davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Litter (rescue basket)

A litter is a stretcher designed to be used where there are physical obstacles that impair movement, including other hazards such as, in confined spaces, on slopes or uneven terrain, or in densely forested areas. Typically it is shaped to accommodate an adult in a face up position and it is used in search and rescue operations. The person is strapped into the basket, making safe evacuation possible. The person generally is further protected by a cervical collar and sometimes a long spine board, so as to immobilize the person and prevent further injury.
A litter essentially is a stretcher with sides (or just a raised edge) and a removable head and/or torso cover. They are most notably remembered from Korea and Vietnam images of United States Air Force Pararescue airmen or more recent Coast Guard video clips of helicopters rescuing injured people from isolated areas. Some will also recall the images from the TV shows Emergency! and M*A*S*H of fixed stretchers on either side of medical evacuation helicopters.
One widely used style of litter is the Stokes basket.
After the person is secured in the litter, the litter may be wheeled, carried by hand, mounted on an ATV, towed behind skis, snowmobile, or horse, lifted or lowered on high angle ropes, or hoisted by helicopter.
Litters are used to rescue victims in confined spaces, such as inside a ship or a cave network. Litters used in surface water rescue are equipped with floats. Litters used in mountain rescue usually are equipped with a cover or other material to protect the person from falling rocks. Litters used in search and rescue often can be disassembled for easier carrying. Some litters can be mounted on a wheel.
A Stokes basket, also called a Stokes stretcher or Stokes litter, is a metal wire or plastic litter widely used in search and rescue.
Originally designed by Charles F. Stokes, these baskets have been notorious for spinning under the downdraft from the rotating helicopter blades. Design improvements have included using multiple attachment points, separate hold-down cables, and powered extension hoists to help save more lives. Recently the U.S. Navy has used the Stokes basket to transport patients through narrow corridors and doorways.
During the United States Civil War, horse-mounted litters were used to transport wounded soldiers from battlefields. Rear Admiral Charles Francis Stokes, retired Surgeon General of the Navy from 1910 to 1924, devised the Stokes stretcher.
Wareham Forest

Wareham Forest is an area of countryside in Dorset, England, consisting of open heathland, including Decoy Heath and Gore Heath, and plantations of conifers such as Morden Heath and Bloxworth Heath. The site is managed by Forestry England for conservation and recreation. Situated next to the A35 road between Dorchester and Poole; the forest provides a home for sika deer, the Dartford warbler and a population of sand lizards.
Wareham Forest featured in the American magazine Life on 20 October 1947. The article describes a fire that raged for four days across Wareham Heath in the summer of that year. The fire severed the road from Wareham to Bere Regis and exploded ammunition left behind from Second World War troop manoeuvres. The photograph accompanying the Life piece shows fire-fighters trying to counteract the blaze, which saw flames leap to over 150 feet in height. Thanks to these efforts, a majority of the forest was saved. A 55-acre tourist park and campsite now makes up part of Wareham Forest. In 2012, a married couple walking their dog over the heath had to be rescued by the Dorset Fire and Rescue Service, after they became stuck in a freezing swamp. In May 2020, a large-scale fire, the Wareham Forest fire, was believed to have been started by a disposable barbecue or camp fire and worsened by warm, dry conditions. The fire left 550 acres (220 hectares) of the forest damaged.
A track that passes through the site comprises part of the 'Wareham Forest Way', a walk that leads from Wareham to Sturminster Marshall. There is also a route for cyclists called the Sika Cycle Trail. Situated to the east of the forest is Morden Bog National Nature Reserve. Calluna (or heather) and grasses such as Molinia caerulea (or purple moor grass) grow readily at Wareham Forest, give grazing fodder to a population of sika. The nationally scarce Dartford warbler and the nightjar has been observed around here, and sand lizards may also be spotted. The iconic fly agaric (Amanita muscaria), hallucinogenic toadstool, has been recorded within the forest. In 2006 the Journal of Zoology published the results of a nine-year study that looked into the breeding frequency of the site's smooth snakes (Coronella austriaca).
The forest provides a backdrop for scenes within R. Hyslop's Wolf's-Head novel, set in the time of Æthelwulf of Wessex.
High-altitude cooking

High-altitude cooking is cooking done at altitudes that are considerably higher than sea level. At elevated altitudes, any cooking that involves boiling or steaming generally requires compensation for lower temperatures because the boiling point of water is lower at higher altitudes due to the decreased atmospheric pressure. The effect starts to become relevant at altitudes above approximately 2,000 feet (610 m). Means of compensation include extending cooking times or using a pressure cooker to provide higher pressure inside the cooking vessel and hence higher temperatures.
At sea level, water boils at 100 °C (212 °F). For every 152.4-metre (500 ft) increase in elevation, water's boiling point is lowered by approximately 1°F. At 2,438.4 metres (8,000 ft) in elevation, water boils at just 92 °C (198 °F). Boiling as a cooking method must be adjusted or alternatives applied. Food will take longer to cook, or could not be prepared at all depending on temperatures required.
A pressure cooker is often used to compensate for the low atmospheric pressure at very high elevations. Under these circumstances, water boils at temperatures significantly below 100 °C and, without the use of a pressure cooker, may leave boiled foods undercooked. Charles Darwin commented on this phenomenon in The Voyage of the Beagle:
Based on standard sea-level atmospheric pressure (courtesy, NOAA):
Source: NASA.
Gustavo Iruegas

