davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Lights! Camera! Action! Hosted by Steven Spielberg

Lights! Camera! Action! Hosted by Steven Spielberg is a show attraction located in the New York zone of Universal Studios Singapore at Resorts World Sentosa and the Hollywood zone of Universal Studios Beijing at Tongzhou District, Beijing (under the name Lights, Camera, Action!, featuring Zhang Yimou and Steven Spielberg). The attraction premiered in Universal Studios Singapore on March 18, 2010, and in Universal Studios Beijing on September 20, 2021.
From the main queue line, guests are directed to one of 3 smaller lines which lead to 3 separate rows in the pre-show room. Once inside, Steven Spielberg (Steven Spielberg and Zhang Yimou in Universal Studios Beijing), appears on a video projection screen, gives a brief introduction to the use of sound stages and special effects in movies. A video montage showcasing special effects from various films is then shown, after which the audience is then briefed by Spielberg about the scene they will see on the main sound stage.
Set in an old boating house of New York City a Category 4 Hurricane, which turns into a Category 5 Hurricane batters New York City.
Set in Shanghai, a super typhoon batters Shanghai.
After the pre-show, the audience still keeps to their 3 separate rows, enter the main sound stage, which is modelled after the interior of a boathouse in New York City (Shanghai for the Beijing version). Once the command to roll cameras has been given, a news broadcast will be shown about the hurricane or typhoon, urging the audience to remain calm, the sky (a projection of the NYC or Shanghai skyline outside the boathouse windows) darkens, thunder and lightning fill the room, heavy rain pours through the ceiling, and the audience is immersed in various effects such as strong wind, intense fire, signboards crashing through the roof, the boathouse windows blowing away, movement of the platform they are standing on, and a huge cargo ship (coming from the left in Singapore and right in Beijing) slamming through the boathouse entrance. This part of the show lasts approximately 3 minutes. Once the show is over, the audience exit the sound stage and emerge into the New York zone of the theme park.
Изток (квартал на София)

„Изток“ е един от кварталите на София.
Кварталът има много добра транспортна връзка с цяла София. През квартала преминават главни булеварди като „Драган Цанков“ и „Цариградско шосе“. По булевард „Драган Цанков“ се движат автобуси 413 (Централна гара – Технополис Ж.К. Младост 4) и 67 (Семинарията - кв. Симеоново) . На булевард „Драган Цанков“ се намира Световният търговски център „Интерпред“ и метростанция „Жолио Кюри“. На булевард „Цариградско шосе“ се намира възловата спирка на градския транспорт – „Хотел Плиска“. На тази спирка спират тролеи 3, 4, 5 и 11 и автобуси 73, 76, 84, 184, 204, 213, 280, 305, 604. Срещу хотел Плиска на улица „Николай Коперник“ е спирката и обръщателното колело на автобус 72 (Хотел Плиска – ж.к. Западен парк). Булевард „Цариградско шосе“ продължава извън София като магистрала „Тракия“ и стига до Бургас.
В квартал „Изток“ се намират посолствата на Азербайджан, Ирак, Куба, Северна Македония, Судан, Финландия, Япония, Русия, Германия, Азербайджан, Монголия.
Учебните заведения в квартала са: Софийска професионална гимназия по електроника „Джон Атанасов“, 119 СОУ „Академик Михаил Арнаудов“, СУ „Климент Охридски“, Професионална гимназия по фризьорство и козметика „Княгиня Евдокия“, детски градини и др.
На ул. „Латинка“ 12 се намира къщата на покойния, български художник професор Ненко Балкански. Същата е обявена за къща музей, но вече почти тридесет години от смъртта му тя стои необитаема, заключена и запустяла.
В квартала има три площада: „Капитан Петко Войвода“, „Хосе Марти“ с бюст на Хосе Марти и зелени площи, и площад „Радой Ралин“ със статуя на Радой Ралин.
През квартала преминава Драгалевската река, която в този участък се нарича Новачица.
В квартал Изток се намират хотелите Плиска (***), Парк-хотел Москва (***), Европа (****), Латинка (***) – на ъгъла на улиците „Латинка“ и „Константин Щъркелов“, точно до входа на метростанция „Жолио-Кюри“, и други по-малки хотели.
Изток (квартал на Кюстендил)

„Изток“ е квартал в град Кюстендил.
Квартал „Изток“ се намира в североизточната част на Кюстендил. Разположен е между река Банщица, шосето София-Гюешево и жп.линията София-Гюешево. Кварталът е населен основно от цигани.
В квартала преобладава нискоетажното жилищно строителство. Инфраструктурата е в лошо състояние. В квартала се намират 4-то ОУ „Иван Вазов“, детска градина, полицейски участък.
Изток (квартал на Перник)

„Изток“ е квартал на град Перник, България.
Кварталът е предимно жилищен и е разположен между квартал „Мошино“ на север, парк „Иглика“ и квартал „Ладовица“ на изток и Републикански път I-6 и парк „Изток“ на юг и югозапад. Образува се с разрастването на Перник през втората половина на XX век. Намира се в кметство „Изток“ на община Перник. Населението на квартал Изток е около 30 хиляди души.
Скай Форт

Скай Форт е офис сграда, небостъргач, в българската столица София, която е в строеж. Намира се на булевард „Цариградско шосе“ в близост до метростанция „Интер Експо Център - Цариградско шосе“ и ще бъде една от трите сгради на комплекса София Кепитъл Сити.
Скай Форт ще бъде първата сграда над 200 м и ще стане най-високата сграда в България и на Балканите (с изключение на Истанбул). Тя ще е с обща разгъната застроена площ от 82 000 м, ще има 49 надземни и 3 подземни етажа. Предвидени са 855 паркоместа, плюс още 45 за посетители. След неколкократни отлагания на пусковия срок на сградата, не е ясно кога същата ще бъде завършена.
Освен 36-те офисни етажа небостъргачът ще разполага с кафе на партера, 3 технически етажа и един ресторант на две нива на върха на сградата, където ще има и панорамна площадка за наблюдение. Между ресторанта на върха и площадката за наблюдение ще се ползва панорамен асансьор. Сградата ще разполага с общо 19 асансьора, от които 4 ще свързват партера и подземните етажи, 13 високоскоростни ще обслужват офисните етажи. Ще има и един товарен и още един, който да се ползва при аварийно-спасителни дейности.
Кройдън

