in the Woodstock festival. Over the next few years, lineup changes were common and frequent, and although retaining a basis of Latin rock, Carlos Santana's increasing involvement with guru Sri Chinmoy took the band further into more esoteric music, which continued for many years, although never quite losing the initial Latin influence.
Santana signed with Columbia and released their self-titled debut album Santana. This album reached fourth place on the Billboard 200 and earned two-times platinum status by the American national certification. Next, Santana released Abraxas, in September 1970, which topped the Billboard charts and earned five-times platinum. Santana released another twelve albums in the 1970s, each earning RIAA certifications, and their success continued in the 1980s. The band's quietest period was from 1984 through 1994, with no certified albums. After signing with Arista, the group released the very successful Supernatural, which reached number one in several countries, earned 15-times platinum and sold nearly 27 million copies worldwide. Their most recent album is 2021's Blessings and Miracles.
Over a career spanning 50 years, Santana exemplified Latin rock, while diversifying into other genres. Santana had sold over 100 million records as of 2010, along with ten Grammy Awards and three Latin Grammy Awards. Four albums reached number one on the Billboard charts (Abraxas, Santana III, Supernatural, Shaman) along with two number one singles ("Smooth", "Maria Maria").
Alcione Nazareth

Alcione Dias Nazareth (born November 21, 1947) is also known as, "Alcione", and "A Marrom" (English: "the brown one") is a Brazilian samba singer. She first gained international recognition in the late 1970 and has had nineteen gold records, as well as five platinum and double platinum records. She is the second most awarded artist in the history of the Brazilian Music Awards.
In 1987, she dedicated the song João de Deus (John of God) to Pope John Paul II and 500,000 people during his second visit to Brazil.
She was born in São Luís, Maranhão. Her father was a military musician who worked as the conductor of the corps marching band. Alcione was introduced to traditional Brazilian music by her father. At the age of thirteen, she was already performing at college parties. At the same time, she began studying the clarinet and the trumpet.
At age 20, Alcione moved to Rio de Janeiro. There, she worked at the city's TV Excelsior and later went on tour in Argentina and Chile for four months. After returning to Brazil, she settled in São Paulo, working in nightclubs and making appearances on television. In 1970, she started her two-year tour in Europe, performing as a vocalist and a trumpet player.
In 1972, when back in Brazil, Alcione recorded her first single. The following year, she traveled to sing in Mexico and, in 1974, Portugal, where she recorded her first full-length album. In 1975, Alcione released her LP, A Voz do Samba, which achieved gold sales status and featured several hit tracks. The most successful songs were "Não Deixe o Samba Morrer", written by Edson and Aloiso, and "O Surdo", written by Totonho and Paulinho Resende.
In the late 1970s, Alcione became well known as a samba artist and achieved international recognition. She recorded Alerta Geral for Philips Records and, in 1978, released this album—the title of which was taken from a television show that Alcione had hosted on TV Globo for two years. Following its success, Alcione continued to release several other full-length albums in late 1970s and early 1980s, including her self-titled album.
In 1997, Alcione signed with Universal Records, subsequently releasing a debut album titled, Valeu, through Polygram the next year. This was followed by Celebração that same year, and Claridade---Uma Homenagem A Clara Nunes in 1999. In December 2002, Alcione was recognized for playing an important part in founding the Paraíso School of Samba in London, England. She also helped organize and prepare the stage for a British version of the Carnival Brasil, Paraíso dos Orixás (Brazil, Paradise of the Orishas). Her 2002 album, Ao Vivo, received the Best Samba/Pagode Album Award at the fourth Latin Grammy Award ceremony in 2003.
She has had several hits, such as "Não deixe o samba morrer", "Lá vem você", "Gostoso veneno", and "Ilha da maré".
On July 7, 2007 she performed at the Brazilian leg of Live Earth in Rio de Janeiro.
Samba de Janeiro