Gustavo Iruegas Evaristo (6 de septiembre de 1942 - 22 de octubre de 2008) fue un diplomático y político mexicano. Obtuvo el título de maestría en administración militar para la seguridad nacional por el Colegio de la Defensa Nacional de la Secretaría de la Defensa Nacional. En sus 38 años de carrera diplomática, participó en varias misiones de México en diversas naciones de América Latina y el Caribe, y se desempeñó también en diversos cargos en la Secretaría de Relaciones Exteriores relacionados con organismos internacionales.​​​ Asimismo, publicó con regularidad artículos de opinión para el periódico mexicano La Jornada.
Fue profesor de Relaciones Internacionales en la Facultad de Ciencias Políticas y Sociales de la UNAM, y en la universidad Iberoamericana.
Fue cónsul de México en San Diego, California, Estados Unidos. Fue Encargado de Negocios en las Embajadas de México en Nicaragua y El Salvador, además de haber sido Subsecretario de Relaciones Exteriores para América Latina y el Caribe. Fue embajador de México en Uruguay, Jamaica, y fue el último Embajador de México en Noruega, antes del cierre de la Embajada de México en aquel país nórdico durante el gobierno del Presidente Vicente Fox. Adelantó su retiro del Servicio Exterior por las diferencias que tuvo su postura con la presidencia respecto al manejo de la relación bilateral con Cuba, país donde había iniciado su carrera diplomática. Después de Cuba fue adscrito a Argentina y Brasil. Destacó por ser el responsable de organizar la primera Cumbre Iberoamericana de jefes de Estado, que se celebró en Guadalajara.
Perteneció al denominado "Gobierno legítimo" de Andrés Manuel López Obrador, donde fungió como Secretario de Relaciones Internacionales.
Atala (equipo ciclista)

El Atala fue un equipo ciclista italiano fundado en 1908 y, a pesar de que con interrupciones, estuvo en funcionamiento hasta 1989.​​​​​​​​​​​​​​​​​
Su historia se puede dividir en 3 claras partes.
De su fundación al 1908 hasta el 1919, destacaron ciclistas como Luigi Ganna, Carlo Galetti o Dario Beni. A la edición del 1912 del Giro de Italia, que se disputó por equipos, el Atala, integrado por Galetti, Giovanni Micheletto y Eberardo Pavesi se proclamó campeón. Ganna, también miembro del equipo, se tuvo que retirar durante la disputa de la quinta etapa.
De 1946 a 1962 hace falta mencionar nombres como Vito Taccone, Giancarlo Astrua, Bruno Monti o Nino Catalano.
El 1978, se volvió a crear. Primero con los nombres de Intercontinentale, Sapa o Magniflex-Olmo, hasta que el 1982 ya adoptó de nuevo el nombre Atala. Esta última etapa duró hasta el 1989.
(152) Atala

(152) Atala es un asteroide que forma parte del cinturón de asteroides y fue descubierto por Paul Pierre Henry el 2 de noviembre de 1875 desde el observatorio de París, Francia. Está nombrado por Atala, personaje principal de la novela Atala del escritor francés François-René de Chateaubriand (1768-1848).​
Atala está situado a una distancia media del Sol de 3,139 ua, pudiendo alejarse hasta 3,38 ua y acercarse hasta 2,898 ua. Su inclinación orbital es 12,11° y la excentricidad 0,07674. Emplea en completar una órbita alrededor del Sol 2032 días.​
Pedro Atala Zablah

Pedro Wady Atala Zablah (Tegucigalpa,MDC Honduras, 19 de julio de 1968) es un empresario hondureño de origen árabe palestino. Desde 2004 hasta 2014 fue presidente del Club Deportivo Motagua junto a su primo Javier Atala.​
Pedro Atala Zablah es hijo de Pedro Atala Simón, empresario y dirigente de fútbol hondureño.​ Tiene cinco hermanos, entre ellos: Jacobo, Eduardo y Karen Atala; es primo de Camilo Atala, fundador y presidente ejecutivo del Grupo Financiero FICOHSA, además una de las personas más poderosas de Honduras con Camosa siendo sus fuertes en el Trabajo.​ Durante su infancia jugó para las reservas del Club Deportivo Motagua e incluso jugó para el equipo de segunda división.​
Pedro Atala es dueño de Camosa, el distribuidor oficial de John Deere en Honduras.​ Pedro Atala es, también el Trigésimo tercero (33º) presidente del Club Deportivo Motagua desde el año 2004 cargo que anteriormente sostenía su primo Javier.​ Durante su presidencia, el Club Deportivo Motagua ha conseguido dos títulos de la Liga Nacional de Honduras, el Apertura 2006​ y el Clausura 2011,​ y también un título internacional, la Copa Interclubes de la UNCAF de 2007.​ Además, durante su presidencia se inauguró el Complejo Deportivo Pedro Atala Simón, considerado el Centro de Alto Rendimiento más moderno de Honduras.​
En mayo de 2014 se anunció que Pedro Atala no seguiría más siendo el presidente de Motagua.​ Pedro Atala junto a su hermano Eduardo Atala regresan a la presidencia de Motagua en el 2015 agarrando nuevamente las riendas del Ciclón Azul.
Anthony

