davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Nordkaper

Nordkaper (Eubalaena glacialis) eller nordatlantisk retthval er en av to bardehvaler i retthvalslekten, som hører til i den biologiske familien av retthvaler. Den er en relativt stor hval, der hunnene kan nå 18 meters lengde og veie opp mot 100 tonn. Hannene er gjerne noe mindre. Kroppen er bred og huden er gråsvart med distinkte hvite utvekster på hodet. Hovedføden er små krepsdyr.
Som de andre retthvalartene vil nordkaperen flyte hvis den drepes, og denne egenskapen gjorde den til et yndet mål for hvalfangst. Det ble blant annet drevet omfattende fangst i området ved Nordkapp. Bestanden ble tidlig sterkt redusert. Fra midten av 1700-tallet avtok fangsten, og etter midten av 1800-tallet har det nesten ikke vært drevet fangst på denne arten i det nordøstlige Atlanterhavet. I dag er nordkaper en ettertraktet art for hvalsafari langs Nord-Amerikas østkyst.
Nordkaper holdt tradisjonelt til i tempererte havområder langs kystene av Europa, fra Biscayabukta til Finnmark, unntatt i Nordsjøen og Østersjøen, men den nordøstatlantiske bestanden er trolig utryddet. I 1999 ble det observert en nordkaper i Kvænangen i Troms (fastslått med fotoidentifikasjon), men dette var trolig et dyr på vandring fra den nordvestlige bestanden langs kysten Nord-Amerika.
I vest strekker utbredelsen seg langs Nord-Amerikas østkyst, fra Florida til Newfoundland. Bestanden teller trolig omkring 300 dyr totalt.
Med «Stavangerfjord» til Nordkap

Med «Stavangerfjord» til Nordkap er en norsk film fra 1925. Filmen følger en reise med skipet DS «Stavangerfjord» til Vestlandet og Nord-Norges største turistattraksjoner fra sin tid., og før premieren i Paladsteateret ble den markedsført som «den første virkelige turistfilm som noensinne er tatt opp i Norge».
Filmen varte 53 minutter. Året etter hadde en annen film med samme tittel premiere, men denne finnes det få andre opplysninger om enn at den var tatt opp av Hans Berge.
Bonnkonvensjonen

Bonnkonvensjonen eller Konvensjonen om vern av trekkende arter av ville dyr (CMS) er en internasjonal traktat som fastslår bestemmelser og samarbeid for å beskytte biologiske arter som trekker eller på annen måte beveger seg på tvers av landegrenser. Sekretariatet for overenskomsten har sete i Bonn og er en del av FNs miljøprogram, som i Norge er representert ved UNEP/GRID-Arendal.
Avtalen ble signert 23. juni 1979 i Bonn (derav navnet) og trådte i kraft i 1. november 1983. Siden avtalen har trådt i kraft, har flere og flere parter ratifisert den. Norge ratifiserte avtalen 30. mai 1985, og den trådte i kraft fra og med 1. august samme år.
Bonnkonvensjonen opererer med to lister med ulik grad av tiltak.
Bonnkonvensjonen har spesiell fokus på utvikling av handlingsplaner for de arter som omfattes av avtalen. Det er for eksempel laget internasjonale handlingsplaner for dverggås og åkerrikse. Internasjonale handlingsplaner følges gjerne opp med nasjonale handlingsplaner.
Artene følger i alfabetisk rekkefølge og er i henhold til Direktoratet for naturforvaltning (DN) per 11. desember 2015.
HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World, Volum 1 (Non-passerines, juli 2014) og Volum 2 (Passerines, desember 2016), ble av CMS i henholdsvis 2014 og 2017 valgt som offisielt referanseverk for taksonomi og nomenklatur for trekkende fugler.
Vincent Stoltenberg Lerche

Vincent Stoltenberg Lerche (1837–1892) var en norsk maler og forfatter. Han brukte selv ofte navnetrekket Vinc. St. Lerche.
Han var sønn av skipsreder Vincent Stoltenberg Lerche (1809–1994) og Jane Matthew Døderlein (1804–1860). Faren giftet seg på nytt etter morens død, og blant hans fem yngre halvsøstre var Norges første kvinnelige teolog, Valborg Lerche.
Lerche er særlig kjent som arkitekturmaler samt for malerier og illustrasjoner som viser humoristiske scener. Han var utdannet i Düsseldorf og fikk blant annet undervisning av Hans Gude. Han var en av kunstnerne som illustrerte Asbjørnsen og Moes Norske Folke- og Huldre-Eventyr i Udvalg som ble utgitt i 1879, og som senere har blitt utgitt på nytt en rekke ganger.
Lerche har levert flere skisser og tegninger til det svenske Ny Illustrerad Tidning, hvor han var medarbeider. Han skrev også flere bøker som han selv illustrerte. Også som forfatter utviste han sans for hverdagslivets komikk. Boken Med Blyanten. Löse Blade af en Malers Skizzeböger. Ny samling er en samling reiseskildringer og humoresker fra inn- og utland som ifølge forfatterens eget etterord er nedtegnet i Düsseldorf i 1874. Den første "skissen" i denne boken bærer tittelen Studentertog og Kunstnerfarter, og innledes slik:
Lerches hang til å gjøre seg morsom på sine medmenneskers bekostning sees både i bilder og bøker fra hans hånd. I Med Blyanten skriver han for eksempel, i kapittelet "Fra Düsseldorf til Nordkap":
Europavei 69

Europavei 69 (E69) går mellom Nordkapp i Nordkapp kommune i Finnmark fylke til Olderfjord i Porsanger kommune i samme fylke. Strekningen er 127 km lang.
Europavei 69 er kun begrenset åpen på vinteren mellom avkjøringen til Skarsvåg og Nordkapp, normalt fra oktober til april. Det er kolonnekjøring til faste tider, normalt tre ganger per dag, ikke på natten. Strekningen er værutsatt og stenges ofte. Den var tidligere vinterstengt og var da den eneste vinterstengte europaveien i hele Europa. Også strekningen mellom Skarvbergtunnelen og Nordkapptunnelen er værutsatt, og har planlagte kolonnetider hvis det er dårlig vær.
Riksvei 95 skiftet navn til E69 i 1992. Europavei 69 var 1965–1992 navn på veien Ålesund–Dombås i Norge, som nå heter Europavei 136.
15. juni 1999 åpnet Fastlandsforbindelsen til Magerøya, FATIMA-prosjektet, med Nordkapptunnelen og Honningsvågtunnelen. Veianlegget er på til sammen 28 km og kostet 1 milliard kroner. Frem til 29. juni 2012 klokka 17.00 ble det innkrevet bompenger. 26. mai 2023 åpnet den nye Skarvbergtunnelen, bygget fordi den gamle tunnelen var for lav og smal og rasfarlig, og det forkortet E69 1,5 km.
Uten navn
Skipsfjorden
Nordkappveien
Kobbhullveien
Uten navn
Uten navn
Knivskjelodden

Knivskjelodden (71° 11’ 08” N) er en halvøy like vestnordvest for Nordkapplatået på Magerøya i Nordkapp kommune. Odden er Norges og Europas nordligste punkt når man regner med alle tilhørende skjær og øyer, og ligger 1 452 meter lenger nord enn Nordkapplatået (71° 10’ 21” N). Etter som den ligger på ei øy er Europas nordligste fastlandspunkt Kinnarodden.
Det går en merket tursti fra Nordkappveien (E69, 7 km sør for Nordkapplatået) til Knivskjelodden. Turen tar omtrent 2,5 time.
Skarvbergtunnelen