"Samba de Janeiro" (Brazilian Portuguese: [ˈsɐ̃bɐ dʒi ʒɐˈnejɾu]) is a song by German pop group Bellini. It was released on 5 May 1997 in Germany as the lead single from their debut album of the same name (1997). The song was a hit throughout Europe, reaching number-one in Hungary and the top 10 in at least 12 countries. It interpolates the chorus of Airto Moreira's 1972 song "Tombo in 7/4", as well as samples the drum rhythm from Moreira's "Celebration Suite". "Samba de Janeiro" won the award for best dance single at the 7th annual Echo Awards.
In 2014, the group released a new version with additional lyrics, titled "Samba do Brasil", to celebrate the 2014 FIFA World Cup and 2016 Summer Olympics, both held in Brazil. In 2022, a new arrangement of this song was created by YouNotUs and Louis III, entitled simply "Samba".
Alan Jones from Music Week wrote, "Fitting in with the current vogue for all things Latin, Bellini's Samba De Janeiro is maddeningly familiar from first hearing — probably because fellow Virgin recording act The Heartists' single 'Belo Horizonti' is essentially the same song. Bright, breezy, commercial and a hit whose time has come."
"Samba de Janeiro" was very successful on the charts in Europe, peaking at number-one in Hungary and it was a number two hit in both Germany and Switzerland. It made it to the top 10 also in Austria, Belgium, Denmark, Finland, France, Iceland, Ireland, the Netherlands, Scotland and the United Kingdom, as well as on the Eurochart Hot 100, where the single reached number three. In the UK, it peaked at number eight in its first week at the UK Singles Chart, on September 21, 1997. It charted also on the UK Dance Chart, peaking at number 12. Additionally, "Samba de Janeiro" was a top 20 hit in Norway and a top 30 hit in Sweden.
A music video was produced to promote the single. It was later published on YouTube in August 2017. As of October 2024, it has more than 60 million views.
The melody of "Samba de Janeiro" was played during the 2008 UEFA European Football Championship after every goal. It was also used as goal music for Norwich City F.C. from 1998–2013 and from 2018–present, featuring as the club's official goal music in the video game FIFA 23.
The song was also featured in the 1999 arcade video game Samba de Amigo, which was later released for the Dreamcast in 2000 and the Wii in 2008.
Beth Carvalho

Elizabeth "Beth" Santos Leal de Carvalho (May 5, 1946 – April 30, 2019) was a Brazilian samba singer, guitarist, cavaquinist and composer.
Carvalho was raised in a middle-class family in Rio de Janeiro's South Zone. Her father, João Francisco Leal de Carvalho, was a lawyer. She grew up influenced by different types of music. Her father used to take her to samba school rehearsals, and her mother was a lover of classical music who encouraged her to become a ballerina. She started playing the guitar as a teenager, and got involved with the emerging Bossa Nova movement, winning a nationwide song contest on TV at the age of 19.
Following a 1967 album, "Muito Na Onda," with the project 'Conjunto 3D,' Carvalho did her first solo record, 1968's "Andança", and carried the song of the same name to victory in a larger festival, which brought her to prominence. Although she started her career with Bossa Nova, that was an ephemeral phase which lasted less than one year. Beth started dedicating herself entirely to samba just as her fame began, working with legendary composers such as Nelson Sargento.
Carvalho is a very important artist in the history of samba, as she celebrated and brought the spotlight to the work of legendary composers such as Cartola, Nelson Cavaquinho & Guilherme de Brito when they weren't receiving the attention they deserved. Almost all of her records have songs by these composers, among other legendary sambistas such as Nelson Sargento and the Old Guard of Portela. Her samba school was Mangueira, but that didn't stop her from recording dozens of songs from composers of Portela, the other great traditional samba school in Rio.
Later, in the late 1970s and early 80s, Beth helped bring to the public the work of other rising pagode artists from Cacique de Ramos, such as Almir Guineto, Jorge Aragão and the Fundo de Quintal group. Then, in 1983, she introduced Zeca Pagodinho who would become the major samba name of the 90s. Carvalho always tried to bring underrated composers the recognition they deserve, and she is regarded as madrinha do samba (the godmother of samba). She was a driving force in the modernization of samba in the 80s, and at the same time rejected commercial pop trends in samba arrangements, preserving tradition.
In the 1990s, Beth's popularity wasn't the strongest, but she was always popular. She recorded an album dedicated to the samba from São Paulo, rejecting the famous axiom that "São Paulo is the grave of samba". In 1998 she recorded an album dedicated entirely to the pagode classics, Pérolas do Pagode (Pagode Pearls).
In the new millennium, Beth worked more than ever, releasing CDs and DVDs. With a career that spanned 40 years, she was a historical figure in Brazilian culture, and recognized as the female sambista with the most substantial opus in Brazil, without diminishing other stars as Clara Nunes and Daniela Mercury.
Beth Carvalho is depicted in the 2022 documentary film Andança - Os encontros e as memórias de Beth Carvalho, directed by Pedro Bronz.
Diogo Nogueira