Anthony, also spelled Antony, is a masculine given name derived from the Antonii, a gens (Roman family name) to which Mark Antony (Marcus Antonius) belonged. According to Plutarch, the Antonii gens were Heracleidae, being descendants of Anton, a son of Heracles. Anthony is an English name that is in use in many countries. It has been among the top 100 most popular male baby names in the United States since the late 19th century and has been among the top 100 male baby names between 1998 and 2018 in many countries including Canada, Australia, England, Ireland and Scotland.
Equivalents include Antonio in Italian, Spanish, Portuguese and Maltese; Αντώνιος in Greek; António or Antônio in Portuguese; Antoni in Catalan, Polish, and Slovene; Anton in Dutch, Galician, German, Icelandic, Romanian, Russian, and Scandinavian languages; Antoine in French; Antal in Hungarian; and Antun or Ante in Croatian. The usual abbreviated form is Tony or Toni (sometimes Tone, Ant, Anth or Anton). Its use as a Christian name was due to the veneration of Saint Anthony the Great, the founder of Christian monasticism, particularly in Egypt. Also significant, in Roman Catholicism, has been the later cult of Saint Anthony of Padua.
In the United States, it was the 43rd most popular male name in 2021, according to the Social Security Administration. When the background is Italian, Nino or Toni, shortened from Antonino, are used. Its popularity in the United Kingdom peaked during the 1940s; in 1944 it was the sixth most popular male name and was still as high as 14th in 1964.
The name was historically spelled Antony, as in William Shakespeare's play Antony and Cleopatra. In the 17th century, the letter "h" was inserted into the spelling on the belief that the name derived from the Greek word ἄνθος (anthos), meaning "flower". In Britain, the historical pronunciation /ˈæntəni/ predominates for both spellings, while in the United States the spelling pronunciation /ˈænθəni/ is more common when the "Anthony" spelling is used.
List of covers of Time magazine (2010s)

Time was first published in 1923. As Time became established as one of the United States' leading news magazines, an appearance on the cover of Time became an indicator of notability, fame or notoriety. Such features were accompanied by articles.
European, Middle Eastern, African, Asian and South Pacific versions of the magazine were published in addition to the United States edition. This article distinguishes versions when the covers are different.
For other decades, see Lists of covers of Time magazine.
Alex Atala

Milad Alexandre Mack Atala (born June 3, 1968) is a Brazilian chef of Palestinian and Irish ancestry, who runs the restaurant D.O.M. (Latin abbreviation of Deo optimo maximo) in São Paulo. In May 2012, D.O.M. was rated the 4th best restaurant in the world by the S.Pellegrino World's 50 Best Restaurants, published by Restaurant magazine. His establishment also holds the title of "Acqua Panna Best Restaurant In South America." He's known for transforming traditional Brazilian dishes, adapting French and Italian culinary techniques to native Brazilian ingredients. Atala also hosted a television show on Brazilian TV channel GNT. In 2013, he founded Atá, an institute about relation with food, with Roberto Smeraldi and Carlos Alberto Ricardo, among others. In 2019, Atala and his institute were accused of misappropriating the name "Cerrado vanilla" by registering it as a commercial name at the Brazilian Institute for Industrial Property (INPI), without prior consultation to rural communities who traditionally use the ingredient in their food cultures.
Alex Atala has appeared in Chef's Table Season 2, Episode 2.
Ermita, Maynila

Ang Ermita ay isang distrito sa Maynila, Pilipinas at matatagpuan sa katimugan ng Intramuros (tinagurang "Napapaderang Lungsod") at hilaga ng Malate.
Ang lathalaing ito na tungkol sa Pilipinas ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Robinsons Place Manila

Robinsons Place Manila (Robinsons Ermita o Robinsons Place Ermita) ay isang shopping mall na matatagpuan sa panulukan ng Kalye Pedro Gil at Kalye Adriatico sa lungsod ng Maynila. Ang mall ay binuksan noong 1997. Ang mall ay malapit lang sa Ospital Heneral ng Pilipinas, Unibersidad ng Pilipinas, Maynila, at St. Paul University Manila.
Gagamba (nobela)

Ang Gagamba, naka-subtitulo bilang The Spider Man, ay isang nobela sa panulat ng may-akdang Pilipino na si F. Sionil José. Tungkol ang nobela sa isang lalaking Pilipino na lumpo na may palayaw na "Gagamba," isang tindero ng mga tiket ng sweepstakes sa Ermita, Manila. Pagkatapos matabunan sa isang guho, nakaligtas ang tindero sa isang lindol, kasama ang dalawa pang pinalad na mga tauhan, na nangyari sa Pilipinas noong Hulyo 1990. Sabay-sabay na pinunto ng nobela ang kahulugan ng buhay at inalok ang "makatuwiran na sagot."
Carmen Guerrero Nakpil