Кро̀йдън (на английски: Croydon) е град-сателит и район в южен Лондон и една от 33-те общини, образуващи Голям Лондон. До административната реформа през 1965 г. общината е била част от Графство Съри. Днес Кройдън е най-голямата община на Лондон (с население от 340 хил. души), важен икономически център и един от трите района на града, застроени с високи сгради.
Гъмзиград

Гъмзиград (на сръбски: Гамзиград) е късноримски археологичен комплекс в Тимошко, Източна Сърбия. На територията на комплекса се намират останките от античния град Феликс Ромулиана (на латински: Felix Romuliana). Разположен е на около 11 км западно от Зайчар.
Гъмзиград се състои от останките на късноримския укрепен дворец и същевременно мемориален комплекс на римския император Галерий. Площта му е 6,5 хектара, а изграждането му е поръчано от император Кай Валерий Галерий Максимиан в края на III и началото на IV век. Наричал се е Феликс Ромулиана, по името на майката на императора. Обектът е заобиколен от защитни стени с двадесет кули и обхваща укрепления, включително вестибюли, преддверия, термални бани, подови мозайки, мраморни форми, скулптури и предмети, изработени от розов гранит и зелен порфири от Пелопонес. Дворецът на императора е в северозападната част на комплекса и се състои от базилики, храмове, горещи бани, мемориален комплекс и тетрапилон. Групата сгради е интересна с преплитането на церемониални и мемориални функции.
На един от хълмовете в комплекса са открити останки от укрепление с дворец и други обществени сгради, а на съседния хълм Магура – от гробници (обреден комплекс, включващ два гроба и две гробни могили) и мавзолеи. Архитектурата на императорския комплекс се отличава както с богатството на вложените материали, така и с майсторската скулптурна обработка на архитектурните елементи (колони, капители, стени). Висока художествена стойност има и украсата на двореца – скулптури и мозайки. Особено красиви са подовите мозайки, които по художествено изпълнение и качество на материалите са сред най-значимите в цялата Римска империя. Уникално е пространственото оформление на постройките на укрепения императорски дворец и мемориала.
Според местна легенда от Северозападна България един богат болярин имал три дъщери – Вида, Кула и Гъмза. След смъртта му трите си разделили бащиното имане, между което и обширните му земи. Трите създали свои имения, около които възникнали селища. Най-упорита излязла Вида, на която се паднали земите до Дунав. Кула взела земите по на запад към планината, а тези отвъд Балкана – Гъмза. Днес има три селища, които носят техните имена – Видин, Кула и Гъмзиград.
Драма (село)

Драма е село в Югоизточна България. То се намира в община Тунджа, област Ямбол.
Селото се намира по пътя между Ямбол и Елхово, на разклона към Тенево, след селата Тенево, Маломир и Дряново. Село Драма се намира в подножието на източните Манастирски възвишения. Местността е хълмиста.
Пътят минава по мост над река Калница, извираща от Светиилийските възвишения. На запад от селото се намира село Малък манастир, на север – село Крумово, а на юг е село Пчела, като за трите села се стига по горски пътища.
Гората е широколистна, изгледите по време на пътуването са живописни.
В близост до село Драма, на север и североизток, е имало мини за желязна руда, които в миналото са давали поминък на жителите на региона. Като основен поминък днес е останало земеделието и скотовъдството. В близост до селото има два язовира (Драмския и Пчелския), които се използват за риболов, както и река Калница.
Селището е съществувало през ранния неолит в местността „Мерджумека“. Има археологически проучвания на съвместната българо-германска експедиция под ръководството на професорите Александър Фол и Ян Лихардус.
Селището съществува по време на Първата българска държава под името Драмица, а през турското робство с името Драманли.
Броят на жителите на селото е с тенденция на намаляване.
В центъра на селото се намират две големи сгради: на читалището и училището.
Училище „Иван Вазов“ е построено през 1961 г. Преди това учениците са се обучавали в сграда от две ниски стаи и отделно в една по-висока сграда от една стая. В новото училище се обучават ученици от първи до седми клас. То е на два етажа и за времето си е модерно, има необходимите условия за обучение. През 1980 година поради липса на ученици, училището е закрито.
В миналото интересен живот е имало в читалището. Развивала се е библиотечна, самодейна и театрална дейност. Пред читалището има мраморна плоча с имената на загиналите от село Драма във войните. С постепенно обезлюдяване на селото дейностите в читалището се прекратяват и в сградата на читалището се установява кметството. Традициите, обредите и обичаите в селото са запазени. Възрастните разказват за коледуване, сурвакане, лазаруване.
Огнени кули

Огнените кули (на азербайджански Alov Qüllələri) съставят ултрамодерен архитектурен ансамбъл от три небостъргача в Баку, столицата на Азербайджан. Формата им напомня огнени езици, препратка към герба на града, на който също са изобразени три пламъка. От птичи поглед, структурата на комплекса напомня герба на Азербайджан.
Това са най-високите сгради в цялата страна, станали символ на столицата, които се виждат от всяка нейна точка. По своя дизайн и главно благодарение на вечерното им осветяване, те действително напомнят огромни движещи се пламъци. Издигнати са в западната част на града, на висок хълм с изглед към залива и стария център. Със светлинните си илюминации те осветяват цялата околност.
Кулите са изградени на мястото на бившия хотел „Москва“. Строителството им продължава пет години – от 2007 до 2012 година. Според предвижданията е трябвало да бъде завършено само за 3 години, но заради неблагоприятни климатични условия, срокът е променен. В единия небостъргач са разположени офиси, в другия – жилищни апартаменти, а третият е зает от петзвезден разкошен хотел с 347 номера на стаите.
Общата полезна площ на целия комплекс е 227 000 m, а височината на всяка една от сградите е различна.
Проектът, който е изключително успешен, е разработен от американската компания HOK International, а идеята за кулите е взета от символите на Азербайджан. Изпълнението е осъществено от азербайджано-турската компания DIA Holding.
Фасадите на трите кули са превърнати в гигантски екрани с използването на повече от 10 000 светодиоди с висока мощност. За да се изпълни проектът, Traxon, дъщерна фирма на OSRAM Licht AG, създава мрежа от специални закрепващи устройства. Те са монтирани на вътрешната страна на прозорците, с което се създава илюзия за ленти от светлина. Основното предизвикателство в този проект са вариращите размери на прозорците и изискването максималната пролука между осветителните тела и дограмата да бъде по-малка от 5 cm. Екипът на проекта успява да намали общия размер на необходимите приспособления до 16 различни модулни дължини, които да отговарят на прозоречните отвори.
Фасадите на трите сгради са изцяло покрити с тези LED-екрани, които се включват всяка вечер. Играта на цветове и светлини по тях непрекъснато се прелива и напомня нестабилното движение на огнени езици. Зрелището е изключително ефектно и, като се има предвид и големите размери на небостъргачите, те се превръщат в три огромни факли. Обикновено се излъчват образи на горящи пламъци, но интелигентната система за контрол позволява прости промени, които да дадат възможност за допълнителни анимации и графики при специални събития. Такива са използвани например по време на песенния конкурс „Евровизия“ през 2012 година.
Наталия Киселова

