davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Джип (музикант)

Джиб, псевдоним на Якоб Голдщайн, е български вариететен музикант, автор на песни и хуморист.
Роден е в началото на XX век в Румъния в еврейско семейство. През 1919 година пристига в България. Опитва се да замине при свои роднини в Съединените щати, но не получава разрешение и остава в София.
В столиацта започва да пише хумористични песни, които представя в циркове и развлекателни заведения. През следващите години, с песни като „Аз съм Гошо Хубавеца“, „На курорт изпратих жената“ и „Дете на моите години“, се нарежда сред известните куплетисти на българската вариететна сцена.
След Втората световна война заминава за Израел, където през следващите десетилетия сътрудничи на българоезични вестници.
Певец (село)

Певец е село в Североизточна България. То се намира в община Търговище, област Търговище.
Селото е познато сред турските изселници с названието Aşık Ova (Ашъкова; в превод от турски „Долината на фолклорните певци“)
Певец е село в Североизточна България, намира се между Търговище и Велики Преслав, на около 10 километра от двата града, край река Иреклик.
Много добри почвено-климатични условия за развитие на лозарство. В землището на селото се отглеждат фуражни култури, царевица и пшеница. Все още има площи, които не се обработват.
Налице са археологически данни за селище, населявано през неолита, халколита и прехода към бронзовата епоха, разположено върху платото на 1,5 км западно от селото, на левия бряг на реката. Установени са 2 жилищни хоризонта.
В землището на съседното село Кралево (3 км отстояние от Певец) през 1979 г. е намерено тракийско златно съкровище – Кралевско съкровище, датирано между IV-III век пр.н.е.
Днес за коренното население на селото се смята, че е от така наречените ерлии или хърцои, тъй като използват някои специфични думи със славянски произход. Името „хърцои“ е свързвано предимно с името на старобългарското божество Хърс. Друга теория за понятието се свързва с факта, че са коренното население от полето – „Кърски сой“. В хрониките пише, че хърцоите са преки потомци на родовете последвали големия син на цар Владимир–Расате (Хръсате). Освен хърцои, етнографската група е наричана и ерлии, което означава „местни“ (от турски: yer – място).
Според устните предания през османския период в селото се заселват турски семейства, които много тормозели местните жители. Затова местните хърцои станали недоверчиви към външни хора и новодошлите преселници в селото наричали „гелмета“ (от турски: gelme – „идва“). Характерно за певечани е и тяхната пестеливост, стигаща понякога и до скъперничество.
Численост на населението според преброяванията през годините:
Преброяване на населението през 2011 г.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Кий (певец)

Ким Кибом (роден на 23 септември 1991 г.), по-известен под псевдонима си Кий, е южно-корейски певец, актьор, моден дизайнер и телевизионен водещ.
Роден и израснал в Тегу, Южна Корея, по-късно той отива в Сеул след успешното прослушване в S.M Entertainment. През 2008 година Кий дебютира като член на южно-корейската момчешка група Шайни, които впоследствие се превръщат в едни от най-продаваните музиканти в Корея. Кий е широко признат като певец, но той също се впуска в различни професии, особено като актьор и моден дизайнер.
Булгари

Bulgari S.p.A. (произнася се Булгари) е италианска компания, произвеждаща луксозни стоки (бижутерия, часовници, парфюми, кожени аксесоари) и притежаваща хотели от клас лукс. От октомври 2011 година Булгари влиза в групата LVMH (Moët Hennessy Louis Vuitton) и е сред най-големите бижутерийни компании в света.
Търговската марка на компанията обикновено се пише BVLGARI, чрез традиционната латинска азбука, където буквата „V“ е еквивалентна на съвременното „U“. Седалището на фирмата е разположено в Рим.
Основател на компанията е Сотириос Вулгарис (Σωτήριος Βούλγαρης) от куцовлашкото село Каларитес.
Сотириос започва кариерата си като бижутер в Парамития (Епир, Гърция), където все още може да се види първият му магазин. През 1877 г. заминава за остров Корфу, а след това за Неапол.
През 1881 г. Сотириос се мести в Рим, където през 1884 г. той основава компанията си, отваряйки втория си магазин на Виа Систина. Магазинът на Виа Систина след това е заменен от сегашния флагман – магазин на Виа Кондоти, открит през 1905 г., вече с помощта на двамата му синове – Константин (1889 – 1973) и Джорджо (1890 – 1966).
С основаването на киностудията Чинечита в Рим постоянни посетители на римския бутик Bulgari стават кинозвездите Елизабет Тейлър, Марлене Дитрих, Кларк Гейбъл, Гари Купър, Одри Хепбърн, София Лорен, Роми Шнайдер, Джина Лолобриджида и други
През 1970-те години Bulgari открива първите бутици в Ню Йорк, Париж, Женева и Монте Карло. В продължение на много години компанията поддържа демонстрационна зала в нюйоркския хотел Pierre Hotel.
В началото на 2001 г. Bulgari създава съвместно предприятие с подразделението на Marriott International (в управлението на което се намира Ritz-Carlton Hotel L.L.C.) и създава нова марка хотели от лукс класа – Bulgari Hotels & Resorts. Първият хотел Bulgari е открит в Милано през 2004 г., следват хотели на о. Бали (2006 г.) и в Лондон (2012 г.).
През 2011 г. Bulgari подписва стратегическо обединяване с водещата световна модна група LVMH Moet Hennessy Louis Vuitton SA. Споразумението се състои в прехвърляне на акциите на семейната компания Bulgari към Bulgari SpA LVMH, сделка на обща сума 4,3 млрд. евро.
Велики Болгар