Diogo Nogueira (born 26 April 1981) is a Brazilian singer and songwriter. He is the son of composer João Nogueira and Ângela Maria Nogueira.
He was a samba musician throughout childhood and adolescence, but became a football player.
After a serious knee injury, Nogueira decided to venture into the already well-known path of samba and released the CD and DVD Live, recorded at the Teatro João Caetano in Rio de Janeiro. In 2015, his album Bossa Negra, a partnership with Hamilton de Holanda, was nominated for the 16th Latin Grammy Awards in the Best Samba/Pagode Album category. The title track of the album was also nominated for the same award, in the Best Brazilian Song category. In the 2017 Award, his album Alma Brasileira was nominated in the same category as Bossa Negra and his song "Pé na Areia" was nominated in the same category (now renamed as Best Portuguese Language Song) as "Bossa Negra".
In 2021, his album Samba de Verão was nominated for the Latin Grammy Award for Best Samba/Pagode Album.
Никола Динев (актьор)

Никола Савов Динев е български актьор.
Роден е през 1926 г. в София. През 1947 г. завършва Държавната театрална школа, а през 1952 г. и Школа за запасни офицери. В периода 1952 – 1967 г. играе на сцената на Театъра на народната армия. От 1967 до 1975 г. играе в трупата на Народния театър. През 1972 г. получава званието „заслужил артист“. Женен е за Вяра Ковачева, също актриса. Умира през 1975 г. в София. В централния държавен архив се съхраняват негови документи и снимки във Ф. 688, 1 опис, 67 а.е.
Четирите годишни времена

„Четирите годишни времена“ (на италиански: Le quattro stagioni) е програмно музикално произведение, написано от италианския бароков композитор Антонио Вивалди.
То е съставено от 4 цигулкови концерта от по 3 части, обрисуващи природни сцени в музика. Докато 3-те концерта са с оригинален замисъл, четвъртият – „Пролетта“, заема мотиви от операта му Il Giustino от увертюрата в първото действие (композирана по същото време).
Вдъхновението за тази творба навярно се е зародило от околностите на Мантоа. В „Четирите годишни времена“ Вивалди представя ромолене на рекичка, птичи песни (различни в отделните части на творбата), кучешки лай, бръмчене на комар, викове на овчар, буря, пияни танцьори, тиха нощ, лов, заснежени поля, деца, каращи кънки на лед, горящ огън. Всеки концерт е свързан със сонет от Вивалди, описващ сцените, претворени в музика.
Публикувани са за първи път заедно в Il cimento dell'Armonia e dell'Inventione (Опус 8) в Амстердам от Le Cène през 1725 г.
Bad Girl