Наталия Василева Киселова е български юрист, преподавател по конституционно право към Юридическия факултет на Софийски университет „Свети Климент Охридски“. Народен представител от листата на БСП – Обединена левица в LI народно събрание, на което е избрана за председател.
Наталия Киселова е родена на 19 юни 1977 г. в Казанлък, Народна република България. Баща й Васил Киселов е лидер на БЗНС „Александър Стамболийски“ в града. Майка й почива рано. Има по-малка сестра. Възпитаник е на Хуманитарна гимназия „Св. Св. Кирил и Методий“ в града. През 2002 г. завършва Юридическия факултет на СУ „Св. Климент Охридски“ със специалност „Право“, и специализации по „Правораздаване“ и „Публична администрация“.
От 2003 до 2005 г. е редовен докторант в катедра „Конституционноправни науки“. От 2005 г. е редовен преподавател по конституционно право в ЮФ на СУ. През 2007 г. защитава докторска дисертация на тема „Парламентарен контрол“.
Между 2006 и 2009 г. е експерт към Постоянната комисия по въпросите на държавната администрация в XL народно събрание. В периода 2010 – 2012 г. е експерт в дирекция „Съвет по законодателство“ в Министерство на правосъдието.
В периода 2016 – 2017 г. е секретар по правни въпроси на президента Росен Плевнелиев.
На парламентарните избори през октомври 2024 г. е избрана за депутат от 23 МИР София от БСП – ОЛ. След като Парламентът не успява да си избере председател в рамките на десет заседателни дни, Киселова е избрана за председател на Народното събрание на 6 декември 2024 година.
Васил Левски (квартал на София)

Квартал „Левски“ е най-старата част от кв. „Васил Левски“ като част от район „Подуяне“. Застроен с къщи още в началото на миналия век. Намира се в североизточните части на столицата. Граничи с ж.к. „Сухата река“ на запад и с бул. „Ботевградско шосе“ на юг. Някои карти посочват и района южно от шосето като част от кв. „Левски“, докато други го водят като част от кв. „Подуяне“.
Комплексът носи името на българския революционер и национален герой Васил Левски, като само няколкостотин метра западно от квартала се намира и спортната база на ПФК „Левски“.
Кварталът се състои от три части – жк „Левски“ – В, жк „Левски“ – Г и кв. „Левски-стара част“.
Те се разделят от булевард „Владимир Вазов“. Квартал „Левски“ е застроен със стари тухлени еднофамилни къщи, строени преди 1989 г., а в зоните „В“ и „Г“ – с панелни блокове от последните модификации на серия Бс-69-Сф, строени през втората половина на 80-те и началото на 90-те години.
Старата част на комплекса, наричана просто кв. „Левски“, граничи на север с ж.к. „Левски“ – В, а най-на север се намира ж.к. „Левски“ – Г. Любопитно е съществуването само на тези две части на жилищния комплекс, но наличието и на други две зони – а именно „Левски“ – А и „Левски“ – Б, се споменава в наредба на СОС от 2008 г. В нея, общите граници на Левски А, Б и В са обозначени като бул. „Вл. Вазов“, ул. „Летоструй“ и ул. „Витиня“ (като „Левски“ – В е посочена за най-източната част на квартала). Според всички градски карти на София обаче това всъщност са границите само на „Левски“ – В, следователно се предполага, че, поради незнайни причини, кварталните зони „А“ и „Б“ в някой момент са били притопени в пределите на „Левски“ – В.
В кв. „Левски“ – Г се намират:
В старата част на кв. „Левски“ се намират:
В момента се изгражда продължението на метролиния М3 от Хаджи Димитър до Левски Г, което се очаква да бъде готово до 2025 г.
Димитър Миленков (квартал)

„Димитър Миленков“ е квартал в източната част на София, в район „Искър“ на Столичната община.
Квартал „Димитър Миленков“ е създаден в рамките на София преди повече от 55 години. Заселен е с бивши жители на трите села – Калково, Шишманово и Горни Пасарел, залети при напълването на язовир „Искър“ през 50-те години на XX век. Населен е предимно от българи и малко роми.
Градоустройственият план на квартала е обнародван в „Държавен вестник“ и влиза в сила от края на 2015 г.
Разположен е северно от последната част на бул. „Цариградско шосе“. Граничи на запад с р. Искър (и през нея с Индустриална зона „Искър“ около жп гара Искър), на север с железопътната линия за Пловдив (и след нея с кв. „Абдовица“). На юг и югоизток от квартала е Миленковото езеро (и после дворцовият парк „Врана“), а на изток са Казиченското езеро и язовир „Казичене“ и след тях село Казичене, през което преминава източният дял от Околовръстния път. Считан е за силно озеленена зона.
Изградени са повече от 360 еднофамилни къщи, голям стадион, складова база. Има нова логистична база, което допринася за бизнеса поради разположението на квартала близо до Летище София и индустриална зона „Искър“.
Кварталът има добри връзки с другите части на града. Обслужва се чрез автобусна линия № 10. Най-близката метростанция „Искърско шосе“, разположена на 2 километра от квартала, е открита на 2 април 2015 г. До нея може да се достигне чрез същата автобусна линия 10. Свързан е с железопътната мрежа чрез гара Искър и жп спирка Дружба (край метростанцията).
За по-висока сигурност е изградено видеонаблюдение и е открит полицейски пост в началото на квартала в края на 2016 г.
Вацлавски площад