Болгар (на татарски: Болгар или Bolğar), наричан също Велики Болгар (на руски: Великий Болгар) или Булгар/Булгари (Булгары), е разрушен средновековен град на територията на днешна Русия, Република Татарстан, Спаски район. Обект на световното наследство на ЮНЕСКО.
Градът е бил разположен на левия (южен в околностите) бряг на река Волга, на 70 км южно от днешния Казан. Останките от града граничат с посьолок Приволжкий на изток и село Болгар на запад, след което е днешният едноименен град Болгар.
Основан е през VІІІ век и е съществувал до ХV век. Бил е важен град (включително и столица) на Волжка България и на Златната орда (и само на нейния Болгарски улус).
Възниква на стратегическо място – на завой на р. Волга, даващ възможност за контрол на района, а също и удобни брегове за приставане на плавателни съдове.
Поради набези и грабежи от руските земи през ХІІ век столицата на Волжка България е преместена от Болгар в Биляр. През 1236 г. Волжка България пада, страната е опустошена, а Биляр и Болгар са разрушени от монголските орди на хан Бату.
Болгар отново става център на региона. В него е седалището на хан Бату до построяването на новата му столица Сарай Бату. През 1361 година Болгар е опустошен от войските на емир Булат Тимур, отцепник от Златната орда, и е негова столица до смъртта му през 1369 г. Болгар и други волжко-български градове са разрушени от войските на хан Тимур (Тамерлан) през 1395 г.
Болгар се превръща във важен религиозен център. Градът преживява нов разцвет при Златната орда – почти 10 пъти се разширява територията му, увеличава се населението, появяват се монументални постройки. В града са построени каменни здания, частично съхранени и до днес.
През 1431 г. градът е напълно разрушен от войските на войводата Фьодор Пъстри на великия московски княз Василий II Тъмни. Жителите на града го изоставят и той повече не е възстановяван.
След завземането на Болгар от руската държава в околностите му са заселени бедни руски селяни, които превръщат и малкото останало от древния град в руини. Цар Петър Велики издава специален указ за защита на болгарските руини, който е първият закон в закрила на исторически град в Русия.
Тъй като през вековете Болгар има важно религиозно значение, в последвалите по-нови времена е на особена почит сред мюсюлманите в Русия. По времето на Съветския съюз започва поклонение до руините на средновековния Болгар, наричано „Малък хадж“. Това е породено от забраната от комунистическия режим съветските мюсюлмани, включително татарите, да ходят на хаджилък в Мека.
На територията на средновековния Болгар край р. Волга е открит Болгарският държавен историко-архитектурен музей-резерват. Археологическият комплекс с останките от града е обявен за обект на световното наследство на ЮНЕСКО на 23 юни 2014 г.
Шкорпиловци (плаж)

Плаж Шкорпиловци е защитена зона от Натура 2000 по Директивата за местообитанията. Площта ѝ е 5125,65 хектара , a дължината на целия плаж е 11,96 км.
Зоната обхваща територии в землищата на град Бяла и селата Горица, Самотино, Рудник, Старо Оряхово и Шкорпиловци. Под контрола е на Регионалните инспекции по околната среда и водите в Бургас и Варна. В Регистъра на защитените територии и защитените зони в България е с код BG0000100.
Плаж Шкорпиловци е обявен за защитена зона на 4 декември 2007 г..
Целите, с които зоната е обявена за защитена, са свързани със запазване и – при необходимост – възстановяване на площта и естественото състояние на природните местообитания и местообитанията на видове, предмет на опазване в рамките на защитената зона. Тези видове включват бозайници като видра (Lutra lutra), дългоух нощник (Myotis bechsteini), муткур (морска свиня, Phocoena phocoena), малък подковонос (Rhinolophus hipposideros), афала (Tursiops truncatus), пъстър пор (Vormela peregusna).
Брег

Брег (на немски: Breg) е река в Германия, най-дългият приток на Дунав. Извира на височина 1078 m в Шварцвалд, 6 km северозападно от Фуртванген. Изворът на реката е природна забележителност. След 49 km преминава през град Донауешинген и се влива в Дунав.
Брег снабдява с вода близо 291,2 km територия. Извира на около 100 m от вододела Рейн/Дунав. Само на разстояние от 900 m извира Елц, вливаща се в Рейн.
Бели брег (община Враня)

Бели брег (на сръбски: Бели брег или Beli Breg) е село в Югоизточна Сърбия, Пчински окръг, Град Враня, община Враня.
Селото е разположено във Вранската котловина, в подножието на планината Карпина. Отстои на 10 км западно от окръжния и общински център Враня, на 3 км северозападно от село Катун, на югозапад от село Миливойце и на 3,3 км североизточно от село Горни Въртогош.
По време на Първата световна война селото е във военновременните граници на Царство България, като административно е част от Вранска околия на Врански окръг.
Според преброяването на населението от 2011 г. селото има 85 жители.
Данните за етническия състав на населението са от преброяването през 2002 г.
Любомир Цонев

Любомир Цонев е български физик. Инициатор за прилагане в България на фотолуминесцентния метод за датиране в археологията и геологията.
Роден е в София през 1954 г. Възпитаник е на 91-ва гимназия с преподаване на немски език, в класа на Гергина Тончева. Дипломира се във Физическия факултет на Софийския университет.
Работи в Института по физика на твърдото тяло при БАН. Понастоящем заема длъжност ст.н.с. ІІ ст., има научна степен доктор по физика. Работил е в областта на интегрална оптика, дифракционни решетки, термотропни течни кристали, луминесценция.
От 2003 г. мегалитните паметници в България привличат вниманието му в качеството на хоби. В тясна връзка с тях от 2009 г. поема инициатива да се усвои и прилага в България фотолуминесцентният метод за датиране в археологията (печена керамика и мегалитни обекти) и геологията (геологични проби). Методът е предложен във Великобритания през 70-те години на ХХ в., но не се прилага в България.
Цонев е сред създателите на проекта „Балкански мегалити“, заедно с Димитър Колев от Института по астрономия към БАН.
Целите на проекта (формулирани от Цонев и Колев) са:
Цонев е сред най-големите застъпници на позицията, че институциите в България се отнасят немарливо към мегалитните паметници и обекти на територията на страната и че значението им за успешен културно-исторически туризъм се подценява.
През юли 2010 г. Цонев отстоява позицията, че разкопките, извършени на уникална долменна могила в местността Мангъра (Сакар планина), са били прибързани.
Филис Шлафли