Si Carmen Guerrero-Nakpil (kilala rin bilang Carmen Francisco Guerrero; Hulyo 19, 1922 – Hulyo 30, 2018) ay isang Filipinong mamamahayag, manunulat, istoryador, at lingkod bayan. Siya ay isa sa mga natanggap ng S.E.A. Write Award.
Siya ay ipinanganak sa Ermita, Manila noong Hulyo 19, 1922, sa pamilyang Guerrero ng bayang yaon, na kilala bilang mga pintor at makatang may pagka-siyentipiko at doktor.
Ang kanyang lolo sa ama ay si Leon Maria Guerrero, na ipinanganak din sa Ermita, Manila. Siya ay nakababatang kapatid ni Lorenzo Guerrero, ang pintor at mentor ni Juan Luna. Sinabi ni Dr. Jose P. Bantug na si Leon Ma. Guerrero ang "Ama ng Botanika sa Pilipinas", dahil sa paglalarawan at paglalarawan sa daan-daang halamang-gamot sa Pilipinas.
Ang kanyang lolo sa ina ay si Gabriel Beato Francisco (Marso 18, 1850 - Disyembre 19, 1935), isang manunulat, mamamahayag, nobelista, at manunulat ng dula sa Tagalog, na ipinanganak sa Sampalok, noon ay isang bayan na hiwalay sa Maynila.
Ang kanyang mga magulang ay sina kilalang doktor Alfredo Guerrero at Filomena Francisco, na kinilala bilang isa sa mga unang babaeng pharmacist sa Pilipinas.
Siya ay nag-aral sa St. Theresa's College sa Maynila at nakatapos ng kursong Bachelor of Arts noong 1942.
Ang mga pangunahing tema sa mga akda ni Carmen Guerrero Nakpil ay kinabibilangan ng kasaysayan, kultura, at lipunan ng Pilipinas, kasama ang personal na karanasan at mga pagmumuni-muni. Madalas siyang sumulat tungkol sa mga hamon at tagumpay ng pagiging isang Filipina sa isang mabilis na nagbabagong mundo, at tinalakay niya ang mga isyu kaugnay ng kasarian, pulitika, at pambansang pagkakakilanlan. Marami sa kanyang mga akda ang sumisiyasat din sa kumplikadong relasyon sa pagitan ng Pilipinas at ng mga dating nang kolonya nito, lalo na ang Espanya at Estados Unidos. Sa kabuuan, ang kanyang mga akda ay nagpapakita ng malalim na pagmamahal at pagpapahalaga sa kanyang bansa at sa mga tao nito, pati na rin ang kanyang hangarin na magpromote ng katarungan at progreso sa lipunan.
Napakahalaga ng kontribusyon ni Carmen Guerrero Nakpil sa larangan ng panitikan at kultura ng Pilipinas at pinapurihan siya ng mga parangal na ito para sa kanyang mga nagawa at naging ambag sa ating bansa.
Debby Ryan

Si Deborah Ann Ryan (ipinanganak noong Mayo 13, 1993) ay isang Amerikanong artista at mang-aawit. Si Ryan ay nagsimulang kumilos sa mga propesyonal na sinehan sa edad na pito, at kalaunan ay natuklasan sa isang pambansang paghahanap sa pamamagitan ng Disney Channel. Mula 2008 hanggang 2011, nagbida siya bilang Bailey Pickett sa The Suite Life on Deck at lumitaw sa 2010 Disney Channel Original Movie 16 Wishes bilang Abby Jensen. Lumitaw din si Ryan sa 2010 independiyenteng theatrical film na What If... bilang si Kim Walker.
Mula 2011 hanggang 2015, nagbida si Ryan bilang titular character sa seryeng telebisyon ng Disney Channel na Jessie, at lumitaw sa 2012 television film na Radio Rebel bilang Tara Adams. Nag-star din siya bilang Patty Bladell sa seryeng Netflix na Insatiable (2018–2019). Nakilala ni Ryan ang musika sa pamamagitan ng pag-aambag ng mga boses sa mga soundtrack ng kanyang mga proyekto sa Disney at kalaunan ay binuo ang banda na The Never Ending noong 2013, at nilibot ang mga ito bilang pambungad na aksyon para sa North American leg ng Fifth Harmony 's Reflection Tour noong 2015.
Ermita Church

The Archdiocesan Shrine of Nuestra Señora de Guia, commonly known as Ermita Shrine or Ermita Church, is a Roman Catholic church and shrine located in the district of Ermita in the city of Manila, Philippines. The church is home to the Marian image of the Immaculate Concepcion known as Nuestra Señora de Guía, which is considered to be oldest in the Philippines, and in whose honor the church is officially named after and dedicated to.
The church began as a rustic shrine made of bamboo, nipa, and molave wood that was built to house the image of Our Lady of Guidance in the area where it was found in 1571 by Spanish soldiers under Miguel López de Legazpi. The shrine eventually became a chapel built in 1606 as house for the image and was called La Hermita ("The Chapel" or "Hermitage" in English). The word also gave the name to the present district in Manila where the chapel is located. A Mexican Hermit-Priest came to the area and built a hermitage there, thus, transforming its name to Ermita. Juan Fernandez de Leon who was a hermit from Mexico before relocating to Manila, was responsible for building Hermita up.
The church was damaged many times due to earthquakes. In addition, the image had to be transferred to the Manila Cathedral for safekeeping during the British occupation of Manila in 1762–1764. A more permanent stone church was built in 1810; the image was returned to the church in 1918.
In 1945 near the end of World War II, the church was reduced to rubble during the Battle of Manila. However, the image was saved from destruction and was temporarily kept in a private residence. Work began for the reconstruction of the church in 1947 with a new design by architect Carlos A. Santos-Viola. On March 28, 1949, attorney and future senator Jose W. Diokno married Carmen Icasiano at Ermita Church. Diokno was also baptized here on September 3, 1922, his godmother and second mother was Paz Wilson. By 1953, the reconstruction was completed and the image was returned to the new church.
On December 3, 2005, Manila Archbishop Cardinal Gaudencio B. Rosales elevated the status of this church to an archdiocesan shrine.
The church is under the jurisdiction of the Archdiocese of Manila under the vicariate forane of Nuestra Señora de Guia. Aside from the parish church, the vicariate covers the following churches:
Universidad de Manila