Вацлавският площад (на чешки: Václavské náměstí), е централният площад в Прага - столицата на Чехия.
Площадът е наименуван на св. Вацлав I, княз на Чехия, считан за духовен покровител на страната. По-рано се е наричал Конски пазар (Koňský trh), тъй като през Средновековието там са провеждани конни панаири. Преименуван е на Вацлавски (Световацлавски) площад през 1848 г.
Той е сред най-известните и големи градски площади в света. Свидетел е на много исторически събития, демонстрации, празненства и обществени събрания. Площадът е търговски и делови център на Прага, там се намират известни хотели, магазини и кафенета. Средище е на централния столичен квартал Нове Место.
Вацлавският площад по-скоро напомня широк булевард: представлява продълговат четириъгълник с дължина 750 м, ширина 63 м (горе) и 48 м (долу), обща площ 45 хил. м², спускащ се от югоизток на северозапад. Сравняват често площада с парижките Елисейски полета – бул. „Шанз-Елизе“ (с размери 1915 м на 71 м).
Архитектурният ансамбъл на площада с около 60-на сгради се формира през ХІХ-ХХ век. Северозападният край на площада граничи с централния столичен квартал Старе Место. В югоизточния край на площада се извисява величественото неоренесансово здание на Националния музей. В него са поместени:
Пред Националния музей има конна статуя на св. Вацлав, издигната през 1912 г. Около паметника стоят скулптури на 4 други чешки светии: Людмила Чешка, Агнеса Чешка, Прокопий Сазавски, Адалберт Пражки.
Националният музей и паметникът на княз Вацлав I са считани за най-познаваемите символи на Прага.
50.081389, 14.4275
37-о средно училище „Райна Княгиня“

37 средно училище „Райна Княгиня“ се намира в София.
Основано е на 12 декември 1924 г. в тогавашния столичен квартал „Модерно предградие“. То носи името на видната революционерка и национална героиня Райна Княгиня.
Разположено е на бул. „Луи Пастьор“ № 1, в ж.к. „Люлин-10“.
Има мажоретен състав и отбор по хандбал. Доставени са униформи в училището, но не са задължителни. Училището е с прием за 1-ви клас с хореография.
Гимназията разполага с голямо игрище на двора, построено от фондацията на Димитър Бербатов.
Оборище (улица в София)

„Оборище“ е основна, централна улица в София. Името си носи от 1892 г., а преди това се е наричала ул. „Плевенска“ (1883).
Започва в района на ул. „Раковски“ и трасето ѝ преминава от двете страни на храм-паметника „Св. Александър Невски“. Пресича се с основни пътища в София като бул. „Васил Левски“, бул. „Христо и Евлоги Георгиеви“ и достига до бул. „Ситняково“.
Улица „Оборище“ пресича площад „Александър Невски“ с православната катедрала „Свети Александър Невски“.
На самата улица или непосредствено до нея са разположени множество значими обекти, сгради и иституции в София:
На пресечката на ул. „Оборище“ с бул. „Евлоги и Христо Георгиеви“ от двете страни се издигат две сгради с нетипични за българската архитектура готически кули, огледални копия една на друга – къщата на Юлиан Парушев и къщата на Иван Парушев. Проектира ги арх. Никола Лазаров.
Александър Златарски, Софийската улица „Оборище“, София, „Прозорец“, 2009.
Списък на бомбардирани сгради в София

Списък на сгради в София, разрушени или пострадали при бомбардировки през Втората световна война
С фугасни и запалителни бомби са взривени и изгорени хиляди жилищни сгради, разрушен е градският център на столицата, заличени са не просто отделни сгради или квартали, а цели улици и площади като ул. „Търговска“, ул. „Знеполе“, ул. „Дрин“, ул. „Арда“, ул. „Марица“, ул. „Нишка“, ул. „Трапезица“ (днес са оцелели само няколко десетки метра при сегашната статуя на София), ул. „15 ноември“ (на тази дата в 1920 г. е първото заседание на ОН в Женева, днес това име носи друга улица западно покрай Народното събрание загърбила преддеветосептемврийското си „7 ноември“ – денят на победата над сърбите в битката на Сливница, решила Сръбско-българската война в 1885 г.), пл. „Св. Спас“ (пл. „Трапезица“ днес несъществуващ, бил е в началото на бул. „Тодор Александров“), пл. (пасаж) „Св. Никола“ (унищожен, днес тук е пл. „Независимост“), унищожени са големи части от ул. „Леге“, бул. „Дондуков“, бул. „Царица Йоанна“ (сега бул. „Витоша“), бул. „Патриарх Евтимий“, пл. „Патриарх Евтимий“, ул. „Гурко“, ул. „Раковски“, ул. „Цар Калоян“, бул. „Александър I“ (днес улица) и пл. „Александър“, пл. „Бански“ (днес западния край на ул. „Триадица“), пл. „Света Неделя“, ул. „Върбица“, ул. „Балкан“, ул. „Цар Иван Шишман“, ул. „Иван Вазов“, ул. „6-и септември“, ул. „Шипка“, ул. „Шар планина бул. „Фердинанд“ (днес бул. „В. Левски“), ул. „Граф Игнатиев“, пл. „Славейков“, бул. „Христо Ботев“, ул. „Стефан Караджа“, ул.а „Янтра“, ул. „Цар Иван Асен II“, ул. „Веслец“, бул. „Цар Освободител“, пл. „Цар Освободител“ (днес пл. „Народно събрание“), ул. „7-ми ноември“ (днес ул. „15 ноември“), ул. „19 февруари“ (наречена на Букурещкия мирен договор 1886 г., укрепил Съединението на България) пл. „Александър Невски“, ул. „Славянска“, бул. „Княгиня Мария-Луиза“, ул. „Пиротска“, ул. „Денкоглу“, ул. „Лавеле“, ул. „Ломска“ (сега „Вашингтон“), ул. „Цар Симеон“, бул. „Клементина“ (сега ул. „Съборна“), ул. „Сан Стефано“, ул. „Шейново“, ул. „Алабинска“, ул. „Левски“ (днес ул. „Дякон Игнатий“), ул. „Позитано“ и пр. и пр.
Охридско съзаклятие