Филис Шлафли (на английски: Phyllis McAlpin Stewart Schlafly) е една от водещите жени в антифеминисткото движение в САЩ, защитник на консервативните възгледи и опозиция на модерния феминизъм. Адвокат по професия, със солидно образование от Университета в Уошингтън и Харвард. Представител на републиканците и католик по вероизповедание.
Родена е в Сент Луис, Мисури, САЩ на 15 август 1924 г. Баща ѝ дълго е безработен по време на депресията и се налага майка ѝ да започне работа, докато Филис посещава католическо училище.
Постъпва по-рано в колежа, където за известно време е и модел.
Участва като активист на републиканците и е в листите им.
Първоначална популярност прдобива с книгата, която сама издава „Избор, а не ехо“ по време на президентската кампания 1964 година.
Става активист срещу феминизма през 70-те, като оглавява кампанията "STOP ERA" – "STOP" е акроним от "Stop Taking Our Privileges" (спрете да приемате нашите привилегии" срещу приемането през 1970 на ERA – Резолюция за равни права (Equal Rights Amendment).
Шлафли твърди, че Резолюцията ще отнеме специфичните полови привилегии, които към момента се ползват от жените, включително и ползи „зависима съпруга“ по социално осигуряване, отделни тоалетни за мъже и жени, както и освобождаване от военна повинност.
През 1972 г., когато Шлафли започва кампанията си срещу равните права Резолюцията вече е била ратифицирана от 28 от необходимите 38 държави.
Критиците ѝ виждат застъпничество на Шлафли срещу равните права и ролята ѝ на професионалналист като противоречие.
През 1978 година Шлафли заявява през списание Тайм: „Отменям речи всеки път, когато мъжът ми ми казва, че съм се отдалечила от дома твърде много.“
През март 2007 г. Шлафли в реч в Бейтс колежа в Мейн казва: „С омъжването, жената е съгласие за секс, и аз не мисля, че това може да се нарече изнасилване.“
Шлафли е против хомосексуалните бракове.
Йосиф Обручник

Йосиф играе важна роля в Новия завет. По професия е дърводелец. Известен е под името Обручник, т.е благословен годеник.
След кончината на жена си Саломия, от която има 4 сина и 2 дъщери (Матей 13:54 – 58; Лука 8:20 – 21; Йоан 7:3 – 10), сред които и апостол Яков, брат Господен, първи епископ на Йерусалим, свети Иосиф живеел във вдовство достатъчно дълго време, прекарвайки дните си в чистота. В светото Евангелие неговият свят и непорочен живот е засвидетелстван от следните, макар и кратки, но твърде похвални думи: "А Иосиф, мъжът й, понеже беше праведен" (Мат. 1:19).
Първото от четирите канонични евангелия – на Матей – започва с родословието на Исус Христос (такова съдържа и Евангелието от Лука) и преди Йосиф са изброени многобройни предци, свързани според Библията, с рода на Давид. Целта на тази генеалогия е да бъдат убедени тогавашните евреи, че Исус Христос е пряк потомък на цар Давид („На когото Бог обеща, че няма да липсва мъж от неговото потекло на трона на Израел“.) и така те да се уверят, че той е обещаният им от Бога, чрез пророците, Месия. Същевременно, според Светото писание, истински баща на Исус е Йехова, от когото тя зачева, чрез Светия Дух (това ѝ е съобщено от архангел Гавраил).
Според Библията (Матей 1:19), след като се сгодява за Дева Мария, те не са имали сексуална връзка и тя въобще е девствена, но известно време преди сватбата им, той научава, че е забременяла. Отначало в неведение за същината на случилото се с нея, той решава да я напусне, защото решава, че това ще бъде по-добре за репутацията ѝ. Обаче ангел, изпратен му от Бога го уверява, че грях не е имало и няма защо да постъпва така, а всъщност бъдещата му жена носи в утробата си Божия Син (според Мат. 1:18). Тъй че той се жени за нея и впоследствие известно време живеят в Назарет, Галилея, но във връзка с преброяване на населението, а и на самата бременност на Мария, заминават за Витлеем, Юдея, където именно е предречено, че ще се роди Спасителят. След раждането на Исус, посещават и Йерусалим, където детето им (първородно) е обрязано и ритуално представено пред Бога (според традицията, установена от Мойсей). Обаче, според Библията, става нужда да се укриват от юдейския цар, който планира да убие предполагаемия претендент за трона му, а след това – и от наследника му. Те се подслоняват в Египет, по-късно се връщат в Назарет, а впоследствие са често в Йерусалим.
Изглежда, че Йосиф умира пред разпъването на кръст на Исус в Йерусалим, а вероятно и преди последното му посещение на този град, защото по време на екзекуцията си Христос поверява грижите за майка си на любимия си ученик (който най-вероятно е Йоан Богослов). Погребан е в гробницата на родителите на Дева Мария Йоаким и Ана, където има легенда, че е погребана и самата Богородица.
В България има няколко храма, посветени на Свети Йосиф. Всички те принадлежат на Католическата църква:
Татяна Лолова