Skarvbergtunnelen (nordsamisk: Sieidditunealla, kvensk: Skaarpärkintunneli) er en tunnel på europavei 69 i Porsanger kommune i Troms og Finnmark. Tunnelen går under Skarvberget på strekninga mellom Smørfjord og Repvåg. Tunnelen er 3 556 meter lang og ble åpnet i 2023. Den erstattet da den gamle Skarvbergtunnelen fra 1968. Tunnelen åpnet for trafikk 26. mai 2023 og forkortet E69 med 1,5 km.
Statens vegvesen ønsket i 2006 å bygge en ny tunnel mellom Nordmannset og Skarvbergvika fordi den gamle tunnelen var for lav og smal, og fordi tilførselsveiene lå i rasfarlig område. I 2007 truet brannsjefen i Porsanger med å stenge Skarvbergtunnelen på grunn av store mangler ved brannsikkerheten i tunnelen. Byggingen av den nye 3.470 meter lange Skarvbergtunnelen startet i april 2019, med gjennomslag 4. mai 2021.
Under utbyggingen ble en hellig samisk offerstein, sieidi, sprengt. Etter dette opplevde veiprosjektet en rekke uforklarlige hendelser og uhell, som blant annet en brann i et verkstedtelt, snøskred ved tunnelåpningen og arbeidsstans på grunn av mistanke om koronasmitte. De lokale reindriftssamene knyttet problemene til ødeleggelsen av sieidien. Entreprenøren beklaget ved å legge ned blomster ved en annen offerstein. Statens vegvesen var ikke klar over sieidien, og ønsket en grundigere gjennomgang av samiske kulturminner ved fremtidige prosjekter.
Honningsvåg kirke

Honningsvåg kirke er en langkirke fra 1885 i Nordkapp kommune, Finnmark fylke.
Byggverket er i tre og har 220 plasser. Den tidligere kirken sto i Kjelvik og ble ødelagt av orkan i 1882, og ny kirke ble oppført i Honningsvåg på grunn av mer sentral beliggenhet. Kirken i Kjelvik var åttekantet og ble oppført i 1844.
Dette er en av de få kirkene i Finnmark som overlevde siste krig. Resten av Honningsvåg var også rasert høsten 1944. I kirken er det to spesiallagde lysestaker i krystall, en gave til Nordkapp fra kong Olav.
Adkomst til stedet er via fylkesvei 8050 og E69.
Honningsvåg kirke er et kulturminne og har nummer 84623 i Riksantikvarens kulturminnebase.
Terje Stigen

Terje Stigen (født 28. juni 1922 i Kjelvik, død 14. august 2010 i Oslo) var en norsk forfatter. Han ble kjent i 1950-årene med historiske fortellinger fra Nord-Norge.
Stigen debuterte som forfatter i 1950 med romanen To døgn. Senere gav han ut en rekke bøker, mest romaner, og var også en flittig kåsør og hørespillforfatter. Han skrev på riksmål og var medlem av Det Norske Akademi for Språk og Litteratur. Han utga sine bøker på Gyldendal.
Dagens lengde

Dagens lengde er tiden fra soloppgang til solnedgang. Ved jevndøgn er lengden på en dag tilnærmet 12 timer. I sommerhalvåret øker dagens lengde når man reiser nordover, og i vinterhalvåret øker dagens lengde når man reiser sørover.
Formelen under brukes til å regne ut halve dagens lengde og trenger solas deklinasjon (δ) og stedets breddegrad (φ). Vinkelen H er halve dagens lengde, og 360° svarer til 24 timer. Hvis cos H ser ut til å være mindre enn −1 er det midnattssol. Hvis cos H ser ut til å være større enn +1 er det mørketid.
Følgende gjelder for 7. april 2025 (små avvik forekommer fordi utregningen av solas deklinasjon er gjort for kl 12.00 UTC mens solas deklinasjon i praksis endrer seg kontinuerlig):
Simon Flem Devold

Simon Flem Devold (1929–2015) var en norsk forfatter, journalist, bildekunstner og jazz-klarinettist. Devold er særlig kjent for sin mangeårige faste spalte for barn, «På skråss» i Aftenposten. Han arbeidet i Sunnmørsposten og i NRK (TV og radio).
Han ble født 17. mars 1929 i Namsos som Helge Flem Devold. Da han var tre år gammel flyttet han med sin familie til Ålesund, hvor han vokste opp. Han skiftet fornavn til Simon i voksen alder.
Moren Gudrun Landmark Flem var datter av Ivar Flem som var redaktør i Sunnmørsposten 1894-1946. Hans onkler Dagfinn Flem og Magne Flem var eiere og redaktører av Sunnmørsposten til 1982. Hans far var Helge Molvig Devold. Foreldrene flytte til Namsos fordi familien eide en ullvarefabrikk der. Helge Devold tilhørte Devold-familien som drev tekstilfabrikk i Langevåg.
Flem var med i subud-bevegelsen.
Devold bokdebuterte med Gutta og jeg i 1973, en samling portretter av byoriginaler. Han har i alt skrevet 17 bøker, likelig fordelt mellom bøker om barns livsforståelse og rettigheter, og bøker om byoriginaler. Hans kanskje mest kjente bok, Morten, 11 år, er oversatt til blant annet svensk, tysk, nederlandsk og japansk.
Han arbeidet også som journalist i Sunnmørsposten, der han særlig gjorde seg bemerket med sin skarpe penn – og figuren Maskemakk, som figurerte i Sunnmørsposten i 1970-årene og var kjent for sin eiendommelige engelsk: «The fast-window went on reason» (Hurtigruta gikk på grunn). Devold mottok i 2012 Fritt Ords honnør for sitt «banebrytende engasjement som formidler av barns stemmer, livserfaringer og rettigheter» gjennom spalten «På skråss» i Aftenposten, ofte med utgangspunkt i tabubelagte temaer.
Devold ledet som musiker S.F.D. Kvartett, og de siste årene samarbeidet han mye med Tord Gustavsen. Devolds kvartet spilte swing-jazz à la Benny Goodman, og var fra midten av 1950-årene en av de mest kjente jazzgrupper i Norge, spesielt innen sin sjanger. Kvartetten besto opprinnelig av Devold (klarinett og saxofon), Ivar Skuseth (vibrafon), Kåre Halvorsen (piano) og Leif Hessen (trommer). Kvartetten ble fra tid til annen utvidet til kvintett med gitar som tilleggsinstrument.
Devold bidro på Turid Lisbeth Nygårds barnejazzplate Trollhalen (Musico, 2001). Med Marit Carlsen ga han ut Swingende barnetro (KKV, 1989). Med Jon Kirkebø Rosslund og Pål Are Bakksjø holdt han jazzbarnehage på Hemnesjazz i 1999.
Devold fikk i 1987 idéen om at Nordkapp kunne benyttes til noe med positiv betydning langt utover Norges grenser. I samarbeid med blant annet Nordkapps Vel ble sju barn fra ulike kanter av verden samlet på Nordkapp. Prosjektet fikk navnet Barn av Jorden og munnet ut i etableringen av en pris som blir gitt en person eller et prosjekt som har vist omsorg og evne til å hjelpe nødlidende barn. Barn av Jordens Pris er på 100 000 kroner, og deles ut hvert år i juni på Nordkapp.
Barn av jorden er også en skulpturgruppe består av syv store, sirkulære relieffer som står i en halvsirkel på Nordkapplatået. I tillegg er det en skulptur av kunstneren Eva Rybakken som viser temaet mor og barn.
Liste over norske geografiske ytterpunkter