Охридското съзаклятие е българска конспиративна организация, целяща вдигане на въстание на българите в Западна Македония, съществувала през 1880-1881 година.
Съзаклятието е създадено след Берлинския конгрес, който оставя Македония под властта на Османската империя и неуспеха на Кресненско-Разложкото въстание от 1878-1879 година. В основата на съзаклятието е организаторът на Кресненско-Разложкото въстание митрополит Натанаил Охридски, който пребивава в България и ръководи Охридската епархия чрез митрополитския протосингел архимандрит Дионисий.
Съзаклятието е разкрито през пролетта на 1881 година и властите арестуват много българи от Охрид и охридските села Велмей, Лактине, Годиве, Брежани, Върбяни, Мраморец, Плаке, Лешани и Речица, както и от Битоля и Битолската и Кичевска каза. В Охрид са арестувани 12 души, както и срещу избягалия зет на доктор Константин Робев Иван Паунчев, на 8 юни 1881 година започва публичен процес. Присъстват над 500 души заедно с управителя на Охрид Мехмед Еюп паша, духовни лидери и драгоманите на европейските консулства в Битоля. Подсъдими са:
Обвинителният акт твърди, че те са поддържали връзка с Натанаил Охридски с цел вдигане на въстание в Македония при една предстояща гръцко-турска война. От Илино, Кичевско идва капитан Илия с прокламация на български, който престоява в Охрид три дни и контактува с Константин Робев, Златан Бойкикев, Коста Лимончев и братя Спространови. Подсъдимите съставят прошение, подпечатано с печата на Охридската българска община и 24 селски печата от Охридско, което Белев, Лимончев, Бойкикев и Попов подават до руския вицеконсул в Битоля с молба да им се дадат очакваните пушки. Подсъдимите заявяват, че показанията им са взети след побой.
На 11 юни Зафир Белев, Златан Бойкикев, Коста Лимончев и Христо Попов са осъдени на доживотно заточение в крепост, други са осъдени на 5 години заточение в крепост, а Константин Робев, Яне Атанасов, Христо Боюкли и Атанас Блажев са признати за невинни. Коста Лимончев, Коста Манулов, Наум Филев и Петър Манулов умират в заточение. Кръстан (Кръстю, ? – 1921) и Иван Блажеви или Блажови (1856 – 1927) оцеляват.
Вследствие на разкритията много охридски българи емигрират в Княжеството и Източна Румелия.
Илия Цанов

Илия х.Томакев Цанов е български адвокат, политик, един от водачите на Либералната партия непосредствено след Освобождението на България.
Известен преди Освобождението и като Илийчо ефенди, той участва като адвокат в процеса срещу заловените Ботевите четници (Русе, 1876) и успява да замени смъртните им присъди със заточение.
Той е външен министър по време на Съединението и Сръбско-българската война през 1885 г.
Илия Цанов е роден във Видин на 15 юли 1835 г. в семейството на чорбаджи Тома(ки) Цанов и Екатерина Шишманова (наследничка и носеща кръвта на големия български род Шишманови). Той е по-голям брат на политика Найчо Цанов.
Илия Цанов учи в Свищов, след което работи в османската администрация в родния си град. От 1868 г. е адвокат в търговския съд в София. През 1876 г. е защитник на заловените участници в Ботевата чета и успява да постигне замяната на смъртната присъда на някои от тях, включително на Кирил Ботев – брат на войводата, със заточение.
След Освобождението Цанов първоначално работи в администрацията на Временното руско управление. Той е сред водачите на Либералната партия и е избиран за народен представител в Учредителното събрание (1879), I обикновено народно събрание (1879), II обикновено народно събрание (1880 – 1881), IV обикновено народно събрание (1884 – 1886) и III велико народно събрание (1886 – 1887).
През 1883-1884 г. е дипломатически агент на България в Цариград. От 1884 до 1886 г. е министър на външните работи и изповеданията в правителството на Петко Каравелов. На тази длъжност участва в преговорите за сключването на Топханенския акт през 1886 г.
След идването на Стефан Стамболов на власт, той е арестуван и заедно с Петко Каравелов е хвърлен в затвора, делото му е обругано, а заслугите му към България – отречени. След като бива освободен от затвора, се връща към адвокатската професия, но е твърде болен за да работи активно. Налага се да разпродава бащините си ниви, за да издържа семейството си.
Илия Цанов умира като бедняк в София на 14 март 1901 г. IX Обикновено народно събрание решава да бъде погребан на държавни разноски и на погребението да присъстват всички народни представители.
Елена /Лена/ Илиева Катранова; Кена Илиева Сарафова; Зора Илиева Димитрова; Вана Илиева Бичева и Радан Илиев Цанов
Почетен граждани на град Видин и общината – Общински съвет Видин 04.10.2016 г.
На Илия Цанов е наречена улица в квартал „Люлин“ в София (Карта).
По поръчка на Висшия адвокатски съвет скулпторът Бойко Джакерски изработва паметни плочи с барелефа на Илия Цанов, които са поставени в София пред Националното бюро за правна помощ и в Русе пред административната част на Историческия музей - бившият конак, където са се провели съдебните процеси през 1876 г. срещу Ботевите четници.
Проф Д-р Палангурски, Милко. Слово. сп. Адвокатски преглед 2014/4
Иван Апостоловски

Иван Димитров Апостоловски е български просветен деец от Македония.
Роден е около 1853 година в костурското село Вишени, тогава в Османската империя. Брат е на просветния деец Георги Апостоловски. Заедно с Христо Захариев открива първото българско училище в солунското село Киречкьой през лятото на 1874 година. След оклеветяването им от местните гъркомани пред солунския владика Йоаким, училището е закрито, а двамата учители са арестувани. След ареста Апостоловски открива училището наново, но учителства само десетина дни и е хвърлен в солунския затвор. След освобождението му от затвора заминава за Цариград. През май 1875 година с подкрепата на екзарх Антим I става учител в Лозенград, където учителства десет месеца. През 1876 година за кратко е учител в село Дерекьой, Лозенградско. По подозрение в революционна дейност е задържан в затвора в градчето Бунархисар, след което е преместен в одринския затвор „Ишил капи“. По-късно след амнистия е освободен и отново учителства в Лозенград. През октомври 1877 година отново попада в затвора. Освободен е под гаранция, но през ноември същата година е арестуван и изправен пред военно-полеви съд в Одрин. Осъден е на заточение в Дамаск. По време на заточението получава морална и материална подкрепа от д-р Георги Вълкович. След края на Руско-турската война в началото на 1878 година е освободен.
След Освобождението на България преподава във Варна.
Иван Абрашев