„Bad Girl“ е третият сингъл от албума Erotica на Мадона и е една от най-добрите ѝ балади изобщо. Песента е тиха, но силна и проникваща в теб като есенен дъждец. Показва лошите страни на това да си „лошо момиче“; болката и отчуждението на съвременния живот, в който забързаните хора не могат да намерят баланс между силата на амбициите си и най-съкровените си, смазани от ежедневието желания. Сълзите от една отиваща си любов и злобната носталгия към отминалите мигове. Доколко песента е представителна за личния живот на Мадона тогава и доколко е плод на художествената и фантазия, не можем да сме напълно сигурни. Ясно е само, че имаме едно много силно парче налице. Bad Girl е писана и продуцирана от Мадона и Шеп Петибон
„Bad Girl“ страда най-много от неразбирането на творчеството на Мадона по това време. Въпреки качествата като песен и брилянтно заснетото видео достига едва до номер 36 в класацията за сингли на Билборд в САЩ, номер 10 в Англия, номер 5 в Канада, номер 11 вЯпония и номер 32 в Австралия.
Видеото на Bad Girl е режисирано от един от най-добрите постмодернистични режисьори -Дейвид Финчър, работил преди това с Мадона за клиповете към песните Oh, Father, Express Yourself и Vogue. „Bad Girl“ не изостава от качеството на предните 2 видеоклипа и преразказва историята на „лошото момиче“ от песента. Мадона играе необвързана, забързана млада жена в големия град, която се е отдала на кариерата си и не успява да изгради сериозна и стабилна връзка. Поради тази причина тя често сменя своите партньори и си ляга с полунепознати мъже. Заради цялата бъркотия, която е личния и живот, тя не забелязва, че си има свой ангел хранител, който бди над нея. Някои тълкуват образа на ангела не като този на пазител, а като този на ангела на смъртта, който предвещава близкия край на героинята на Мадона. Тази теория се подкрепя от факта, че в една от крайните сцени на клипа Мадона се съблича в стаята на новия си любовник докато той е в съседната и музиката спира. В този момент при нея влиза ангела и я целува по устата (т.нар. „целувка на смъртта“), след което си отива и музиката продължава от момента, в който е спряла. Любовникът влиза в стаята, Мадона се отпуска на леглото и на сутринта полицията я открива мъртва. Но на самия край на видеоклипа има сцена, която може да приемем за сочеща към твърдението, че ангелът е пазител. Във въпросната сцена ангелът и духът на умрялата вече героиня на Мадона седят и пушат заедно цигари като Мадона му се усмихва щастливо. Ролята на ангела се играе от известния актьор Кристофър Уокън.
Вечерни игри на хълма Сванинг

„Вечерни игри на хълма Сванинг“ (на датски: Aftenleg i Svanninge Bakker) е картина на датския художник Фриц Сайберг от 1900 г.
Картината е нарисувана с маслени бои върху платно и е с размери 230 x 174 cm. Представлява монументална живопис, където убедително и чувствително се преплитат пейзаж и простор и съчетава контраста между светлината на небето и тъмните силуети на хълмистия пейзаж. Представено е залязващото слънце, фините индигово виолетови вечерни облаци и интензивно синьото и розово небе. В пейзажа се забелязва „мълчание“ и полумрак, което се подчертава от движението на облаците на светлината на вечерното небе. Романтичният здрач и вълнообразното небе символизират младостта, еротика и младата любов. Младите хора са представени извън ежедневната си дейност и участват в ежегоден обичай на открито. Те танцуват и играят, като единствената музика е от тяхното пеене.
Картината е част от колекцията на музея във Фоборг, Дания.
Щефан Хермлин

Щефан Хермлин (на немски: Stephan Hermlin), с рождено му име Рудолф Ледер, е германски поет, белетрист, есеист и преводач.
Щефан Хермлин е роден в Кемниц.
Хермлин израства в интелигентско буржоазно еврейско семейство на имигранти, но още като юноша влиза в Комунистическия младежки съюз и се включва в борбата срещу националсоциализма – организира нелегална печатница в Берлин. През 1936 г. емигрира в Палестина и като интербригадист участва в Гражданската война в Испания, а после се установява във Франция, където след немската окупация е арестуван и пратен в лагер. С помощта на френски партизани Хермлин успява да избяга в Швейцария.
След Втората световна война Щефан Хермлин се завръща в Германия и работи в радиото във Франкфурт на Майн. Публикува книгата си „Дванадесет балади за големите градове“ (1945), където се проявява като значим поет на следвоенната епоха – неговата езикова мощ се родее с творчеството на Георг Хайм и ранния Йоханес Р. Бехер, издава влияния на експресионизма и лириката на барока, на Суйнбърн и Аполинер. Излиза и стихосбирката му „Пътищата на страха“ (1946).
През 1947 г. Хермлин се преселва в тогавашната съветска окупационна зона – по-късно ГДР – и отдава силите си за културното възстановяване на страната. Публикува стихосбирките „Двадесет и две балади“ (1947) и „Полетът на гълъба“ (1952).
През 1962 г. е сред организаторите на литературно четене на млади автори в Академията на изкуствата на ГДР, от което започва свободомислещата лирическа вълна на шестдесетте години. Това начинание му струва на Хермлин уволнението като секретар по въпросите на поезията в Академията. През 1968 г. той критикува смазването на Пражката пролет от войските на Варшавския договор, а през 1976 г. е сред инициаторите на протеста от страна на видни писатели срещу лишаването от гражданство на поета Волф Бирман и изгонването му от страната.
От 1976 г. Щефан Хермлин е член и на Западноберлинската академия на изкуствата. Неговите „Събрани стихотворения“ излизат в 1979 г. и като допълнено издание в 1981 г.
Своите размишления за поезията и своеобразието на литературния процес, за културата на духовното унаследяване и осмислянето на житейския път Хермлин излага в автобиографичната си книга „Вечерна светлина“ (1979).
Скални рисунки в Танумшеде