Oversikt over norske geografiske ytterpunkter er en liste over største og minste avstander og andre norske geografiske ytterpunkter.
I Kongeriket Norge inngår fastlandet, samt Jan Mayen og Svalbard.
Norges geografiske midtpunkt ligger i Steinkjer kommune i Trøndelag. (63°59′26″N 012°18′28″Ø)
Svalbard og Jan Mayen inngår i Kongeriket Norge, mens Bouvetøya, Peter 1.s øy og Dronning Maud Land regnes som biland (inngår ikke i kongeriket).
Knut Erik Jensen

Knut Erik Jensen (født 1940) er en norsk filmregissør.
Hans tidlige oppvekst var i oppsamlingsleir Trondenes ved Harstad, ble etterfulgt av studier ved London International Film School, der han lagde sin debutfilm Andrew om en byoriginal (1973). Derpå laget han Farvel da, gamle Kjelvikfjell (1974) om fraflytting fra et fiskevær på Finnmarka. Senere utkom kortfilm-trilogien Svalbard i verden (1983), Kald verden (1986) og Min verden (1987). Andre verk i perioden var fjernsynsserien Finnmark – mellom øst og vest (8 timer, 1986) og den statsbestilte Natur-barn-natur (1987) om norske barnehager. Han har vært ansatt i NRK siden 1978.
1990-årene ble preget av en rekke kortfilmer, som
Selv ble han biografert av Trygve Hagen i Jensen (1999). Utover de nevnte priser har han mottatt Nordkapp kommunes kulturpris, Finnmark fylkes kulturpris, Arne Skouens ærespris og Amandaprisens ærespris. I 2008 ble han utnevnt til ridder av 1. klasse av Den Kongelige Norske St Olavs Orden for sin innsats for norsk film.
Liste over norske byer regnet etter grunnleggelse

Liste over norske byer regnet etter grunnleggelse eller kongelig status som kjøpstad eller ladested regner norske byer etter (antatt) årstall for grunnleggelse, eller det årstall byen fikk status som ladested, bergstad eller kjøpstad.
Bybegrepet har endret seg over tid. For middelalderbyene først i listen mangler oftest eksakte opplysninger, slik at det er viktig å oppgi historisk kilde for antatt tidspunkt for byens første eksistens. I Historia Ecclestiastica fra rundt 1130 er det nevnt seks byer, Nidaros, Bergen, Oslo, Tønsberg, Konghelle og Borg. I verket Historien om danenes ferd til Jerusalem fra 1191 er de tre viktigste byene Bergen, Nidaros og Oslo. Tønsberg og Konghelle blir også omtalt.
I unionstiden med Danmark er det kongemakten som gir byene status som kjøpsteder, ladesteder eller bergstad; denne retten overtok den "nye" norske staten fra 1814. Ladesteder og bergstader som hovedregel er å betrakte som byer. Fra 1666 til 1814 var det et hierarkisk ordnet system av byer: Øverst sto hovedstaden (København), deretter fulgte stiftstadene før de andre kjøpstadene og ladestedene.
I 1952 ble begrepene kjøpstad og ladested avskaffet og erstattet med begrepet by. Kommunene ble nå klassifisert som bykommuner eller herredskommuner (eller landkommuner). I 1960-årene ble mange byer slått sammen med sine nabokommuner. For å godkjennes av Kommunaldepartementet som bykommune måtte kommunen ha et større tettsted, og mange små byer mistet nå sin bystatus.
Kommuneloven fra 1993 gjorde alle kommuner like for loven, og begrepene bykommune, landkommune og herredskommune forsvant. Loven åpner for at enhver kommune, under visse forutsetninger, etter eget vedtak kan kalle seg by. I 1997 kom et regelverk som definerer forutsetningene: 5000 innbyggere i kommunen og et markant bymessig sentrum. På fire år - fra 1996 til 2000 - fikk Norge 35 nye byer.
Det er per 2014 offisielt 103 byer og en bergstad (Røros) i Norge.
Rica Eiendom

Rica Eiendom AS er et norsk eiendomsselskap etablert i 2002. Selskapet eies av Rivelsrud-familien, som tidligere eide Rica Hotels. Selskapet har hovedkontor i Oslo og spesialiserer seg på investering, utvikling og forvaltning av eiendommer, med et særlig fokus på hotellsektoren.
Rica Eiendom ble opprinnelig etablert som en del av Rica-konsernet, som også drev hotellkjeden Rica Hotels. Rica Hotels ble grunnlagt i 1975 av Jan Eilef Rivelsrud og vokste til å bli en av Norges ledende hotellkjeder, med både forretnings- og fritidshoteller i Norge og Sverige. I 2014 ble Rica Hotels solgt til Scandic Hotels, som overtok 72 hoteller – 65 av dem i Norge. Etter salget av hotellvirksomheten har Rica Eiendom fortsatt som en betydelig aktør innen hotellrelatert eiendomsforvaltning og -utvikling.
Rica Eiendom eier og forvalter en rekke hotelleiendommer i Norge. Per 2024 består porteføljen av 21 eiendommer med et samlet areal på omtrent 200 000 kvadratmeter og over 3 500 hotellrom, i 18 forskjellige byer. Blant selskapets nylige investeringer er kjøpet av Scandic Ørnen i Bergen, et av byens største hoteller med 368 rom og konferansekapasitet for opptil 700 gjester. Andre eiendommer i selskapets portefølje er: Scandic Ishavshotel (Tromsø), Scandic Nidelven (Trondheim), Scandic Holmenkollen Park (Oslo), Zander K (Bergen), Scandic Havet (Bodø), Scandic Alta og Scandic Narvik.
I tillegg til hotelleiendommene har Rica Eiendom en festekontrakt for Nordkapp-platået. I 2019 inngikk selskapet en ny 99-årig festekontrakt med Finnmarkseiendommen (FeFo) for dette området.
Rica Eiendom er et privateid selskap med Leif Teksum som styreleder og Ronny Johnsen Wilhelmsen som daglig leder. Etter grunnlegger Jan Eilef Rivelsruds bortgang i 2023, eies selskapet nå av andre generasjon Rivelsrud: søsknene Jan Erik, Kristin og Vibeke Rivelsrud. De viderefører familiens engasjement i hotell- og eiendomsbransjen gjennom sitt eierskap i Rica Eiendom.
Waldemar Larssen