Иван Христов Абрашев, наричан още Охридлията и Аркадаша, е български революционер, участник в Априлското въстание през 1876 година с четата на Таньо Стоянов.
Иван Абрашев е роден през 1844 година в град Охрид. Братовчед е на Христо Пържинов. Баща му е бил псалт и шивач, изпраща го да учи в Темишвар, Австро-Унгария. След това Абрашев заминава за Русе, където се занимава с търговия и влиза в Българския революционен централен комитет. Застрашен от арест, през есента на 1875 година бяга във Влашко, след това прекарва зимата в Белград.
На 24 април 1876 година отива в Турну Мъгуреле, където се включва в четата на Таньо Стоянов. С четата е до разбиването ѝ на 27 май 1876 година, след което бяга на изток заедно със Стоян Енев Шекерджията и стигат до град Ески Джумая. Абрашев влиза в града за хляб, но е предаден и заловен на 5 юни, откаран в Разград, а после в Русе и осъден на заточение в Акия.
От заточение е освободен след амнистията след Руско-турската война. Става адвокат в Тутракан в новобразуваното Княжество България. В Тутракан се жени за сестрата на колегата си Д. Чиплаков.
По-късно се включва в македонското освободително движение и заминава с чета за Македония. Оставя разказ за четата, записан от Никола Обретенов през 1883 година.
Дервент (дем Дедеагач)

Дервент (на гръцки: Άβαντας, Авандас, катаревуса: Άβας, А̀вас) е село в Западна Тракия, Гърция в дем Дедеагач с 497 жители (2001).
Селото е разположено в проход между планините Овчарица (Цопан) от запад и Пеперуда (Вуна Евру) от изток.
Според Анастас Разбойников в 1830 и 1878 година Дервент наброява 250 български къщи, в 1912 – 410, а в 1920 – 301. Според статистиката на професор Любомир Милетич в 1912 година в селото има 320 екзархийски български семейства.
Село Дервент е едно от големите български села в Дедеагачко през втората половина на XIX и началото на 20 век. Има 2 църкви: „Свети Харалампи“, построена в 1860 година и „Свети Георги“, построена в 1800 г. И двете съществуват днес, като първата е изцяло подновена, а втората, макар и реставрирана, е запазила стария си вид.
При избухването на Балканската война в 1912 година 3 души от Дервент са доброволци в Македоно-одринското опълчение.
През февруари 1923 година цялото население на селото е интернирано в Ретимно, на остров Крит за 6 месеца. Там работят предимно като хамали. След заточението се завръщат, но по-късно българите от Дервент са изселени. По времето на тези събития 122 души от селото стават жертва на заточението и на принудителните изселвания. В списъка са включени и загинали в национално-освободителните борби през XX век от селото.
Квинт Цецилий Метел Пий

Квинт Цецилий Метел Пий (на латински: Quintus Caecilius Metellus Pius; † 64 пр.н.е. / 63 пр.н.е.) е римски политик и генерал от 1 век пр.н.е.
Метел Пий е единствен син на Квинт Цецилий Метел Нумидийски, при когото е на служба през 108 пр.н.е. в Африка. Името си Пий (в превод – изпълняващ „задълженията“) получава през 99 г. пр.н.е., когато се застъпва за освобождението на баща си от заточение.
През 89 пр.н.е. е претор, след това промагистрат с военно командване, първо в Самниум. Когато Сула е на изток и Популари вземат властта в Рим, се оттегля в Северна Африка, после в Лигурия, откъдето отива през 83 г. пр.н.е. в Кампания, за да се включи към върналия се в Италия Сула.
През Гражданската война е един от най-важните военачалници на Сула и разбива през 82 г. пр.н.е. до Фаенца в Горна Италия Гней Папирий Карбон и Гай Норбан. Сула го издига затова за Понтифекс Максимус, след като от 97 г. пр.н.е. вече е Понтифекс.
За 80 г. пр.н.е. е консул заедно със Сула, след това е изпратен като проконсул в испанските провинции. Следващите осем години е на Иберийския полуостров и води дълго безуспешно война против бунтовника Квинт Серторий, до 77 г., когато в помощ му е изпратен Помпей. Двамата спират войната едва през 71 г. пр.н.е. и са чествани за победите им в Испания с триумф. Пий печели с похода си против Серторий респекта на римските военни историци, особено на Фронтин, който в книгата си Stratagemata често сочи неговите дела.
Метел Пий умира около 63 г. пр.н.е. Неговият осиновен син е Квинт Цецилий Метел Пий Сципион, който през 52 пр.н.е. става консул.
Иларий Пиктавийски

Иларий Пиктавийски известен и като Иларий от Поатие също и Иларий Поатески (ок. 300-368 г.) е християнски светец, учител на Църквата (или доктор, от лат. ‘doctor ecclesiae’), епископ на Поатие (или Пиктавия, от фр. ‘Poitiers’).
Роден е около 315 г. в Пиктавия, днешния град Поатие в Аквитания. Произхожда от знатно и богато римско езическо семейство. Образование получава в родния си град и по-късно в Бордо. Около 350 г. е Иларий избран и ръкоположен за епископ на родния си град.
Води борба с арианската ерес, която е широко разпространена по негово време. През 356 г. на свикания от арианските епископи събор в Битере Иларий се обявява против откритите ариани, особено против Арлеския епископ Сатурнин, и отказва да осъди Атанасий Велики, като се позовава на постановленията на Сардикийския събор. По искане на арианските епископи император Констанций заповядал на управляващия Галия Юлиан да изпрати Иларий и Тулузския епископ Родон на заточение на Изток във Фригия (Мала Азия). В изгнание прекарва четири години, като не престава да се грижи за запазването на чистотата на православието. През 359 г. префектът му разрешава да участва на Селевкийския събор, където защитава западните епископи от обвиненията им в савелианство. От Селевкия св. Иларий отива в Константинопол и отправя писмо до император Констанций да му разреши да влезе в открит спор с арианите, за да разкрие несъстоятелността на тяхното учение. Молбата му не била удовлетворена, но на Иларий е разрешено да се завърне в родината си и да заеме отново епископската си катедра. След завръщането си в Пиктавия Иларий свиква няколко събора в защита на православието; на тях арианските епископи са осъдени и низвергнати. През 364 г. е свикан събор в Медиолан (Милано) под председателството на Иларий, за да се занимае с положението на тамошния епископ Авксентий, главен представител и разпространител на арианството в Италия. Иларий умира в Поатие през 367 г.
Папа Пий IX го провозгласява за учител на Църквата на 13 май 1851 г. Почитан е от Римокатолическата, Православната, Ориенталските Православни, Лутеранската и Англиканската църкви.
Бранденбургска врата