Скални рисунки в Танумшеде (на шведски: Hällristningsområdet i Tanum) представлява колекция от скалните рисунки в близост до Танумшеде, Бохуслен, Швеция, които са обявени за обект на Световното културно наследство на ЮНЕСКО през 1994 г., поради големият им брой.
Общият брой на скалните рисунки наброява над 1000, разположени на над 600 различни места по протежение на над 25 km с площ от около 51 хектара.
По време на тяхното създаване този регион се намира на морския бряг. В днешно време е разположен на 25 m надморска височина.
По време на бронзовата епоха и Желязната епоха в Скандинавския полуостров хората са били умели майстори и много умели пътешественици по вода. (Периодът на епохите варира в зависимост от региона; в Скандинавия Бронзовата епоха е от около 1800 до 500 г. пр. Хр.). Много от изображенията представляват рисунки на лодки. Някои от тях са нарисувани с по около дузина мореплаватели в тях.
На някои рисунки са изобразени човек с лък, с копие или със секира, други изобразяват сцени на лов. Във всички случаи показват изображения на хора, които извършват ритуали. Има рисунки с човек, който е впрегнал два вола и оре с плуг.
Една от най-големите скали с рисунки от Бронзовате ера на Скандинавския полуостров е с височина 22 m и ширина 6 m. На нея са нарисувани около 300 рисунки, представящи различни сцени на хора и предмети.
Скални рисунки са застрашени от ерозията, причинена от киселинните дъждове. Някои от рисунките са боядисани в червен цвят, за да бъдат по-забележими за туристите. Тази практика е била критикувана, тъй като по този начин се нарушава автентичността и първоначалното състояние на скалните рисунки.
Първите сведения за скалните рисунки са документирани през 1627 г., когато норвежкият преподавател д-р Педер Алфсьон прави няколко чертежа. Първите професионални чертежи са направени през 1792 г. от Карл Густаф Готфрид Хилфелинг, който е изпратен от аристократа Пер Там. В началото на XIX век са извършени редица разкопки и проучвания под ръководството на Карл Георг Бруниус и Аксел Емануел Холмберг, които публикуват няколко изследвания върху произхода на скалните рисунки. В края на XIX век Оскар Монтелиус и Виктор Ридберг представят доказателства, че скалните рисунки са направени през Бронзовата ера. В началото на XX век изследователите започват да се фокусират върху смисъла на скалните рисунки, а не толкова за тяхната възраст. В края на XX век доказателствата, че скалните рисунки са направени през Бронзовата ера са потвърдени.
Скални рисунки в Танумшеде са обявени за обект на Световното културно наследство на ЮНЕСКО през 1994 г., обхващ площ от около 45 km. Посещават се от около 100 000 туристи годишно. Посетителите не се допускат да ходят и стъпват върху скалните рисунки.
Андрей Гяуров