Waldemar Heggelund Larssen (1869–1943) var en norsk politiker, lærer og kjøpmann.
Han vokste opp i Øksfjord, som sønn av lærer og klokker, senere fisker Lars Edvard Larssen (1843–1888) og husmor Matilde Johannessen (1847–1894).
I sin tidligste ungdom var han fisker, men kom inn på lærerseminaret i Tromsø, der han tok eksamen i 1889. Han flyttet til Honningsvåg da han fikk en lærerstilling der.
I 1907 sluttet Waldemar Larssen som lærer og etablerte sin egen kjøpmannsforretning med fiskehandel og vanlige kjøpmannsvarer i Storbukt ved Honningsvåg. Han eide også ett av de første fiskebrukene i Rishavn utenfor Kamøyvær.
Fra 1908 til 1916 var Larssen ordfører i Kjelvik herred, nå Nordkapp kommune. Han var stortingsrepresentant for Finnmark i to valgperioder fra 1922 til 1927, valgt på fellesliste for Høyre og Frisinnede Venstre. Larssen tilhørte Frisinnede Venstre. Han satt den siste perioden i Stortingets næringskomité nr. 1, som hadde ansvar for fiskeri og sjøfart.
Waldemar Larssen var gift to ganger, først med jordmor Alette Smågesjø (1870–1917), og som enkemann giftet han seg på nytt med sykepleier Gudrun Spjeldnes (1884–1943).
Axel Ender

Axel Hjalmar Ender (født 14. september 1853 på Dikemark i Asker, død 1920 i Kristiania) var en norsk maler og billedhugger. Han var far til maleren og grafikeren Ragnhild Ender.
Han studerte under Julius Middelthun på Tegneskolen i Kristiania (1867–1871), ved kunstakademiene i Stockholm (1872–1874) og i München (1875–1880), uvanlig nok finansiert av Karl IV. Han virket også som lærer, blant annet for Erik Werenskiold (1874–1875). Statuen av Tordenskjold på Rådhusplassen i Oslo (1891–1901) er ett av hans hovedverk. Ender mottok St. Olavs Orden (ridderkorset) for arbeidet.
Som maler arbeidet Ender for det meste med folkelivsbilder og sjangermaleri: «Kanefart på Mjøsa», «Gjeter møter kjentfolk på vei over fjellet», «Sledekjøring på isen», «En fin skidag», «Høyet lastes på», «Besøk på seteren» og «Mor og barn i Setesdals-drakter». Han laget også mange altertavler; blant annet i Åsnes kirke (1876), Haug kirke (Ringerike) 1878, Kampen kirke, Østre Porsgrunn kirke (1890), Lunner kirke (1904), Molde domkirke og Sundby kirke i København i Danmark.
Blindgate

En blindgate eller blindvei er en vei eller gate som ender blindt og bare kan forlates gjennom innkjørselen. I overført betydning kan det henvise til eksempelvis forhandlinger som har stoppet opp og ikke kommer videre.
En blindvei blir ofte bygget for å unngå gjennomgangstrafikk. Den kan også oppstå når en tidligere vei blir avskåret av et nytt byggverk, ofte også av geografisk nødvendighet, som når en vei ender ute på et nes.
I en labyrint er en blindvei ofte et vesentlig stilelement.
Ordet er ofte brukt metaforisk om teknologi, for eksempel om lydformater som minidisk og DAT-bånd der en ikke ser mulighet for videre utvikling/fremskritt.
Cul-de-sac (bokstavelig «bak i baggen» på fransk) er et uttrykk av fransk opprinnelse som benyttes i engelsktalende land for stengte veier, veier uten gjennomkjørsel, i betydningen blindveier. Mens de historisk sett var bygd av andre årsaker, er den moderne grunnen for at de er beholdt for å roe ned og dempe trafikk, særlig gjennomgangstrafikk.
Raschs vei (Oslo)

Raschs vei (1–89, 2A–102) i Oslo starter fra Kongsveien på Holtet, Bekkelagshøgda. Veien går først sørøstover, deretter østover opp til platået ved Karlsrud og ender som blindvei (men med gangveiforbindelse til enden av Gisles vei).
Veien har sin opprinnelse i en skogsvei for Hellerud gård, nevnt første gang i 1867. Veien ble da kalt Hellerudveien. I 1888-89 ble det anlagt en vei fra nåværende Ekebergveien opp til eiendommen «Utsikten» (ved dagens Utsynsveien). I 1890 kjøpte Johan Rasch en stor eiendom i området, og fikk retten til veien opp fra Ekebergveien. Han kjøpte ytterligere eiendom i 1898 og anla vei videre oppover til det som i dag er Skogholtveien. Videre kjøpte Johan Rasch gården Nordre Hellerud også i 1898, og fikk dermed veigrunn helt fra Ekebergveien til det som i dag er Bernt Knudsens vei. Denne veien fra Holtet til Nordre Hellerud gård er da en av de eldste veiene i området.
Veien ble senere avstått til kommunen, men ikke uten rettsstrid. Veien ble senere forlenget forbi Karlsrud og ned til Abildsø og fikk navnet Raschs vei. I dag ender veien som blindvei, men har gangveiforbindelse både mot Gisles vei og over Europaveien til Abildsø.
Magnus Poulssons vei

Magnus Poulssons vei (7-27, 30) er en vei på Lysaker i Bærum kommune, på sørsiden av Drammensveien (E18).
Veien er en sidevei til Fornebuveien, på vestsiden av denne, slik at begge ender av Magnus Poulssons vei ender i Fornebuveien.
Veien ligger cirka 24 meter over havet. Den er oppkalt etter arkitekt Magnus Paulsson, som bodde på Lysaker fram til 1940.
Fylkesvei 661

Fylkesvei 661 (Fv661) går mellom Digernes i Ålesund og sentrum i Vestnes.
Før europavei 39 ble opprettet år 2000 fortsatte riksvei 661 fra Vestnes sentrum til Kjelbotn der den møtte europavei 136, frem til 1992 europavei 69.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Veien over Straumsbrua var bomveg fra den åpnet i 2004 og fram til 15. oktober i 2011.
Frem til 2019 var fylkesvei 667 en arm av veien.
Stettevegen
Stettevegen
Stettevegen
Vestrefjordvegen
Rekdalsvegen
Gjelsteinvegen
Fjordvegen
Stokkelandsvegen
Europavei 6 (Troms og Finnmark)