Татяна Желязкова Лолова е българска театрална, филмова и телевизионна актриса. Известна е главно с комедийните си роли в киното, театъра, телевизията и радиото.
Родена е на 10 февруари 1934 г. в град София. Майка ѝ е от руско-украински произход, а баща ѝ Желязко Лолов е счетоводител, а неговият братовчед и съименник е известен театрален актьор в Пловдив.
Лолова завършва актьорско майсторство през 1955 г. в класа на професор Стефан Сърчаджиев. Следва заедно с Ицхак Финци, Григор Вачков, Никола Анастасов и други забележителни актьори.
През 1955 – 1956 г. играе в Драматичен театър „Сава Огнянов“ в Русе. През 1957 г. става първата актриса, официално назначена в новоформираната трупа на Сатиричния театър, където играе до 1976 г. Между 1977 и 1989 г. е в Театър „София“, след което се завръща в Сатиричния театър през 1989 г.
Играе и на сцената на Театър 199, където отбеляза 10 години на хитовия моноспектакъл Duende по текстове на Румяна Апостолова, Лорка и др., режисьор Съни Сънински – в историята са записани над 300 изиграни представления в България и чужбина. Лолова играе в спектакъла до 2017 г. В Театър 199 също играе в постановките „Старомодна комедия“ от Алексей Арбузов и „Нищо не помня“ от Артър Милър. Нейните отпечатъци могат да бъдат видени на Стената на славата пред Театър 199.
Тя е актриса с широк диапазон на комедийно-сатиричното изображение – от фарса и буфонадата до гротеската и сатирата. Въпреки хиперболата и иронията, използвани от нея при изграждането на образите, те са правдиви и въздействащи. Играе Агафия Тихоновна („Женитба“, Н. В. Гогол), Татяна Алексеевна („Юбилей“, А. П. Чехов).
Член е на Съюза на българските филмови дейци (1987). Написва автобиографичната книга „1/2 живот“.
Омъжена е 4 години за хидроинженера Евелин Монев преди техния развод.
Лолова е омъжена за Светослав Светославов от 1963 до смъртта му на 26 декември 2018 г. Двамата са родители на Сава Светославов.
На 22 март 2021 г. малко след 21 ч., Татяна Лолова почива на 87-годишна възраст от мозъчносъдово заболяване след излекуване от инфекция с Ковид-19 в софийска болница Пирогов.
Погребана е в алеята на творците на Централни софийски гробища.
List of G.E.M. live performances

Chinese and Hong Kong singer-songwriter G.E.M. held her first solo concert in 2008. Since 2011, she has embarked on four world tours for a total of over 235 shows. Her first concert tour, billed as the Get Everybody Moving Concert, began with three consecutive shows at the Hong Kong Coliseum in May 2011, making her the youngest singer to have held a solo concert at the venue. It continued with performances in Asia, Australia, and North America for a total of 14 shows.
She expanded the scope during her next tour, with the X.X.X. Live Tour spanning 73 shows across Asia, Oceania, North America, and Europe. It attracted over 800,000 people in total. G.E.M.'s third world tour, the Queen of Hearts World Tour, began in April 2017 and spanned 48 shows in Asia, Oceania, and North America. Due to the termination of her contract with Hummingbird Music in March 2019, however, the tour was cut short and concluded in Kaohsiung, Taiwan the following month.
Her next world tour, the I Am Gloria World Tour, began in December 2023 in mainland China and broke numerous records, including the largest and the most-attended tour by a Chinese female singer. It saw major financial success, grossing US$424 million (HK$3.3 billion) in ticket revenue across 86 shows by March 2025, becoming the highest-grossing tour by an Asian female artist and the fourth highest-grossing tour by a female recording artist of all-time, surpassing Madonna's Sticky & Sweet Tour.
G.E.M.'s concerts have received positive reviews from various publications including The Straits Times, who during her second world tour in 2015, praised her as "powerful singer" who also showcases "her musicality on the guitar, drums and piano". Her concert at the Singapore National Stadium in March 2025 became the highest attended show by solo female Mandopop singer in the venue's history, attracting approximately 42,000 people.
Military brace

The military brace is a body posture, sometimes known as scapular posterior depression or the costoclavicular maneuver. It is a modification of standing at attention that is primarily used in military schools. It is also used in the diagnosis of costoclavicular syndrome and thoracic outlet syndrome.
The position is described as first standing in a relaxed posture, with the head looking forward, then depressing and retracting the shoulders as if standing at attention, extending the humerus and abducting it 30 degrees, and hyperextending the neck and head. A more informal description is to lie down on the floor on one's back and try to touch the floor with the back of one's neck, which will force one's chin down; and then to attempt to imitate that position whilst standing up or sitting.
In addition to this, at The Citadel and The Virginia Military Institute, the arms are to be tucked in to the side of one's body, eliminating any space between the arms and the torso, and the shoulders are to be thrust back, with the shoulder blades as close to touching in the center of the back as possible.
Military brace has caused Erb's palsy in some military school cadets.
Splooting

Splooting is lying in a spread-legged, prone posture. It is typically performed by four-legged mammals such as dogs and squirrels when they wish to relax or cool down. It may also be known as frogging or pancaking.
Dogs may adopt this position to relax, stretch and relieve pressure on the spine. It is especially easy and natural for young, flexible dogs and dogs with short legs such as corgis.
Because dogs cannot cool themselves efficiently by sweating, they may use this position to cool their bodies by hugging a cold surface such as stone or tile.
Many squirrels have been noticed splooting on hot days. Such observations have increased as a result of global warming and as it has become easier to share pictures on social media.
Other animals which have been observed splooting include bears, cats, rabbits and marmots.
Mitko Dimitrov

Mitko Dimitrov (Bulgarian: Митко Димитров; born 1953 in Dimitrovgrad, Bulgaria) is a prominent Bulgarian businessman. As the owner and CEO of the Payner music company promoting pop-folk music, Dimitrov belongs to the group of the most successful entrepreneurs from South-East Europe region. He has discovered and brought to fame many modern stars of the Bulgarian pop-folk music scene.
Dimitrov is a graduate of the Engineering Faculty at the Technical University of Varna. During the Zhivkov era he worked as a mechanical engineer and later as a chief engineer. In 1990, he started his company Payner. In 2007 Dimitrov announced that he would run for the municipal councilor on the lists of the GERB party in his family town of Dimitrovgrad. However, after the objection of the party leader Boyko Borisov, Dimitrov withdrew his candidature.
On the Waterfront (festival)