Андрей Тодоров Гяуров е български просветен деец и историк.
Андрей Гяуров е роден в село Плевня, Драмско (днес Петруса, Гърция) в 1856 година. Завършва училището в родното си село и преподава в него три години. Заедно със свещеник Партений и Андрей А. Букурещлиев е сред най-активните членове на българската община в Плевня. Дарява бащината си къща в селото за българско училище. Влиза в конфликт с пристигналия в Плевня гръцки драмски владика и е принуден да бяга в Лозенград. Работи една година като български учител в Одрин, а през 1881 и 1882 година – в Цариград.
Учи в Московския учителски институт от 1882 до 1885 година, като стипендиант на Източнорумелийскто правитество. След завръщането си преподава в Казанлък, Стара Загора и в Девическата гимназия в Пловдив. В Пловдив се включва активно в борбата против гърцизма. Повежда българите за завладяване на църквата „Света Марина“ и изгаря събраните гръцки книги на Бунарджика. Ръководи нахлуването в Гръцкия клуб, след което са открити документи уличаващи пловдивските гърци във връзки с гръцките андарти в Македония.
Гяуров се занимава с журналистика, публикува исторически документи и преводи в списание „Илюстрация Светлина“. Сътрудничи на „Вечерна поща“. Автор е на книгата „Кратки бележки за миналото и сегашното на Пловдив“ (1899) и на книга за българското присъствие в Цариград. Мести се в София, където работи като инспектор в Министерство на финансите.
Китенска река

Китенска река (или Орляшка река, до 1 април 1980 г. Караагач, Брястовица) е река в Югоизточна България, област Бургас – общини Малко Търново, Царево и Приморско, вливаща се в залива Караагач на Черно море. Дължината ѝ е 30,5 km (по други данни 36 km).
Китенска река води началото си под името Стара Визица от странджанския рид Босна, от 331 m н.в., на около 400 m североизточно от връх Демира (424 m). Почти по цялото си протежение (с изключение на най-долното си течение) протича в дълбока и залесена долина. В началото тече на изток, в средното си течение, където се нарича Орляшка река – на североизток, а в най-долното си течение, след устието на левия си приток Узунчаирска река – отново на изток, вече под името Китенска река. Влива се в югоизточната част на залива Караагач, на Черно море, на около 800 m южно от град Китен. При устието си образува дълбок лиман, който на места достига до 11 – 14 m дълбочина.
Площта на водосборния басейн на Китенска река е 182 km, като границите на водосборния ѝ басейн са следните:
Основни притоци: → ляв приток, ← десен приток
Реката е с ясно изразен зимен максимум – януари и февруари и летен минимум – август, като често пресъхва в средното течение.
По течението на реката няма населени места.
Китенска река е изключително богата на риба и редки растителни и животински видове. Протича през карстов район, което е причина за загубата на вода в речното си корито.
Кочанска река (България)

Кочанската река или Жижевската, Жижовската река е река в Югозападна България, област Благоевград, Община Сатовча, десен приток на река Доспат. Дължината ѝ е 15,7 км, като отводнява част от южните склонове на рида Дъбраш в Западните Родопи.
Реката извира от карстов извор северно от село Кочан. Тя преминава през центъра на село Кочан, покрай село Жижево и се влива отдясно в река Доспат, на 585 м н.в., на 1 км преди последната да навлезе в гръцка територия. По цялото си протежение реката тече в дълбока, слабо залесена и ерозирана долина.
Реално началото на реката се намира доста по на север в местността Чарджик и се казва Кору дере, но в местността Събътъка (на турски сух – вода и баттъ – потъвам) реката се влива в няколко езера, които видимо не се оттичат. По пещери и тунели на около два километра по на юг в местността Изора водата от реката се появява отново в дъното на 104-метрова пещера. Експериментално е установено, че на водата са нужни 10 часа, за да се придвижи от езерата в местността Събътъка до пещерата Изора. Освен на Изора, водата излиза отново на повърхността и чрез още два по-големи извора.
Водата е издълбала множество пещери и канали в меката варовикова скала. По-известни са феномените Меча дупка и Янина къща. Голяма част от извиращата вода е каптирана и се използва за домакинските нужди в село Кочан.
Преди години, капацитетът на основния извор е бил 120 л/с, но днес той е значително по-малък. В миналото реката е била пълноводна и има вероятност да се е използвала за транспорт на дървен материал. Днес, в по-голямата част от годината, реката е пресъхнала. Южно от село Кочан е силно замърсена с отпадъци. В реката няма риба, освен в най-долното ѝ течение.
Кочанската река има няколко по-големи притока, както и множество дерета и чешми, които се оттичат към реката. Някои от по-големите притоци на Кочанската река са:
Реката води началото си от местността Мараша, като коритото ѝ се пълни предимно от няколко мочурливи места, както и от няколко чешми в местността. След около 3 километра реката достига до село Ваклиново и минава покрай блатистата местност „Фърлеото“. Влива се в Кочанската река в местността „Жижовския мост“ и има обща дължина приблизително 7,5 километра.
Блато (река в България)