Europavei 6 i Troms og Finnmark er den nordligste delstrekningen på europavei 6 i Norge og går mellom Kirkenes i Sør-Varanger og fylkesgrensen mot Nordland. Med en lengde på 1040,6 km er det også den lengste delstrekningen gjennom ett fylke. Før Finnmark ble slått sammen med Troms var strekningen gjennom Finnmark den lengste.
I Troms og Finnmark er det ikke bygd noen motorveier eller motortrafikkveier, men på noen strekninger med fartsgrense på 90 km/t. Disse er:
Det finnes strekninger med dekkebredde mindre enn 6 meter:
E6 går ikke retteste veien i Finnmark. Det finnes alternative veier for å reise fra et sted langs veien til et annet.
De lengste tunnelene er:
De lengste bruene er:
Europavei 6 i Troms ble opprettet 1969 da E6 ble forlenget fra Stjørdalshalsen i Stjørdal til Nordkjosbotn i Balsfjord.
1983 ble E6 forlenget fra Nordkjosbotn til Kirkenes i Sør-Varanger. Da UNECE reformerte europaveisystemet i 1983 var det opprinnelig planlagt at veien mellom Svinesund i Østfold og Nordkapp skulle være del av europavei 47, E6 skulle gå mellom Olderfjord og Kirkenes (grunnet at oddetall var brukt for nord-syd-veier og partall for vest-øst-veier). For å unngå kostnadene for omskilting av E6 i Norge og Sverige ble den opprinnelige skiltingen imidlertid beholdt, og strekningen Olderfjord – Nordkapp ble europavei 69.
Det gamle navnet før 1965 var Riksvei 50, og 1965–1983 Riksvei 6 der det ikke var europavei. Før 1975 var nåværende Fylkesvei 868 og ferjesambandet Lyngseidet–Olderdalen en del av riksvei 6.
I 1986 hadde hele E6 gjennom Finnmark fått fast dekke.
Strekningen fra Storsandnes og til Alta fra vest har fra 2009 vært under oppgradering med flere lange tunneler. Hele strekningen er på 48 km. Ny vei Kvenvik – Møllnes med ny bru og tunnel ble åpnet 20.12.2013, med 6 km innkortning Áilegastunnelen med 5 km innkortning ble åpnet i november 2018 som siste del av strekningen.
To lange tunneler i Nord-Troms, Skardalstunnelen og Isfjelltunnelen ble åpnet i 2003–2005. To lange tunneler til, Sørkjostunnelen og Nordnestunnelen og en del ny vei ble åpnet i 2018.
I mai 2022 ble Badderen bru stengt etter at deler av fundamentene ble vasket bort av vårflommen og broen begynte å knekke sammen. Trafikken ble omdirigert via Finland og Forsvaret ble forespurt om å legge ut en midlertidig bro.
Uten navn
Neidenveien
Bugøyfjordveien
Rávttebelgeainu
Várjjatgeaidnu
Deanugeaidnu
Badje Deatnu
Deanugeaidnu
Skoganvarreveien
Vestre Porsangerveien
Hatterveien
Skaidiplassen
Repparfjorddalen
Sarvesveien
Rafsbotnveien
Transfarelvmoen
Altaveien
Kåfjordveien
Kråknesveien
Talvikbukta
Langnesveien
Langfjordveien
Kvænangsveien
Straumfjord øst
Straumfjordeidet Hovedveien nord
Jubelen Uten navn
Rotsundveien
Lyngenfjordveien
Olderdalsveien
Langnesveien Perttukentäntie
Båen
Skardalsveien
Nordnesveien
Skibotsveien
Nordlysveien
Øvergårdveien
Takelvveien
Rustahøgdveien
Sundliveien
Tromsøveien
Narvikveien
General Fleischers vei
Riksvei 94

Riksvei 94 (Rv94) går mellom Hammerfest sentrum og Skaidi i Hammerfest.
Veinummeret 94 ble innført her i 1965. Før 1. januar 2010 gikk veien fra Hammerfest lufthavn, se fylkesvei 94.
Kvalsundbrua ble bygget 1977. Det var ferge 1934–1977.
I perioden 2000–2030 utbedres hele veien i et antall delstrekninger:
(situasjon i januar 2023)
Finansiering blir dels statlige midler, dels bompenger.
Gjennomsnittlig daglig trafikk
Flågsletta Uten navn
Grøtnesveien
Skjåholmveien
Hammarnesveien
Kvalsundveien
Slettelv Gargoveien Kakelv Markoppveien Markoppneset Dypelvbukta Ariselvveien
Repparfjordveien
European route E69

European route E69 is an E-road between Olderfjord and North Cape in northern Norway. The road is 129 km (80 mi) long. It contains five tunnels, totalling 15.5 km (9.6 mi). The longest, the North Cape Tunnel, is 6.9 km (4.3 mi) long and reaches 212 m (696 ft) below sea level.
During the winter months the northernmost part of the road (Skarsvåg-North Cape) is available only to convoys, driving at fixed times, if weather permits.
E69 is the northernmost road in the world with connections to a major international road network. Roads further north in locations including Svalbard and Greenland are isolated and short.
In the first version of the current E-road network established in 1975, E69 was a longer and completely different road from Warsaw to Wiener Neustadt through Piotrków, Katowice, Český Těšín, Žilina, Trenčín, Piešťany and Bratislava. This route is now mostly part of E75, and in that time, the E75 went through Kraków and Banská Bystrica, which is now part of E77. It was later modified south from Mattersburg. Instead of Wiener Neustadt, it went further to the south, touching Oberpullendorf and Oberwart following the Austrian route 50, ending in E66. This version was never signposted along roads, instead a modified version was implemented with E75 on this route. In the old version E-road network established in 1950, E69 went between Ålesund and Dombås in Norway, now E136.
The road to North Cape was in 1975 planned as road E45, later E47, going Lübeck-Helsingborg-Oslo-Trondheim-Olderfjord-North Cape. Norway and Sweden wanted to keep the old number E6 to most of this road and got that after some years of negotiation. In 1992, E69 was given its current route. Before that, the road was number 95 in Norway. Since then, it has no distinct national number.
The road Olderfjord–Honningsvåg was planned in the 1930s, particularly after a public meeting in Honningsvåg in 1934, as a means of drawing tourism to offset the loss of lucrative fishing rights, shortly after the area got the first road connection with Southern Norway. A ferry line was set up between Russenes near Olderfjord and Honningsvåg, a distance of around 70 kilometres (43 mi; 38 nmi). The road between Honningsvåg and North Cape was opened in 1956. In 1968, the road was extended to a new ferry site at Kåfjord, and the ferry to Honningsvåg was shortened to 15 kilometres (9.3 mi; 8.1 nmi).
The North Cape Tunnel and the Honningsvåg Tunnel were opened in 1999, thereby eliminating the ferry. From then to 29 June 2012, the North Cape Tunnel and adjacent tunnels were tolled.
The Skarvberg tunnel [no] near the southern end of E69 opened in 1968 and was a bottleneck. It was partly only 4.7 metres (15 ft) wide, so wide vehicles cannot use it at the same time in opposite directions, and there is rockslide danger in the area. However, a new tunnel was being built in 2019–2022 and opened in March 2023, shortening the route by 2 km.
71°10′04″N 25°46′54″E﻿ / ﻿71.16778°N 25.78167°E﻿ / 71.16778; 25.78167
The World Turned Upside Down (sculpture)

The World Turned Upside Down is a sculpture by the Turner Prize-winning artist Mark Wallinger, on Sheffield Street, London, within the campus of the London School of Economics. The name World Turned Upside Down comes from a 17th-century English ballad. The sculpture, measuring 13 feet (4 m) in diameter, features a globe resting on its North Pole and was unveiled in March 2019. It reportedly cost over £200,000, which was funded by alumni donations.
The artwork attracted controversy for showing the island of Taiwan as a sovereign entity, rather than as part of the People’s Republic of China. After dueling protests by students from both the PRC and ROC and reactions by third party observers (which included the President of Taiwan, Taiwanese Ministry of Foreign Affairs and the co-chairs of the British-Taiwanese All-Party Parliamentary Group in the House of Commons) the university decided later that year (2019) that it would retain the original design which chromatically displayed the PRC and ROC as different entities but with the addition of an asterisk beside the name of Taiwan and a corresponding placard that clarified the institution's position regarding the controversy.
A group of students repeatedly vandalised the globe for its omission of the state of Palestine, a non-member observer state in the United Nations. The globe features Jerusalem marked as the capital of Israel, instead of the internationally recognised capital of Tel-Aviv (including by the UK).
51°30′52″N 0°07′03″W﻿ / ﻿51.5144°N 0.1174°W﻿ / 51.5144; -0.1174
Farnese Atlas