Universidad de Manila, also referred to by its acronym UdM, is a public coeducational city government funded higher education institution in Manila, Philippines. It was founded in April 26, 1995 with the approval by Mayor Alfredo Lim of Manila City Ordinance (MCO) No. 7885 “An Ordinance Authorizing the City Government of Manila to Establish and Operate the Dalubhasaan ng Maynila (City College of Manila)". It offers both academic and technical-vocational courses and programs.
Its Main Campus is located at the grounds of Mehan Gardens, Ermita in front of the Bonifacio Shrine (Kartilya ng Katipunan) and beside the Central Terminal station of LRT Line 1. It has a satellite Campus (UDM Annex) along Carlos Palanca Street in Santa Cruz.
On 26 April 1995, Manila City Ordinance (MCO) No. 7885 entitled “An Ordinance Authorizing the City Government of Manila to Establish and Operate the Dalubhasaan ng Maynila (City College of Manila) and for such other purposes” was approved by Mayor Alfredo Lim. Its principal sponsors were Manila Councilors Nestor Ponce Jr., Humberto Basco and Bernardito Ang. The then-City College of Manila (CCM) was originally located at the 15-storey Old Philippine National Bank Building in Escolta Street, Binondo.
On 26 June 2006, Mayor Lito Atienza approved MCO No. 8120 which renamed the City College of Manila to Universidad de Manila. UdM was also transferred from Binondo to its current location at Cecilia Muñoz Street corner Antonio J. Villegas Street, Mehan Gardens, Ermita.
On its 25th founding anniversary, Universidad de Manila was granted fiscal autonomy by virtue of MCO No. 8635. This ordinance was approved by Mayor Francisco “Isko Moreno” Domagoso on 27 April 2020 and it states that “the University shall be treated as an independent and institutional department of the City of Manila wherein the management of fiscal, human resources, and all other assets shall be within its control.”
The Downtown Campus was later renamed to Henry Sy Sr. Campus, after the Filipino-Chinese businessman Henry Sy. Its CMIT Building was renovated and turned over on 22 March 2022.
The Tondo Campus is a P400-million extension with 48 classrooms, 15 multifunction rooms and a gymnasium. In October 2024, Mayor Honey Lacuna and Felma Carlos-Tria led the time capsule lowering and groundbreaking of UdM 's 10-storey school building in a 1,500-square-meter lot at Vitas Skate Park.
List of casinos in the Philippines

This is a list of casinos in the Philippines; it includes exclusive slot machine VIP clubs. In 1977 the Philippine Amusement and Gaming Corporation (PAGCOR), a government-owned and controlled corporation was established, to conduct and establishing gaming clubs and casinos in the country.
Metro Manila currently has around twenty casinos, most of which are located near the Manila Bay area and Ninoy Aquino International Airport in Parañaque.
Circumferential Road 1

Circumferential Road 1 (C-1), informally known as the C-1 Road, is a network of roads and bridges which comprise the first and innermost beltway of Metro Manila in the Philippines. Spanning some 5.98 kilometers (3.72 mi), it connects the districts of Ermita, Intramuros, San Miguel, Quiapo, Sampaloc, Santa Cruz, Binondo, San Nicolas, and Tondo in Manila.
The development of a major road network in Manila was first conceived in the Metropolitan Thoroughfare Plan of 1945, predicting that the metropolis would expand further to the shorelines of Laguna de Bay. The plan proposed the laying of circumferential roads 1 to 6 and radial roads 1 to 10.
Between its northern terminus at the Manila North Harbor and Mendiola Street, C-1 is known as Recto Avenue. It begins at the intersection with Mel Lopez Boulevard (R-10) at the border between Tondo and San Nicolas and runs the entire length of Recto Avenue, passing through Binondo, Santa Cruz, Quiapo, and Sampaloc up to the intersection with Mendiola Street and Legarda Street (R-6). LRT Line 2 currently runs above the avenue eastwards from Alonzo Street.
C-1 turns south on Legarda Street in Quiapo by the San Sebastian Church until it meets Nepomuceno Street by the National Teachers College.
C-1 then merges with Nepomuceno Street briefly until it meets P. Casal Street at the intersection with Arlegui Street.
Between Arlegui Street and Ayala Bridge, which crosses the Pasig River and Isla de Convalecencia, C-1 is known as P. Casal Street. It passes the Technological Institute of the Philippines campus in Quiapo and enters San Miguel after crossing the Estero de San Miguel. It intersects with General Solano Street and Carlos Palanca Sr. Street, which provides access to the Malacañang Palace complex and the commercial area of Quiapo, respectively, before reaching the Ayala Bridge.
Between the Ayala Bridge and Taft Avenue in Ermita, C-1 is known as Ayala Boulevard. It runs through the Concepcion and Arroceros Streets, passing the Philippine Normal University and the Technological University of the Philippines campuses before intersecting with Taft Avenue to become Finance Road.
In the northeast section of Rizal Park by the National Museum of Fine Arts and National Museum of Anthropology (the former Finance Building), C-1 becomes the short Finance Road until it merges with Padre Burgos Avenue near the intersection with Maria Orosa Street.
Padre Burgos Avenue carries C-1 between Rizal Park and Intramuros to its terminus at Roxas Boulevard and Bonifacio Drive, both components of R-1.
Outline of Metro Manila