On the Waterfront was an annual outdoor music festival held in downtown Rockford, Illinois on Labor Day weekend. The festival featured local and national performers in various genres including rock, country, alternative rock, hip hop, and punk rock, as well as food vendors and craft booths.
On the Waterfront was founded in 1983, during an economic downturn in Rockford, when city officials approved $15,000 in financing for a celebration of the city's 150th anniversary.
The annual On the Waterfront Festival went on to become Illinois’ largest music festival, covering nearly 30 city blocks with over 100 performers across seven music venues. The festival included special events, attractions, and venues, as well as over fifty food booths.
The last On the Waterfront festival was held in 2012, ending its 29-year run with a downsized version of the event. Only 51,000 three-day passes were sold in 2012, compared to nearly 80,000 at the festival's peak. After several years of deficits, the festival had accumulated more than $340,000 in debt, and city organizers cited rising costs of security and talent as reasons for the event's cancellation.
42°15′34″N 89°03′52″W﻿ / ﻿42.25944°N 89.06444°W﻿ / 42.25944; -89.06444
Halifax Busker Festival

The Halifax Busker Festival is an annual event held by Premier Entertainment Group in Halifax, Nova Scotia on the Halifax Waterfront showcasing talent from buskers around the world. The festival runs for 6 days during the Natal Day long weekend in July and August. The festival was founded in 1986 as Halifax Busker Festival. Admission to the festival is free but audience members are encouraged to tip performers. The official website for the festival allows people to tip performers via an online link.
In 2020, the event was held entirely online due to the COVID-19 pandemic. It was cancelled in 2021 due to the ongoing pandemic, replaced instead by in-person performances by local musicians and magicians. The full, live festival resumed in 2022 (when it ran 27 July–1 August), and has continued yearly since, running 2–7 August in 2023, and 31 July–5 August in 2024.
Gregorio (película)

Gregorio es una película peruana del año 1984 dirigida por el Grupo Chaski, fundado en 1982 por Alejandro Legaspi, Stefan Kaspar, Fernando Espinoza, Fernando Barreto y María Barea.​ Es protagonizada por Marino León de la Torre.
En 2019, se anunció la restauración de las películas Gregorio y Juliana a manos de Guarango, y su posterior reestreno en el Festival de Cine de Lima.​
Gregorio es un niño provinciano que migra con su familia desde un pequeño pueblo en los Andes a la capital. En Lima vive el choque cultural entre el mundo andino y el caótico y violento mundo urbano.
El padre de Gregorio decide abandonar su pueblo para buscar una vida mejor en la ciudad. Tras conseguir trabajo, llama al resto de la familia (Gregorio y su esposa) pero, al poco tiempo pierde su empleo y se enferma. Sin casa, los tres se ven obligados a participar en una invasión en Villa El Salvador. Establecidos ahí. al poco tiempo su padre muere. Después de su muerte, Gregorio se ve obligado a trabajar en las calles como lustrabotas. Al principio, se mantiene cercano a su madre; sin embargo, cuando esta comienza una nueva relación con un vecino de su barrio, Gregorio se siente traicionado y se distancia de ella. Entonces, se une a un grupo de niños que viven juntos en un tranvía abandonado: Chollo, Tachuela, Retacito y Gitano, quienes trabajan como artistas callejeros, a la vez que cometen hurtos. En su compañía, Gregorio incursiona en el lado delictivo de la vida en las calles.
Augusto Malavé Villalba

Augusto Malavé Villalba (Carúpano, Venezuela, 1 de septiembre de 1904 - Roma, Italia, 22 de mayo de 1977) fue un zapatero, sindicalista y político venezolano, destacado en crear y defender derechos a los trabajadores.​
Fue hijo de Pedro Malavé y de Isabel Villalba. No pudo asistir a la escuela por lo que tuvo que ser autodidacta y desde muy pequeño aprendió el oficio de zapatero, desde los doce años trabajó en ello. En el año de 1924 funda en Carúpano un periódico de tono satírico, Cirilo Alberto, el periódico es cerrado y Malavé es encerrado durante dos años. En 1929 se traslada hacia Caracas aún ejerciendo como zapatero, allí conoce a José Toston con quien establece las bases para crear el Sindicato de Zapateros Manuales en 1932. En 1934, funda la Cooperativa de Zapateros, a partir de aquí empieza su incursión como activista político.
En febrero de 1936, funda la Federación de Trabajadores del Distrito Federal. En marzo del mismo año, junto a Salvador de la Plaza y Miguel Acosta Saignes, funda el Partido Republicano Progresista (PRP). El 26 de abril es detenido al salir de una reunión un grupo de 17 promotores del PRP, entre los que se encontraban Augusto Malavé Villalba y Ernesto Silva Tellería.​ En noviembre, participa en la fundación de la Confederación Venezolana del Trabajo (CVT) donde ocupa el cargo de secretario de educación y problemas culturales.​
Malavé Villalba es incluido en el decreto de expulsión del 13 de marzo de 1937,​ exiliándose en México hasta 1939 donde abre un taller de zapatería y se une al movimiento sindical y político mexicano, fundando, junto con Vicente Lombardo Toledano, la Confederación de Trabajadores de América Latina (CTAL). De regreso a Venezuela reinicia actividades clandestinas en el seno del Partido Democrático Nacional. El 13 de septiembre de 1941, firma el Acta Constitutiva que transforma al PDN en Acción Democrática y asume el cargo de secretario general de la Federación de Trabajadores del Distrito Federal y estado Miranda. Después del golpe de Estado en Venezuela de 1945, desempeña la presidencia de la Junta Pro-Vivienda que emprende la construcción, en Caracas, de los barrios obreros de Los Cujicitos, Cútira y Lídice. Diputado por el estado Sucre y vicepresidente de la Asamblea Nacional Constituyente de Venezuela de 1946, logra incorporar en la Constitución Nacional el capítulo referente a las garantías sociales. Tras el golpe de Estado en Venezuela de 1948 se exilia en Cuba y Costa Rica. Asiste en Londres a la fundación de la Confederación Internacional de Organizaciones Sindicales Libres (CIOSL) y en México, a la creación de la Oficina Regional Interamericana del Trabajo (ORIT). Regresa a Venezuela tras el golpe de Estado en Venezuela de 1958, es elegido diputado por el estado Sucre y asume la primera vicepresidencia de Acción Democrática.​
Michael Schwab