The Farnese Atlas is a 2nd-century CE Roman marble sculpture of Atlas holding up a celestial globe. Probably a copy of an earlier work of the Hellenistic period, it is the oldest extant statue of Atlas, a Titan of Greek mythology who is represented in earlier Greek vase painting, and the oldest known representation of the celestial sphere and the classical constellations. The sculpture is at the National Archaeological Museum of Naples, in Italy.
The statue is dated around CE 150, during the Roman Empire and after the composition of the Almagest by Claudius Ptolemy, but the celestial globe has long been presumed to represent constellations mapped in earlier Hellenistic astrology, particularly in the work of Hipparchus in the 2nd century BCE.
Atlas labors under the weight because he had been sentenced by Zeus to hold up the sky. The sphere shows a depiction of the night sky as seen from outside the outermost celestial sphere, with low reliefs depicting 41 (some sources say 42) of the 48 classical Greek constellations distinguished by Ptolemy, including Aries the ram, Cygnus the swan and Hercules the hero. The sculpture stands seven feet (2.1 meters) tall, and the sphere is 65 centimeters (26 inches) in diameter.
The name Farnese Atlas reflects its acquisition by Cardinal Alessandro Farnese in 1562, and its subsequent exhibition in the Villa Farnese.
In 2005, at a meeting of the American Astronomical Society in San Diego, California, Bradley E. Schaefer, a professor of physics at Louisiana State University, presented a widely reported analysis concluding that the text of Hipparchus' long lost star catalog may have been the inspiration for the representation of the constellations on the globe, thereby reviving and expanding an earlier proposal by Georg Thiele (1898). The constellations are fairly detailed and Schaefer regards them as scientifically accurate given the period of the globe's creation, implying that it was modeled after a scholarly work. His statistical analysis concludes that the positions of these constellations are consistent with where they would have appeared in the time of Hipparchus (129 BCE) – leading to the conclusion that the statue is based on the star catalog.
However, because the globe contains no actual stars, and because the circles on the globe are drawn inexactly and ambiguously by a sculptor copying the Hellenistic model rather than by a modern astronomer, the dating of the globe is still uncertain and its source or sources remain controversial; Schaefer's conclusions have been strongly contested (e.g. by Dennis Duke) most particularly on the ground that regardless of the globe's date the constellations on it show large disagreements with the only existing work by Hipparchus.
40°51′12″N 14°15′02″E﻿ / ﻿40.8534°N 14.2505°E﻿ / 40.8534; 14.2505
Arctic Circle Raceway

Arctic Circle Raceway is a motor racing circuit in Norway. It is 25 km (16 mi) north of Mo i Rana, 30 km (19 mi) south of the Arctic Circle. It supports 24-hour racing in full daylight in summer due to the midnight sun. It is the northernmost racetrack in the world.
The venue was opened on 12 August 1995. The racetrack cost US$10 million to build. It hosted a round of the Swedish Touring Car Championship from 1999 to 2001 and again in 2004. Currently it hosts a non-championship round of the NBF GT Championship, titled as the 'Arctic Circle Midnight Cup'.
As of August 2004, the fastest official race lap records at the Arctic Circle Raceway are listed as:
Norwegian County Road 17

County Road 17 (Norwegian: Fylkesvei 17), also known as the Coastal Highway (Norwegian: Kystriksveien), is a Norwegian highway that runs from the town of Bodø in Nordland county (in the north) to the town of Steinkjer in Trøndelag county (in the south). It is 630 kilometres (390 mi) long and includes six ferry crossings. The road runs along the coast of Nordland and Trøndelag counties through 28 different municipalities. This road is a much more scenic, albeit longer and more time-consuming, route than the inland European Route E6 highway.
Prior to 1 January 2010, this was National Road 17 (Norwegian: Riksvei 17), but control and maintenance of the road was transferred to the counties from the national government on that date, so now it is a county road.
64°01′N 11°31′E﻿ / ﻿64.017°N 11.517°E﻿ / 64.017; 11.517
Shin-Tōmei Expressway

The Shin-Tōmei Expressway (新東名高速道路, Shin Tōmei Kōsoku Dōro), literally meaning New Tōmei, is a national expressway in Japan running parallel to the Tomei Expressway as an alternate route. It is operated by Central Nippon Expressway Company. The expressway is also numbered E1A, E52 and E69 under the "2016 Proposal for Realization of Expressway Numbering".
Shin-Tōmei Expressway provides a more direct and shorter route between Tokyo and Nagoya compared to the Tōmei Expressway and avoids most city centres along the way. Its western terminus connects with Isewangan Expressway in Nagoya.
Shin-Tōmei Expressway was partially opened on April 14, 2012 with 162 km section from Gotemba, Shizuoka to Mikkabi, Hamamatsu, Shizuoka.
On February 13, 2016, the 55 km section connecting with the eastern terminus of Isewangan Expressway in Nagoya to Mikkabi was opened.
On January 28, 2018, the outer circumferential highway of Tokyo, the Ken-Ō Expressway, was linked with the Shin-Tōmei Expressway in Ebina, Kanagawa.
On March 7, 2019, the Shin Tomei Expressway between the Atsugi Minami IC and the Isehara JCT was opened to traffic.
On March 15, 2020, a 3 km section between the Isehara JCT and the Isehara-Oyama IC was opened to traffic.
On April 10, 2021, the section between the Gotemba JCT and the Shin Gotemba IC was opened to traffic.
On April 16, 2022, a 13 km section between the Isehara-Oyama IC and the Shin Hadano IC was opened to traffic, but the 25 km section between the Shin Gotemba IC and the Shin Hadano IC is still under construction.
The section between Shin Gotemba IC and Shin Hadano IC is still under construction and slated to open in 2027. Once completed, Shin-Tōmei offers direct connection between Osaka, Nagoya and Tokyo through Isewangan Expressway and the Shin-Meishin Expressway. The entire cost for the project from Tokyo to Osaka is 7 trillion yen (around 50 billion dollars).
34°59′26″N 138°17′55″E﻿ / ﻿34.99064°N 138.29848°E﻿ / 34.99064; 138.29848
San-en Nanshin Expressway

The San En Nanshin Expressway (三遠南信自動車道, San-en Nanshin Jidōshadō) is a national expressway connecting Iida, Nagano and Hamamatsu. It is owned and operated by Ministry of Land, Infrastructure, Transport and Tourism and is signed National Route 474 as well as E69 under their "2016 Proposal for Realization of Expressway Numbering."
Toll gates are appended with TB instead of an exit number. There are currently no service areas.
HSUPA