The following outline is provided as an overview of and topical guide to Metro Manila:
Metro Manila is the capital region of the Philippines, and is one of its seventeen administrative regions. It is located on the eastern shore of Manila Bay, in the southern portion of the island of Luzon. It lies between the Central Luzon and Calabarzon regions, with the province of Bulacan to the north, Rizal to the east, and Laguna and Cavite to the south.
Metro Manila comprises 16 cities and municipalities, including the capital city, Manila. Although Metro Manila was formed only in 1975, Manila itself dates back to 1571, with the establishment of the Province of Manila during the Spanish colonial period. The earliest evidence of human life in and around the area of Manila was dated to around 3000 BC.
With a population of 12,877,253 in 2015, Metro Manila is the largest metropolitan area in the Philippines, and the tenth most populous metropolitan area in Asia. Its total area is 619.57 square kilometres (239.22 sq mi), smaller than Philippine cities Davao City, Puerto Princesa, Zamboanga City and Butuan, and Southeast Asian city propers Bangkok, Jakarta, Hanoi and Taipei.
Administrative divisions of Metro Manila
Tourism in Metro Manila
Ayala Bridge

Ayala Bridge (Filipino: Tulay ng Ayala; Spanish: Puente de Ayala) is a steel truss bridge over the Pasig River in Manila, Philippines. It connects the districts of Ermita and San Miguel, passing over the western tip of Isla de Convalecencia. It carries Circumferential Road 1 (C-1) and National Route 180 (N180), linking Ayala Boulevard in Ermita to P. Casal Street in San Miguel.
Ayala Bridge was originally two separate timber-built bridges (divided into the San Miguel and Concepcion sections after each side's point of origin, converging into Isla de la Convalecencia) when it was first built in 1872 by Don Jacobo Zóbel y Zangroniz of Ayala y Compañía (now Ayala Corporation).
Roughly ten years after opened, the bridge's condition had degenerated considerably. In 1899, the San Miguel portion collapsed, with the Concepcion portion following suit months later. In 1908, the bridge became the first steel bridge in the Philippines. Its current form is attributed to a 1930s reconstruction, during which it was decided to unify the bridge in a singular route.
Ayala Bridge was closed to the public in early 2015 to undergo rehabilitation and structural repairs to ensure its integrity. It was raised by 70 centimeters (28 in), enabling it to withstand a 7.2-magnitude earthquake. The bridge fully reopened to motorists in November 2015.
Every January 9 of the year since 2020, the Metropolitan Manila Development Authority has closed the bridge for use as procession route during the Feast of the Black Nazarene.
Jens Munk

Jens Munk (født 3. juni 1579 i Barbu ved Arendal, død 28. juni 1628 i København) var en dansk-norsk oppdagelsesreisende.
Han var født i Barbu ved Arendal, hvor hans far Erik Munk var lensherre. Erik Munk var adelig og var ikke gift med Jens' mor. Erik Munk ble fengslet i 1585 anklaget blant annet for hor. Han døde i fengsel noen år seinere.
Jens Munk bodde i barndommen i Fredrikstad og i Jylland hos tanten Anna før han som 12-åring reiste til sjøs.
Via England og Portugal havnet han i Brasil hvor han var i flere år før han vendte tilbake til Danmark. Som sjøoffiser gjorde Jens Munk flere reiser til det nordlige Norge og til Kolahalvøya. Han er først og fremst kjent for sitt forsøk på å finne sjøveien til Kina og India gjennom Nordvestpassasjen.
I 1619 sendte Kristian IV ham på en ekspedisjon med to skip fra København. De kom til Hudsonbukta i dagens Canada. Der overvintret de på et sted som de kalte Munkehavn; senere ble stedet kalt Churchill. Noen bodde ombord på skipene, noen i en hytte på land. (I dag er stedet Churchill i Manitoba kjent som isbjørnlokalitet for turister i Canada.) Da våren kom var kun tre av besetningen på 64 mann i live. 61 døde av skjørbuk, den vanligste dødsårsak for sjømenn helt til midten av 1700-tallet.
De tre overlevende var ikke stort nok mannskap for å seile det største skipet, en fregatt, tilbake over Atlanterhavet. Men de klarte å rigge det minste skipet, jakten Lamprenen, og de seilte med den til Bergen. Her fikk de en brutal mottagelse, lensherren i Bergen kastet Jens Munk i fengsel for å ha ødelagt kongens skip og mannskap.
Kongen fikk løslatt Jens Munk, og hans beretninger om landet i Hudsonbukta fikk kongen til å overveie en koloni i dette arktiske området. Det ble det ikke noe av, og Jens Munks oppdagelsesreise ble aldri noen gevinst for Danmark.
I 1624 fikk Jens Munk utgitt boken Navigatio septentrionalis om reisen for å finne Nordvestpassasjen.
Ironisk nok ble Hudsonbukta meget ettertraktet fra 1650-årene da Frankrike og England begge forsøkte å ta kontroll over dette området. Bakgrunnen for interessen var det fine pelsverket som man der kunne få tak i.
Jens Munk er et kjent navn i Canada. I Churchill er det reist et minnesmerke over ham og de øvrige ekspedisjonsdeltakerne. I Canada legger man også vekt på at Munk var den første lutheraner som ankom til det amerikanske kontinent.
Han har også fått noen øyer i Baffinbukta oppkalt etter seg, blant annet Jens Munk Island. Også en hardfør rose er oppkalt etter Jens Munk – den er utviklet i Canada på 1960-tallet.
Thorkild Hansen: "Jens Munk", 1965. Norsk 1976 ISBN 82-05-08859-4
Scottish Oceanographical Laboratory