Michael Schwab (9 de agosto de 1853 - 29 de junio de 1898) fue un estadounidense de origen alemán, dirigente obrero y uno de los acusados en el incidente de Haymarket.
Schwab nació en Bad Kissingen, Franconia en Alemania, de oficio encuadernador de libros. Emigró a los Estados Unidos en 1879 y vivió en Chicago, Milwaukee y en el oeste de los EE. UU. antes de radicarse de forma definitiva en Chicago en 1881.
Schwab se hizo activista aún antes de haber ingresado a los Estados Unidos, escribiendo artículos para algunos periódicos alemanes radicales. Se unió al Partido Socialdemócrata alemán en 1872. En los EE. UU. participó en los movimientos por los derechos de los trabajadores, uniéndose primero al Socialist Labor Party y luego a la International Working Persons Association. Fue redactor y coeditor del Arbeiter-Zeitung (Chicago), un periódico anarquista de inmigrantes alemanes. Tuvo una participación importante en el movimiento en favor de la jornada laboral de 8 horas.
En la noche del 4 de mayo de 1886, Schwab abandonó la oficina del Arbeiter-Zeitung, y se dirigió al mitin de Haymarket para encontrarse con su editor asociado, August Spies. Al no encontrarlo habló con su cuñado, Rudolph Schnaubelt, que luego fue acusado de arrojar la bomba. Schwab arguyó que había estado en Haymarket por no más que 5 minutos. Luego fue a hablar en un mitin de obreros en Deering Reaper Works en la esquina de las calles Fullerton y Clybourn, en Chicago. Aquí permaneció mientras era arrojada la bomba, y finalmente se fue directo a su domicilio.
Schwab fue arrestado con otros seis manifestantes de Haymarket, mientras que Albert Parsons se presentó voluntariamente. En el juicio fue acusado y sentenciado a muerte junto con sus compañeros, mientras que Oscar Neebe fue sentenciado a 15 años de prisión. Schwab escribió al gobernador de Illinois Richard James Oglesby por clemencia y el 10 de noviembre de 1887, Oglesby conmutó su sentencia junto con la de Samuel Fielden, por prisión perpetua. Estuvo convicto por 6 años en la penitenciaría de Joliet antes de ser perdonado con los otros dos imputados por el gobernador de Illinois, John Peter Altgeld el 26 de junio de 1893. Luego de su liberación, continuó escribiendo para el Arbeiter-Zeitung y abrió una zapatería en la que también vendían libros sobre reivindicaciones obreras, pero su salud estaba muy deteriorada por sus años de prisión y el negocio fracasó.
Schwab murió de una enfermedad respiratoria contraída en la prisión de Joliet, el 29 de junio de 1898. Está enterrado en el cementerio alemán Waldheim junto con los otros siete mártires de Chicago.
Fernando Cerón

Fernando Cerón Córdova (Ambato, 1989)​ es un sociólogo, gestor cultural y activista por los derechos LGBT ecuatoriano.​ Es el actual presidente de la Casa de la Cultura Ecuatoriana, cargo al que fue elegido para el periodo 2021-2025.​
De adolescente fue influenciado por las ideas de izquierda de su abuelo, quien fue un líder sindicalista. Cuando cursaba el último año de educación secundaria, fue expulsado de su colegio por realizar grafitis. A los 16 años creó junto a otros jóvenes el colectivo cultural Pandemonium, en el que realizaban protesta social por medio del arte callejero y la literatura.​
Tras graduarse del colegio viajó a Quito y cursó la carrera de sociología en la Pontificia Universidad Católica del Ecuador, en la que participó en proyectos teatrales, literarios y artísticos.​ Como sociólogo, trabajó como investigador de la memoria histórica de las poblaciones Kichwas de Ecuador.​
En agosto de 2015, fue parte de la toma de la Basílica Catedral de Ambato organizada por poblaciones indígenas como forma de apoyo a la Confederación de Nacionalidades Indígenas del Ecuador (CONAIE). Cerón actuó como vocero de los protestantes y afirmó que buscaban respuestas por parte del gobierno nacional a una serie de demandas presentadas por la CONAIE.​
En 2017, fue elegido director del núcleo de Tungurahua de la Casa de la Cultura Ecuatoriana. Al contar con 27 años, esto lo convirtió en el director más joven de la historia del núcleo de Tungurahua.​
El 30 de agosto de 2021, Cerón fue elegido presidente nacional de la Casa de la Cultura Ecuatoriana de entre seis candidatos. Entre las propuestas de su lista se encontraba trabajar por la profesionalización de los artistas ecuatorianos,​ la descentralización de los recursos de la entidad y la apertura de la Casa de la Cultura a grupos tradicionalmente excluidos, entre ellos personas indígenas, afrodescendientes, pertenecientes a tribus urbanas y a diversidades sexuales.​ Una vez posicionado en el cargo, Cerón denunció la existencia de personas incluidas en la nómina de trabajadores de la institución que no realizaban trabajo alguno, además de otras irregularidades en la administración, como uso de espacios para fines particulares.​
Cerón se identifica como parte de las poblaciones LGBT.​ En su faceta como activista por los derechos de las diversidades sexogenéricas, ha sido parte de los colectivos la Bola Minoritaria, Ambato Dispar, Colectivo Independiente de Derechos Humanos y Colectivo Visión y Diversidad.​
También ha realizado activismo ecológico. Fue parte de la organización Geo Juvenil y del colectivo Yasunidos.​
María Jacinta Almeida