Бранденбургската врата (на немски: Brandenburger Tor), с първоначално наименование Порта на света, е триумфална арка, символ на Берлин и Германия.
Построена е в периода 1789 – 1791 година, поръчана от крал Фридрих Вилхелм II и изработена по идеен проект на Карл Ланганс в стил класицизъм. Като прототип при изграждането на Бранденбургската врата послужва пропилеят на Атинския акропол на Древна Гърция. Бранденбургската врата е единствената съхранила се от т.нар. градски порти на германската столица.
Фасадната ѝ декорация и аранжимент са дело на Йохан Шадов, който проектира и 6-метровата квадрига, управлявана от римската богиня на победата Виктория под формата на триумфална корона.
След победата на Наполеон Бонапарт над Прусия в т.нар. наполеонови войни френският император заповядва да се демонтира триумфалната корона и да се пренесе в Париж. След битката при Лайпциг и принудителната детронация със заточение на остров Елба на Наполеон, последвала загубата му в битката при Ватерло, триумфалната корона е върната през 1814 г. обратно в Берлин, сдобивайки се с Железен кръст под римския орел от Карл Шинкел, наместо маслиненото клонче в ръката на Виктория.
След победата във Френско-пруската война, армията на обединителя на Германия Ото фон Бисмарк манифестира триумфално на връщане от Париж под Бранденбургската врата.
След идването на националсоциалистическата партия на власт в Германия през 1933 година пространството под арката става сцена на изблик на националистически ентусиазъм.
По време на Берлинската битка в края на Втората световна война в Европа Бранденбургската врата е сериозно повредена. Арката е възстановена напълно през 1956 година, а квадригата с триумфалната корона през 1958 година.
На 13 август 1961 година проходът през вратата от изток на запад и обратно е преграден от Берлинската стена. На 9 ноември 1989 година под напора на политическия вятър на промяната (точно 200 години след началото на изграждането на вратата) пада стената, символизираща желязната завеса и белязала началото на края на Студената война, след което отново проходът през портата на света е свободен.
Германия е отново обединена, като по този начин е символично възстановено достойнството ѝ след загубата ѝ във Втората световна война, ведно с това на германската нация сред свободните народи в света. След падането на Берлинската стена Червената армия напуска Източна Германия.
Българи в Грузия

Българите са малък по численост народ в Грузия. Според преброяването на населението през 2002 година, те са 138 души, или 0.003 % от населението на страната.
По време на руско-турските войни руската императрица Екатерина II заявява че може да приеме християните-бежанци в Руската империя (вкл. дн. Грузия). Български бежанци напускат по Черно море, и с пристигането си получават земи. Там те създават българско селище - Благоево, в което живеели само българи.
Според архивите, през 70-те години на 19 век в Грузия са пристигат два кораба - около 300 души със семействата си. Те били облечени в народните си носии - които самите грузинци описват. Разполагат се на брега на Черно море. Една част се заселва в Сухуми, а друга - в Аджария.
През 1940-те години голяма част от българите и германците се третират като хора от „неблагонадеждна нация“ и са изпращани на заточение.
Численост и дял на българите според преброяванията на населението в Грузия през годините:
През 1996 година в столицата Тбилиси, по инициатива на Райна Белева-Ахалкацишвили е създадено дружество Съюз на българите в Грузия „Възраждане“. Регистрирано е през 1997 година, а последната му пререгистрация е през 1998 година.
Изток

Изток е една от четирите главни посоки на света. Намира се отдясно на наблюдател застанал с лице, обърнато в посока север. Означава се: на български с И, на английски (east), испански (este) и френски (est) с E, на руски с В (восток) и на немски с О (ost).
Изток е посоката, в която Земята се върти около оста си, както и посоката, от която изгрява Слънцето.
Близък изток

Близкият изток е политически термин, с който се обозначават различни географски райони около южните и източни части на Средиземно море – от източната част на Средиземно море до Персийския залив. Близкият изток е трансконтинентален подрегион на Африка-Азия, и в отделни части – Африка. Трите влиятелни култури в региона са арабската, тюркската и персийската. Те имат три генетично различни езици и етноси – араби, тюрки и перси.
Терминът някога се е отнасял за държавите на Балканския полуостров, но в наши дни под Близък изток се разбират държавите от Западна Азия, разположени между Средиземно море и Иран. Близкият изток може да бъде разделен на няколко историко-географски района – Анадол (Турция), Левант (Сирия, Ливан, Йордания, Кипър, Израел и Палестинската територия), Месопотамия (Ирак), Арабия (Саудитска Арабия, Йемен, Оман, Кувейт, ОАЕ и Катар), Персия (Иран) и в някои случаи Задкавказието (Грузия, Армения и Азербайджан).
„Близък изток“ е общо понятие и по тази причина границите не са категорично определени. Обикновено в тази област се включват Бахрейн, Египет, Иран, Ирак, Израел, Йордания, Кувейт, Ливан, Оман, Катар, Саудитска Арабия, Сирия, Турция, Обединените арабски емирства, Йемен и палестинските територии Ивицата Газа и Западния бряг.
Държавите от Магреб (Алжир, Либия, Мароко и Тунис), както и Судан, често са свързвани с Близкия изток, тъй като имат силни езикови, етнически, исторически и културни връзки с него. Африканските държави Мавритания и Сомалия също имат връзки с региона. Въпреки че Кипър е във или близо до Близкия изток, смята себе си за част от Европа и е пълноправен член на Европейския съюз. На изток Афганистан и Пакистан понякога се свързват с Близкия изток.
В някои западни езици се използват две понятия: Близък изток (на английски: Near East) и Среден изток (на английски: Middle East), което внася объркване. Като Близък изток се схващали земите в източната част на Средиземно море, включително Североизточна Африка и понякога Балканският полуостров, докато Среден изток включвал целия Близък изток, Иран и Афганистан. Тази употреба на Среден и Близък изток е остаряла и води началото си от първите модерни западни географи, които са разбирали под Близък изток само близките части на Ориента, които общо взето по онова време са в рамките на Османската империя. След Втората световна война понятието Близък изток се налага по-устойчиво, макар и често двете да се използват взаимозаменяемо.
Международни организации като Световната банка често използват съчетанието Близък изток и Северна Африка (Middle East and North Africa, MENA), което изключва Турция от Близкия изток, но пък прибавя Иран и арабските страни от Южното Средиземноморие: Алжир, Тунис, Либия и Мароко.
Обща информация от CIA: The World Factbook
Krasno selo