Scottish Oceanographical Laboratory ble etablert i Edinburgh i 1906 av naturforskeren, oseanografen og polarutforskeren William Speirs Bruce. Han hadde gjennomført en rekke ekspedisjoner i Arktis og Antarktis, inkludert Scotia-ekspedisjonen 1902–04 til Sør-Orknøyene og Weddellhavet. På sine reiser hadde han samlet inn en stor mengde botaniske, biologiske, zoologiske og geologiske prøver, i tillegg til meteorologiske og magnetiske data. Laboratoriet ga en mulighet til å studere, lagre og vise frem disse prøvene. Her kunne også Bruce jobbe med de vitenskapelige rapportene fra Scota-ekspedisjonen og planlegge nye ekspedisjoner.
Bruce hadde ambisjoner om at laboratoriet skulle utvikle seg til et nasjonalt skotsk institutt for oseanografi. Et møte for å diskutere denne muligheten ble holdt i mai 1914, og forslaget ble bifalt av ledende skotske vitenskapsmenn. En organisasjonskomite ble nedsatt, men fremdriften ble avbrutt av utbruddet av første verdenskrig i august 1914 og ikke gjenopptatt.. I 1919 tvang manglende finansiering og sviktende helse Bruce til å stenge laboratoriet. Prøver, bøker og annet materiale ble donert til University of Edinburgh, Royal Scottish Geographical Society og Royal Scottish Museum.
James Marr

James William Slessor Marr (født 1902 i Aberdeenshire, død 30. april 1965) var en skotsk marinbiolog og polarutforsker.
Marr og Norman Mooney var to guttespeidere som ble plukket ut av Ernest Shackleton for å delta på Shackleton-Rowett-ekspedisjonen til Antarktis i 1921 med skipet «Quest». Han skrev senere boken Into The Frozen South (1923) om sine opplevelser fra ekspedisjonen.
Fra 1929 til 1931 deltok på British Australian and New Zealand Antarctic Research Expedition (BANZARE) med Douglas Mawson. Han utdannet seg til marinbiolog og deltok i Discovery Investigations med spesialfelt antarktisk krill.
Løytnant Marr ledet Operasjon Tabarin under andre verdenskrig. Det var en britisk militærtekspedisjon med formål å etablere permanente baser i Antarktis.
Hugh Robert Mill

Hugh Robert Mill (født 28. mai 1861 i Thurso i Skottland, død 5. april 1950) var en skotsk geograf og meteorolog som hadde stor innflytelse i utviklingen av geografiopplæring og meteorolgi som en vitenskap.
Han ble uteksaminert fra University of Edinburgh i 1883. I 1892 ble han utnevnt til bibliotekar i Royal Geographical Society i London, en stilling han besatt i den perioden selskapet involverte seg i de ledende britiske ekspedisjonene i «den heroiske tidsalder for antarktiske utforskninger». Han var en fortrolig venn av Scott og Shackleton, men spesielt av William Speirs Bruce som ledet Scotia-ekspedisjonen fra 1902 til 1904. Han utløste Bruces overgang fra medisin til polarforskning ved å anbefale ham til Dundee-ekspedisjonen 1892–93 til Anarktis samt til ekspedisjoner til Arktis. I 1923 publiserte han den første omfattende biografien om Shackleton.
Mill er minnet gjennom oppkalling av Millsbreen, en sidebre til Beardmorebreen.
Point Barrow

Point Barrow, eller Point Nuvuk, er et av de nordligste punkt på det amerikanske kontinent ved nordishavet og ligger ligger 15 km nordøst for Barrow, Alaska, på 71°23′N 156°30′V. (Nordspissen av Boothia Peninsula ved Bellot Strait i Nunavut i Canada ligger lenger nord, på 72°00′N 94°33′V.) Stedet ble oppdaget av europeere i 1825 ved Frederick William Beechey og gitt navn etter John Barrow, politiker og geograf ved det britiske admiralitetet.
Nordspissen av Alaska er bare isfri i to til tre måneder av året og Point Barrow har tjent som utgangspunkt for mange arktiske ekspedisjoner, så vel som hovedkvarter for redningsaksjoner etter savnede oppdagere. I årene 1926–1928 var Point Barrow base for Detroit Arctic Expedition med Hubert Wilkins og Carl Ben Eielsons flygning til Spitsbergen den 15. april 1928.
Point Barrow er i dag også base for global overvåkning av atmosfæren, Global Atmosphere Watch.
Opprinnelig hadde Barrow en innfødt befolkning og historien før 1900 er lite kjent. I 1928 ble det rapportert at stedet kun hadde tre klynger med hytter langs kyststripen. Barrow tjente etterhvert som handelssenter for den øde arktiske kystens gamle og nye beboere. Stedet omfattet en landhandel, en presbyteriansk misjon, et statlig hospital og en skole. Dagens befolkning teller ca. 4 500 mennesker.
Det er i dag to små flyplasser i området, Browerville og Wiley Post - Will Rogers Airport. I et forsøk på å fly rundt jorden, havarerte Wiley Post og Will Rogers i Barrow den 15. august 1935. En minnesten for ulykken er reist på stedet.
Fra Point Barrow på 71°02′N 156°47′V ble det i årene mellom 1965 og 1972 skutt opp noen forskningsraketter av typen «Nike Cajun» og «Nike Apache» (se ekstern lenke nedenfor).
Tiësto