Блато е река в България, протичаща през Софийска област и област София. Тя е ляв приток на река Искър. Дължината ѝ е 30 km.
Река Блато води началото си от карстов извор на 1,2 km западно от селата Опицвет и Безден, на 554 m н.в. Тече в югоизточна посока, а от село Мрамор – в източна. Влива се отляво в река Искър на 509 m н.в., на 1,1 km източно от кв. Кумарица на гр. Нови Искър.
Площта на водосборния басейн на реката е 774 km, което представлява 9,0% от водосборния басейн на река Искър. Река Блато и реките от басейна ѝ отводняват цялата западна половина на Софийското поле.
Основни притоци: Сливнишка река (десен), Костинбродска река (Белица, десен), Крива река (ляв), Уршак (ляв), Църна бара (десен).
Средногодишният отток при село Петърч е 0,98 m/s, като максимумът е през месеците март-юни, а минимумът е през юли-октомври.
По течението на реката са разположени 4 села и квартали на 3 града:
Софийска област:
Област София:
Водите на реката се използват главно за напояване.
Белкаменски мост

Белкаменският мост (на гръцки: Γεφύρι της Δροσοπηγής) е каменен мост в Егейска Македония, Гърция.
Намира се на мястото на Старото село на Бел камен (Дросопиги), дем Лерин, на Белкаменската река в североизточната част на Нередската планина. Мостът е построен в 1852 година от местни майстори. Поддържа се в отлично състояние и е един от най-елегантните традиционни каменни мостове в Гърция. Над моста са Стиловата воденица и Елешкият мост.
Бела църква (Нестрамско)

Бела църква (изписване до 1945 година: Бѣла църква) е бивше село в Егейска Македония, Гърция, на територията на дем Нестрам, област Западна Македония.
Селото е било разположено на два километра югоизточно от Гръче.
Село Бела църква е било малко българско село, изоставено в размирното време в края на XVIII век при конфликта на Али паша Янински и други албански феодали с централната власт. Жителите на Бела църква са отведени от Али паша в Епир. След тридесетина години интернация и заедно с други семейства от околните села основават село Гръче.
Хрупищки мост

Хрупищкият мост (на гръцки: Γεφύρι Άργους Ορεστικού) е стар каменен мост в Егейска Македония, Гърция. Мостът е разположен на река Бистрица (Алиакмонас), на пътя, излизащ на запад от град Хрупища (Аргос Орестико) в посока Госно (Лаханокипи).
Първоначално мостът е каменна, седемсводеста конструкция, от която днес са оцелели само две дъги. В съседство е построен нов пътен мост.
Врабчанска крепост

Врабченската крепост е антична и средновековна крепост в Югозападна България, разположена в землището на пиринското село Илинденци.
Крепостта е разположена на 5-6 km североизточно от Илинденци в местността Горна Врабча. От източната страна на крепостта е минавал пътят Солун - Сяр - Мелник - Сердика. Крепостта е с форма на трапец и е разположена на площ от 0,4 ha на върха на възвишение, обградено с дълбоки долове, като е по-достъпна от юг и югоизток. Крепостната стена е запазена само на изток на височина от 0,80 m, където вероятно е била главната порта. Градена е от местен камък с бял хоросан. В централната част се намират парчета от хидрофобен хоросан, вероятно от водохранилище. В южното подножие - местността Долна Врабча, е имало средновековно селище. В съседство е Илинденската крепост.