María Jacinta Almeida (f. Quito, 27 de junio de 2020) fue una comerciante y activista transgénero ecuatoriana. Como parte de la Asociación Coccinelle, luchó para alcanzar la despenalización de la homosexualidad en Ecuador, objetivo que se cumplió el 25 de noviembre de 1997. Décadas después se unió a otras cuatro activistas transgénero y demandó al Estado por delitos de lesa humanidad cometidos contra miembros de la comunidad LGBT durante las décadas de 1980 y 1990.​​
A los 18 años de edad se mudó a la ciudad de Quito,​ donde empezó a trabajar desde 1979 como vendedora informal de productos variados en el sector de La Marín. Según afirmó en un reportaje recogido por el diario local El Comercio, fue la primera persona abiertamente LGBT en trabajar como comerciante en las calles de Quito.​
Durante el gobierno del presidente conservador León Febres-Cordero Ribadeneyra (1984-1988) fue víctima de represión policial por parte de los Escuadrones volantes debido a su identidad de género.​
Participó activamente como parte de la Asociación Coccinelle en la campaña por lograr la despenalización de la homosexualidad en Ecuador, que alcanzó su meta gracias a un dictamen del Tribunal Constitucional emitido el 25 de junio de 1997 en el que declaró inconstitucional el primer inciso del artículo 516 del Código Penal, que tipificaba la homosexualidad como delito.​
Décadas más tarde fue una de las principales promotoras de la formación del colectivo Nueva Coccinelle, que reunió a antiguas integrantes de la asociación original y del que Almeida se convirtió en vicepresidenta. Desde el colectivo, Almeida inició una campaña para encontrar más personas LGBT sobrevivientes de represión policial que quisieran narrar sus experiencias.​ El 17 de mayo de 2019, Almeida y otras cuatro integrantes de Nueva Coccinelle presentaron una demanda por crímenes de lesa humanidad contra el Estado ecuatoriano por las violaciones a los derechos humanos contra miembros de la comunidad LGBT durante las décadas de 1980 y 1990 y que fueron recogidos por la Comisión de la Verdad en un informe detallado desde 1984 a 2008.​​
Falleció el 25 de junio de 2020 debido a problemas pulmonares causados por su trabajo como comerciante. Al momento de su muerte, la demanda que había planteado al Estado con el resto del colectivo aún no había obtenido resultados.​​
David Rodas Maldonado

David Rodas Maldonado (Machala, 19 de mayo de 1916 - 23 de febrero de 2001). Fue un escritor e historiador ecuatoriano, cuya obra comprendió monografías y libros sobre la historia y geografía de los cantones de la provincia de El Oro, por lo cual que la municipalidad de Machala en el año 1994 le concedió la dignidad de cronista vitalicio de la ciudad y la provincia de El Oro.
Sus padres fueron David Rodas Cuervo y Mercedes Maldonado Castro.​ Tras quedar huérfano durante la infancia, se dedicó con sus hermanos al comercio informal, lo que no impidió su autoeducación. Posteriormente ejerció ciertos cargos burocráticos, tales como: administrador del ferrocarril Puerto Bolívar-Arenillas-Santa Rosa, secretario de la Intendencia de Policía de Machala y de la Gobernación.
Fue uno de los fundadores de la Radio Cultural Machala en 1956, y fue redactor de varios periódicos como El Nacional y Estrella orense. En el año de 1982, junto a otros historiadores funda la Sociedad Historiográfica de El Oro.
Tras la Guerra peruano-ecuatorianase creó la Junta de Reconstrucción de El Oro, creada con la finalidad de rehabilitar a la provincia, en la cual participó David Rodas como secretario. Durante este proceso, sus aportes investigativos e informes técnicos contribuyeron al financiamiento de la construcción del sistema de riego de El Oro, mismo que se mantiene hasta la actualidad.
Sirvió por 39 años a la municipalidad de Machala, en más de 10 administraciones municipales, como consultor historiador y trabajó en la recopilación, redacción y edición de hechos históricos de la ciudad y la provincia. Incursionó en la poesía y promovió el teatro, la música y la radio, fue además uno de los precursores de la narrativa oral machaleña en diversos eventos culturales, actividades que le hicieron merecedor de ser nombrado miembro fundador de la Casa de la Cultura Ecuatoriana núcleo El Oro.
Entre sus obras más importantes tenemos:
Limpiabotas

Un limpiabotas, lustrabotas, lustrador o bolero es una persona que se encarga de limpiar y lustrar el calzado de eventuales clientes utilizando betún para calzado. Tradicionalmente lo ejercen personas del género masculino y muy frecuentemente niños. Aunque el rol es desaprobado en diversas latitudes del mundo, constituye el medio de manutención de familias de condición precaria en diversos países.
Algunos limpiabotas ofrecen el servicio adicional de reparación de calzado y sastrería.
Personalidades destacadas en la historia comenzaron su vida ganando el sustento desempeñándose como limpiabotas, incluyendo cantantes, actores, futbolistas, comunicadores y políticos (sobre todo presidentes).
El betún para calzado se conoció como producto comercial hasta principios del siglo XX, pero durante el siglo XIX los limpiabotas ofrecían sus servicios por las calles, particularmente en las grandes urbes del Reino Unido.
Este oficio es muy común en varios países en la actualidad. El salario que pueden llegar a ganar como limpiabotas es muy variable pero es una proporción significativa del ingreso familiar, en especial si el padre de familia ha muerto o está imposibilitado para trabajar. En Afganistán muchos niños trabajan como limpiabotas en sus tiempos libres y posiblemente ganen unos afganíes ( £1 aprox.) diarios. Muchos niños de la calle basan su sustento en desempeñarse como lustrabotas como único medio de ingreso o en el peor de los casos limpiando o lavando parabrisas en las calles entre vehículos en circulación.
En algunas partes los servicios de un limpiabotas son requeridos obteniendo licencias para trabajar legalmente. En agosto del 2007 los limpiabotas de Mumbai en la India fueron retirados de las estaciones de ferrocarril debido a "irregularidades financieras". Cada asociación de limpiabotas fue requerida en la renovación de su licencia, lo que preocupó a muchos el perderla ante un rival.
Algunos personajes prominentes que en alguna etapa de su vida fueron lustrabotas:
Los limpiabotas han sido referidos en:
Martín Coria