Krasno selo (Bulgarian: Красно село [ˈkrasno ˈsɛɫo]) is a district and neighbourhood of Sofia, the capital of Bulgaria, located in the western part of the city. The main thoroughfare in the neighbourhood is Tsar Boris III Boulevard.
Until 1910, Krasno selo was a mahala (neighbourhood) of Boyana. In 1956, it became a district of Sofia, but it had been a suburb of the city since the early 20th century. The name stems from the common noun selo ("village") and the adjective krasno, meaning "beautiful".
After the Second Balkan War and the First World War thousands of families of Bulgarian refugees (mainly from Western Thrace, Vardar Macedonia, Southern Dobruja and the Western Outlands) headed to the large Bulgarian cities in search of a better life. During that period prior to the Second World War Krasno selo, once a satellite neighbourhood, urbanized quickly and accommodated many refugee families, with various parts of Krasno selo today known as the Dobrujan neighbourhood, the Tsaribrod neighbourhood, etc. Architectural elements in the houses of Bulgarian refugees show a nostalgia for their native regions, an example of which is the round tower of a 1929 house reminiscent of the White Tower in Thessaloniki.
The growth of Krasno selo was aided by the geographical importance of the western transport corridor leading to Pernik. One of the first tramways of the Balkans, then known as Knyazhevska, was officially opened on 1 January 1901 along what is today Tsar Boris III Boulevard.
The architecture of Krasno selo is made of mostly residential buildings. The largest portion of residential structures are of the type Soviet era panel buildings. Newer residential buildings date to the period after 1990. These structures are made of brick and are only several stories high. The panel buildings, on the other hand, vary in height from five to over twenty stories.
Krasno Selo is home to the Krasno Selo market. The second largest market is in Borovo quarter. Borovo is located at the end stop of trolley #9.
The 1–12 grade school within the limits of the Krasno selo neighborhood is 142 SOU.
In 2020 Krasno selo metro station was opened as part of Sofia Metro Line 3.
Iztok Čop

Iztok Čop (born 17 June 1972) is a Slovenian rower and Olympic gold medalist.
Čop was born in Kranj, SR Slovenia, and started rowing at the age of 13 in Bled, where Slovenia's best rowing club is located.
Originally rowing in the coxless pairs, Čop finished second in the World Championships in 1991, and won Bronze at the Barcelona Olympics in 1992 with Denis Žvegelj (the first Olympic medal for independent Slovenia). He then switched to the single scull, winning gold at the 1995 World Championship, but came fourth at the Atlanta Olympics in 1996. He then changed to the men's double sculls with Luka Špik, and won the 1999 World Championships, and gold at the Sydney Olympics in 2000, which was the first Olympic gold medal for Slovenia since its independence.
Špik and Čop were the favourites to repeat the victory in men's double sculls at the 2004 Summer Olympics, but finished in the silver medal position.
Špik and Čop came into the 2012 Summer Olympics not as favorites; however, with a strong performance in the semifinals they became contenders for a medal. After taking an early lead and holding it until nearly the 1500 m mark, they lost the lead to the Italians and the later winners from New Zealand. They finished in third position, giving Slovenia its second medal of the Olympics after Urška Žolnir won the gold 2 days earlier.
In 2008 Čop became the fourth Slovenian to compete at five Olympics, after shooter Rajmond Debevec (eight Olympics) in 2000, biathlete/cross country skier Sašo Grajf in 2002, and biathlete Janez Ožbolt in 2006.
Čop lives in Radovljica with his wife Petra and daughters Ruby and Amber.
Olympic Games
Junior World Championships:
World Championships:
SMAS Yab Sukaratu

SMAS Yab Sukaratu nyaéta Sakola Menengah Atas Swasta anu aya di Kabupatén Tasikmalaya. Alamat lengkepna di Jl.Batu Masigit Sinagar, Kalurahan/Désa Sinagar Kacamatan Sukaratu, Kabupatén Tasikmalaya, Jawa Kulon kalawan nomor NPSN 20210769.
Masjid al-Haram

Masjidil Haram (basa Arab: المسجد الحرام) nyaéta salah sahiji masigit di kota Mekkah nu disucikeun jeung pangsucina dina tradisi umat Islam.Masjid ieu ogé jadi tujuan utama para jamaah dina ngajalankeun ibadah haji. Masjid ieu diwangun ngurilingan Ka'bah nu jadi arah pikeun kiblat salat. Masjid ieu mangrupa Masjid panggedéna di dunya.
Imam Besar masjid ieu nyaéta Syaikh Abdurrahman As-Sudais, imam nu katelah dina maca Al Qur'an ku sorana anu merdu jeing Syaikh Shuraim.
Muadzin besar jeung pangséniorna di Masjid Al-Haram nyaéta Ali Mulla nu sorana geus katelah di dunya Islam.
Situs Gua Malawang

Situs Gua Malawang pernahna ± 500 m belah kulon ti SD Wangun nu aya di Kampung Nagrak, Desa Sukawangun. Karakteristik guha ieu mangrupa kumpulan ti kurang leuwih 13 guha. Masarakat disabudeureunna méré rupa-rupa ngaran sebutan kayaning Malawang, Batu Masigit jeung Gorin. Aya hiji sajarah tina ngaran nu dibéré ku masarakat, nyaéta Gorin. Ari Gorin téh nyaéta ngaran wadah cai tina taneuh liat. Kelompok guha ieu diaranan Gorin alatan numutkeun kapanggihna Gorin ku Taryana Kapala SKB Tasikmalaya taun 1993 disalah sahiji wanda arkéologis nu kapanggih mangrupa 13 beulahan.