HSUPA (singketan tina kecap-kecap bahasa Inggris High-Speed Uplink Packet Access) mangrupa salah sahiji protokol telepon mobil 3G anu kawengku ku kulawarga standar HSPA kalayan laju data up-link bisa nepi ka 5.76 Mbit/s. Ngaran HSUPA dijieun ku Nokia. 3GPP sorangan henteu ngagunakeun ngaran 'HSUPA', tapi maké ngaran Enhanced Uplink (EUL).
Spésifikasi pikeun HSUPA aya dina jero standar UMTS Release 6 anu dikaluarkeun ku 3GPP. – "Tujuan tina dijieunna pasaratan Enhanced Uplink nyaéta pikeun ngahadéan unjuk gawé kanal transpor pikeun uplink, nyaéta pikeun ningkatkeun daya muat (kapasitas) jeung throughput sarta ngurangan waktu tunda (delay)."
HSUPA uses an uplink enhanced dedicated channel (E-DCH) on which it will employ link adaptation methods similar to those employed by HSDPA, namely:
Similarly to HSDPA, HSUPA uses a packet scheduler, but it operates on a request-grant principle where the UEs request a permission to send data and the scheduler decides when and how many UEs will be allowed to do so. A request for transmission contains data about the state of the transmission buffer and the queue at the UE and its available power margin. However, unlike HSDPA, uplink transmissions are not orthogonal to éach other.
In addition to this scheduled mode of transmission the standards also allows a self-initiated transmission mode from the UEs, denoted non-scheduled. The non-scheduled mode can, for example, be used for VoIP services for which even the reduced TTI and the Node-B based scheduler will not be able to provide the very short delay time and constant bandwidth required.
éach MAC-d flow (i.e. QoS flow) is configured to use either scheduled or non-scheduled modes; the UE adjusts the data rate for scheduled and non-scheduled flows independently. The maximum data rate of éach non-scheduled flow is configured at call setup, and typically not changed frequently. The power used by the scheduled flows is controlled dynamically by the Node-B through absolute grant (consisting of an actual value) and relative grant (consisting of a single up/down bit) messages.
At Layer 1, HSUPA introduces new physical channels E-AGCH (Access Grant Channel), E-DCH Relative Grant Channel, F-DPCH (Fractional-DPCH), E-HICH (E-DCH Hybrid ARQ Indicator Channel), E-DPCCH (E-DCH Dedicated Physical Control Channel) and E-DPDCH (E-DCH Dedicated Physical Data Channel).
E-DPDCH is used to carry the E-DCH Transport Channel; and E-DPCCH is used to carry the control information associated with the E-DCH.
Tabel di handap mangrupa tabel laju uplink keur kategori-kategori HSUPA nu béda.
After HSUPA the 3GPP is working on further advancing transfer rates. The HSOPA will provide up to 100 Mbit/s for downlink and 50 Mbit/s for uplink.
(not updated)
Some triband (850/1900/2100 MHz) HSUPA devices are alréady available:
Monaco Towers

The Monaco Towers are a residential building complex in Bucharest, Romania consisting of two twin towers completed in 2009 (Tower 1 and Tower 2) standing at 76 m (249 ft) tall with 20 floors each. They share the seventeenth place in the top of the tallest buildings in Bucharest.
The two towers are part of the namesake project in which a shopping centre and residential space including the basement car parking are also included. The two twin residential towers host a total of 304 apartments and are situated above an integrated body of two floors of parking and two floors of retail spaces. The land on which the complex was built sums up to 7,452 m usable space. The gross floor area for each tower is 869.9 m. The apartment floor areas measure 75 m and 81 m.
Odeon Tower

The Odeon Tower (French: Tour Odéon; Monégasque: Turre Odeu̍n) is a double-skyscraper in the Principality of Monaco. It was the first high-rise in the city-state to be built since the 1980s (high constructions had been abandoned due to aesthetic concerns and criticism of overdevelopment). At 170 metres high, Tour Odeon on its completion was the second tallest building on Europe's Mediterranean coast, after Gran Hotel Bali (186m) in Benidorm, Spain. Had Tour Odeon been built in neighboring France, it would have been among that country's 10 highest buildings.
This project from Groupe Marzocco was considered by some to be an important renewal of economic development for the second-smallest country in the world. Its construction was launched in the middle of the economic crisis, in 2009. The building was inaugurated in April 2015.
At the end of the 1980s, Prince Rainier III decided to stop building high rises in Monaco, following the construction of some controversial architectural choices. In 2008 his son, Prince Albert II, decided to abandon a polder project (judged as too expensive and too dangerous for surrounding sealife) and build a new high-rise and reformed polder project instead. Both the complex's design and construction was subject to validation by the Urbanism Department of the Principality, and the Prince of Monaco himself.
The construction of the main high-rise was finally voted by the Monegasque Parliament, the National Council, on February 12, 2009.
The common entrance hall is decorated with wall sculptures of the French artist Mateo Mornar. The private lobby and all the private communal spaces of the tower have been designed by Alberto Pinto.
The building received the High Quality Environmental standard label.
Both the buildings' architecture and the shadows it casts on the cityscape have been criticized since the beginning of the project. In particular, residents of the adjacent French city of Beausoleil have criticized the building for blocking the views and above all diminishing real estate values. An association was created, and the mayor called for discussions between French and Monegasque authorities. The project continued as planned.
Road signs in Angola

Road signs in Angola are heavily modelled on road signs in Portugal, since Angola is a former Portuguese colony. They are regulated in Código de Estrada and conform to the general pattern of road signs as set out in the Vienna Convention on Road Signs and Signals. Despite this, Angola is not a signatory to this convention, but Portugal is.
Road signs in Angola are yet to be harmonised with the traffic signs used in member states of the Southern Africa Development Community since Angola is a member of SADC despite they are transitional in nature. Angola drives on the right.
Road signs in Colombia

Road signs in Colombia are regulated in the Manual de Señalización Vial standard, which is developed by the Ministry of Transport and based on the United States' MUTCD. Many regulatory signs are based on European signs, i.e. the Vienna Convention on Road Signs and Signals, while many warning signs are based on U.S. and Canadian signs, i.e. on MUTCD.
Colombia uses the metric system of measurement and drives on the right.
Warning signs are diamond-shaped as in most of the Americas.
五牛圖

五牛圖為唐代畫家韩滉的作品，是現時存世作品中最早以牛作為題材的紙絹畫。五牛圖先後被宋高宗趙構、元人趙伯昂、趙孟頫及清代皇帝乾隆收藏，乾隆一直將五牛圖收於紫禁城內，直至1900年，八國聯軍侵華，五牛圖下落未明一段長時間。到了二十世紀五十年代，五牛圖才出現在香港的一個拍賣會上，最終由中方以6萬港元購回，為中國十大傳世名畫之一，被譽為「鎮國之寶」，現存於北京故宮博物院 。
《五牛圖》為唐德宗時期的宰相韓滉所畫，圖為設色紙本，紙質為麻紙，長20.8公分，總寬139.8公分，是目前中國最早的紙質動物畫作，已有1300多年的歷史。此圖卷從右至左，一字排開，畫了五頭姿態各異的牛，圖畫中除了五頭牛外，只有一小叢荊棘，沒有其他任何襯景，以這種完全突顯主題的方式來構圖，極其大膽，充份顯示韓滉高超的寫實描繪能力。
韓滉筆下的五牛造型非常準確，筆法簡潔老練，線條勁健有力，將五頭牛不同的體勢姿態，筋肉骨髂，肌理皺摺，甚至口鼻細毛都作了精細的刻畫，生動入微。尤其對五頭牛不同情緒神態的刻畫格外傳神，如畫中最右的一頭老黃牛正伸長脖子倚著荊棘蹭癢，露出舒適愜意的眼神，加之牛角呈彎月狀，將老黃牛酥癢的表情刻畫入骨。又如圖面最左邊那頭佇立不動的牛， 可以看到牠的表情鬱悶，炯炯牛眼似乎正瞪著看畫的人；牛角朝前，有股隨時要鬥爭撒牛氣的倔態。仔細一看，這頭牛的頭上正套著繮繩，是圖中唯一被拴束的牛，其鬱悶心情不難理解。《五牛圖》達到了神形兼備的高超藝術境界，元代的大書畫家趙孟頫盛讚：「五牛圖，神氣磊落，稀世名筆也。」。
2021年6月16日，故宫博物院与北京观唐大有文化创意有限公司合作举办的“故宫《石渠宝笈》绘画数字科技展”首展将于7月2日亮相西安。其中收录了《洛神赋图》、《清明上河图》、《千里江山图》、《五牛图》等。
韓幹