Martín Coria (Santiago del Estero; 11 de marzo de 1952) es un actor de cine, teatro y televisión, director, productor y dramaturgo argentino.
De chico y cebando mates durante la filmación de una película protagonizada por Diana Ingro y dirigida por Armando Bó en Santiago del Estero, fue aconsejado por este último para dedicarse a la actuación y venir a Buenos Aires. Fue entre otras cosas lustrabotas. Luego lo conoce a José Marrone quien le presenta a un hombre que lo lleva a Grandes valores del tango donde cantó Cuartito azul.​ Coria estudió de muy joven actuación en el Instituto Universitario Nacional de artes dramáticas teniendo como premio un contrato por un año la comedia nacional. Sus compañeros del mismo y de otros años en el instituto fueron Leonor Benedetto, Roberto Carnaghi, Ana María Picchio, Cristina Murta, Lorenzo Quinteros, Ulises Dumont, Tony Vilas, Edda Díaz, Carlos Perciavalle, Gabriela Gili, Stella Maris Closas y Antonio Gasalla. Tuvo como profesores a María Rosa Gallo y Saulo Benavente.​
Comenzó en cine en 1972 con la película Operación Masacre en el rol de un policía, dirigida Jorge Cedrón, protagonizada por Norma Aleandro y Carlos Carella. Trabajó en más de cuarenta películas, siempre con roles de reparto, entre ella se pueden destacar Los traidores, Proceso a la infamia, Sentimental (requiem para un amigo), La casa de las siete tumbas, Camila, La noche de los lápices, Expreso a la emboscada, El caso María Soledad, Eva Perón y Gallito ciego. Trabajó bajo la dirección de grandes directores de la talla de María Luisa Bemberg, Héctor Olivera, Sergio Renán, Raymundo Gleyzer, Pedro Stocki, Juan Carlos Desanzo, Santiago Carlos Oves, Jorge Cedrón, Pablo Solarz, entre muchos otros.​
La televisión le brindó un espacio donde pudo lucirse en papeles generalmente de villanos. Intervino en ciclos como Los especiales de ATC, Como pan caliente, Alén, luz de luna, Cara a cara, Yago, pasión morena, Culpables, Mil millones, Casados con hijos, Padre Coraje, Cabecita y Los Simuladores.​ Se hizo recordado también por sus papeles en Más allá del horizonte y en Naranja y media.​
En teatro se lució en piezas como Barranca abajo, El zorro y el tesoro de la montaña azul, Nunca será igual con otro, De organitos y loros y Uno nunca sabe.​
Como actor:
Como actor:
Como Dramaturgo:
Uno que ha sido marino

Uno que ha sido marino es una película de José Bohr y escrita por René Olivares y Eugenio Retes, estrenada el 17 de septiembre de 1951.
Dos lustrabotas y una vendedora de diarios sobreviven bajo los puentes del río Mapocho en Santiago. Maruja, la vendedora de diarios, empieza una relación con un empresario que la ayuda a convertirse en una famosa cantante. Mientras, los dos lustrabotas por casualidad se encuentran con un dinero producto de un asalto a un banco que les cambiará su suerte.
William Duell

Darwin William Duell (30 de agosto de 1923, Corinth, Nueva York – 22 de diciembre de 2011) fue un actor y cantante estadounidense.
Fue conocido por su papel de Jim Sefelt en One Flew Over the Cuckoo's Nest (1975) y como Johnny, el sabio lustrabotas en la serie Police Squad! (1982), protagonizada por Leslie Nielsen. También tuvo un pequeño papel secundario en la película Cradle Will Rock, interpretando a un mayordomo.
En 2004, Duell se casó con Mary Barto. Falleció de un fallo respiratorio en diciembre de 2011,​ a los 88 años.
Working Boy Center

The Working Boys' Center (Centro del Muchacho Trabajador: CMT), also known as the Center for Working Families, is a facility in Quito, founded by the Society of Jesus in 1964. It offers social programs for the human and economic development of working boys (and girls since 1974) and their families. Its stated aim is to give working children help to escape from extreme poverty and to gain control of their own lives. CMT states its approach to achieving this is by providing education for the working children and for their families, together with meals, health services, housing assistance, loans to start up microbusinesses, and cultural enhancement.
In 1964, the Working Boys' Center began with 200 shoeshine and street worker boys in the attic of the Church of the Society of Jesus in the old center of Quito. Early primary education was given, along with three daily meals and health care. Boys were trained in carpentry and shoemaking.
In 1974, a headquarters was set up at La Marin, a neighborhood in north Quito. Working children's families were included in a comprehensive training program, adding adult education and vocational education training in various technical skills.
In 1981, the opening of a second Working Boys' Center in northwest Quito, at Cotocollao, resulted in the extension of services to 400 families.
In 1984, the Craft Defense Board and the Ministry of Education gave official recognition to the technical education workshops. A clinic was later added to health services and health promoters were trained. Marketing was taught in a business school joined to the workshops. A training program for micro-entrepreneurs was launched and microfinance loans made available.
Product donation campaigns, begun as the CMT Milk Drop Society, led in 2002 to the Gota de Leche, 'Drop of Milk' program. This provides nutritional supplementation and health care monitoring to malnourished children, along with child development and health promotion skills classes for their parents.
At a 2015 speaking appearance at the center, Ecuadoran President Rafael Correa acknowledged its help in reducing child labor over the past eight years from over 16% to under 3%.
Primary education for working children and a program for children with disabilities are offered. Technical education, extending to adults, involves training and internships in workshops while students study the specialties of automotive and industrial mechanics, carpentry and furniture-making, plumbing, cosmetology (beauty treatments), sewing and dressmaking, foodservice (restaurant and catering industry), and bakery. Adult training also offers a diploma of completion of primary education. Technical high school education with IRFEYAL (Instituto Radiofónico Fe y Alegría, a distance education service based in Quito) is also available for those who wish to continue their studies. The center has offered a degree in Automotive Mechanics and was declared by the Ministries of Education and Labor the "best technical school in the nation" in 1997 and 2002.
0°6′32.44″S 78°29′40.87″W﻿ / ﻿0.1090111°S 78.4946861°W﻿ / -0.1090111; -78.4946861