韓幹（約706年—783年），唐代画家，以画马著称，长安（今陕西西安）人，一说蓝田（今陕西蓝田）人，又说大梁（今河南开封）人。
韩幹少年时只是一名酒店的雇工，后来被诗人王维赏识，资助他学画，学成后被召为宫廷画师，初師曹霸，後自獨善。官至太府寺丞。画艺较全面，善画人物画像，尤善画马，重视写生，皇帝命他拜当时画马名家陳閎为师，他不听命，说：“臣自有师，陛下内厩之马，皆臣师也。”由于他重视写生，所以画马超过古人，后代画马名家如李公麟、赵孟頫都曾向他学习，他还画过许多肖像画和佛教宗教画，但传世不多。
牧馬圖，絹本。縱27.5公分，橫34.1公分。國立故宮博物院藏。 淺設色畫，黑白雙馬，胡人騎一而控二。幅上宋徽宗題「韓幹真跡 丁亥御筆」八字。人物與馬俱極生動，徽宗瘦金體書題字亦挺勁，並有南唐御府藏印，為韓幹真跡無疑。
另有玉花駿、照夜白等駿馬圖。
王中军

王中军（1960年11月30日—），又名王忠军，男，满族，北京人，中国娱乐业大亨，收藏家，油画家，北京松美术馆馆长（王中军私人美术馆），华谊兄弟传媒股份有限公司创始人及董事长。
王中军出生于北京的一个军人家庭。童年时代因父属野战部队兵员，故常需随部队调防而搬迁。曾报考中央美术学院，但未能成功。
后来王中军于美国密歇根大学传媒专业毕业。此后又获得纽约州立大学大众传媒专业硕士学位。
1994年，他与其弟王中磊一同创立了华谊兄弟广告公司，持有该公司26.14%的股份。
王中军喜爱收藏油画、雕塑、古董和奔驰等名车。他集中收藏的油画作品主要来自于艾轩、杨飞云、王沂东、袁正阳等当代名家。他个人经常创作建筑、风景、静物、人体等绘画作品。2013年在北京举行了名为《中军和他的朋友们》个人画展，展出了他创作的20幅油画。王中军在画展中表示：“我的画挂到朋友家里都是非常有冲击力的，马云、史玉柱、汪峰、还有宋丹丹都收藏我的画。”
2014年11月，王中军在纽约苏富比拍卖会以约3.77亿元人民币（5,500万美元落槌，加上佣金拍价合计为6,176.5万美元，是中国藏家海外竞拍西方艺术品中的最高拍价）拍下了梵高油画《雏菊与罂粟花》。2015年5月5日，王中军在纽约苏富比以1.85亿人民币拍下了毕加索于1948年创作的油画《盘发髻女子坐像》。
2016年5月15日，他在中国嘉德“大观——中国书画珍品之夜”专场拍卖中，以2.07亿买下北宋文学家曾巩唯一传世墨迹《局事帖》。
2016年，王中军画作《我不是潘金莲》拍出345万，早在2012年他就画出了两张布面油画，分别是80×60cm的《我不是潘金莲之一》和70×60cm的《我不是潘金莲之二》。
洛神

洛神（名为宓妃（fú fēi），又叫作洛嫔）是中国神话裡伏羲氏（宓羲）的女儿，其因为于洛水溺死 ，而成为洛水之神，故稱洛神。
曹魏时，曹植曾经写过一篇赋——《感鄄赋》（感甄赋），即《洛神赋》。因此篇赋，他的嫂子甄氏被认为是洛神转世。
李商隐有诗：《东阿王》——“国事分明属灌均，西陵魂断夜来人。君王不得为天子，半为当时赋洛神。”
东晋著名画家顾恺之绘有传世名画《洛神赋图》。
清明河乡

清明河乡，是中华人民共和国湖北省孝感市云梦县下辖的一个乡镇级行政单位。
清明河乡下辖以下地区：
虹光社区、​长李村、​高庙村、​红心村、​卫星村、​大尹村、​下刘村、​大份村、​子港村、​沿河村、​高河村、​饶港村、​三港村、​桂花村、​张夏村、​方庙村和​官渡村。
嘉定环城河

嘉定环城河又稱嘉定城河，是位於中國上海市嘉定區的環形河流，也是歷史上嘉定縣的護城河。嘉定环城河全长6.5公里，水面面积21.8万平方米，河面上共有16座桥。
嘉定环城河由嘉定縣首任知县高衍孙在任期間开挖。期初嘉定環城河並不是現在的長度。隨著元朝、明朝時期嘉定縣縣城的擴大，環城河的長度也進一步增加。現在嘉定環城河的長度和走向是在嘉靖年间定型。
嘉定环城河內圈沿河岸边铺设宽2.5米的步道，步道全長6.5公里。2018年7月，嘉定城河内圈步道全部貫通。
紅天機

《紅天機》（朝鮮語：홍천기／紅天機，英語：Lovers of the Red Sky），為韓國SBS於2021年8月30日起播出的月火連續劇，由《來自星星的你》張太侑導演與《浪漫的體質》河恩編劇合作打造。此劇講述進入景福宮的絕世美女畫工紅天機（金裕貞飾），和失明但是可以讀懂天空和星座的觀象監河覽（安孝燮飾）及風流倜儻的亮明大君（孔明飾）之間的奇幻愛情古裝劇。雖然是以朝鮮王朝背景為基礎的架空歷史劇，但是里面用了大量的中国古画比如北宋画家文同 《墨竹图》 (1) ，北宋宫廷画家郭熙 《早春图》(2)，北宋李成 的《晴峦萧寺图》 (3)，王冕的《墨梅图》(4)。
香港、東南亞、中東及南非等17個地區由Viu發行，作為Viu Original原創劇集於8月30日起与韓國獨家同步播出。台灣由friDay影音自8月31日起每周二、三上線；自9月6日起更改為每週一、二23:00（UTC+8）。
李公麟

李公麟（1049年—1106年），北宋画家。字伯时，号龙眠居士（「瞑」通「眠」），舒州（今安徽舒城）人。
进士出身，历南康、长垣尉、泗州录事参军，官至朝奉郎。擅画人物、佛道像，吸取历代流派之长，自创一格，多用线描，笔法如行云流水，而不设色，生动地表现了人物的神情意态，人称“白描”；尤精擅画鞍马，常观察群马生活，求其变化，下笔形神兼备。注重写生，画技博取前人之长，承继顾恺之、吴道子等人笔法，在新畫中表達新義。 《十八羅漢渡江圖》畫中人物按未渡者、方渡者、已渡者三組依序進場，人物神態，栩栩如生。李公麟畫作時人評價甚高，宋徽宗曾讚他為當朝最重要畫家。元符三年（1100年）病痹告老，隐居龙眠山，号龙眠居士。
存世作品有《五马图》、《临韦偃牧放图》等。
另外李公麟也擅长考古，对于夏、商以来的铜器和印玺颇有研究，“闻一妙品，虽捐千金不惜。”。
[在维基数据编辑]