Tijs Verwest (født 17. januar 1969 i Breda), best kjent under artistnavnet Tiësto, er en nederlandsk trance-DJ og musikkprodusent. Han er spesielt kjent for låter som «Love Comes Again», «Theme From Norefjell» og sin tolkning av Samuel Barbers «Adagio for strings». Han har brukt flere artistnavn, og er kanskje mest kjent som DJ Tiësto. Han komponerte og spilte musikken til åpningsseremonien i Sommer-OL 2004 i Athen.
Tiësto begynte sin karriere som DJ på skolefester og fortsatte så på sent 1980-tallet og tidlig 1990-tallet å spille på nederlandske klubber. Mot midten av 1990-tallet fikk han mer og mer spilletid på klubbene og rom til å utvikle stilen sin mot trance. I 1997 startet han sammen med Arny Bink plateselskapet Black Hole Recordings som senere signerte Cor Fijneman, Ton TB og Mark Norman. Mot slutten av 1990-tallet produserte han flere singler innen dance- og trancesjangerne. Mot slutten av 1990-tallet begynte karrieren å ta av med låter som «Sparkles» og «Lethal Industry» og da han spilte på det første ID&T Innercity-partyet.
På begynnelsen av 2000-tallet spilte han alene et seks-timers sett kalt Tiësto Solo. I 2003 spilte han for 25 000 mennesker i konserten Tiësto in Concert i Arnhem i Nederland. I 2004 holdt han tre konserter til av samme konsept, med til sammen 90 000 publikummere, både den ene konserten dette året og konserten fra forrige år ble utgitt på DVD. I 2004 opptrådte han på åpningsseremonien i OL i Athen.
Tiësto har blitt kåret til «No. 1. DJ in the World» («verdens fremste DJ») av DJ Magazine tre år på rad, i 2002, 2003 og 2004. I listen for 2007 ble han rangert som nummer to. Han har også blitt stemt frem som Nederlands 40. største innbygger gjennom tidene.
I tillegg til soloprosjekter har han samarbeidet med navn som Cor Fijneman, Mauro Picotto, Armin van Buuren og Ferry Corsten.
I september 2006 fikk han smerter i brystet, ble diagnostisert med en hjerte- og karsykdom og måtte avlyse en rekke konserter – blant annet i Norge. I oktober framførte han en spesialversjon av låten «Dance4Life» på et prisutdelingsshow i Nederland. Låten har samme navn som en organisasjon mot hiv/aids som Tiësto er internasjonal ambassadør for.
Sammen med de norske låtskriverne Niklas Strandbråten, Mikkel Christiansen, Erik Smaaland, Dag Holtan-Hartwig og Halvor Folstad ble han nominert til Musikkforleggerprisen 2024 i klassen årets verk innen populærmusikk for sin låt «Lay Low».
British Arctic Air Route Expedition

British Arctic Air Route Expedition (BAARE) (1930-1931) var en privatfinansiert ekspedisjon til Grønlands østkyst og innlandsisen. Ekspedisjonen ble ledet av Gino Watkins. Ekspedisjonen hadde til formål å undersøke mulighetene for å etablere en flyrute mellom England og Canada via Færøyene, Island, Grønland, Baffinøya og Hudsonbukta. Til dette formålet var det behov for en forbedret kartlegging av Grønlands kystlinje og å samle inn klimadata fra kysten og det indre av innlandsisen i det nordlige polarområdet om vinteren. Ekspedisjonen benyttet noen av de første flyene som var i bruk på Grønland, nemlig to de HavillandGypsy Moths.
Polar Research

Polar Research er et internasjonalt forskningstidsskrift utgitt av Norsk Polarinstitutt. Tidsskriftets artikler omhandler forskning om Arktis og Antarktis. Redaksjonen holder til i Tromsø og har dessuten tilknyttet et redaksjonelt utvalg fra et internasjonalt nettverk av polarforskere.
Fra 1. januar 2011 er tidsskriftet gratis tilgjengelig på internett.
Det kinesiske polarforskningsinstitutt

Det kinesiske polarforskningsinstitutt (kinesisk: 中国极地研究中心, pinyin: Zhōngguó Jídì Yánjiū Zhōngxīn; engelsk: Polar Research Institute of China, forkortet PRIC) er en kinesisk polarforskningsorganisasjon som ble etablert i 1989. PRIC har fire forskningsstasjoner, Guleelvstasjonen i Ny-Ålesund på Svalbard (åpnet 28. juli 2004), Zhongshan Station i Larsemannfjellene i Øst-Antarktis (åpnet februar 1989), Great Wall Station på King George Island i Vest-Antarktis (åpnet februar 1985) og Kunlun Station på Dome A på Antarktisplatået (åpnet 27. januar 2009).
Isbryterne MV «Xue Long» og MV «Xue Long 2» («Snødragen») assisterer også forskningen.
PRIC har hovedkontor i Shanghai og har totalt 124 ansatte.
Utilgjengelighetspol

Utilgjengelighetspol er det geografiske punkt som ligger lenger unna kysten enn noe annet sted på det omkringliggende kontinentet eller havet. Begrepet er en geografisk konstruksjon, ikke et egentlig fysisk fenomen, og er av interesse først og fremst for eventyrere.
Den nordlige utilgjenglighetspolen (84°03′N 174°51′V) i pakkisen i Nordishavet er det punktet som ligger lengst unna noen av de omkringliggende landmassene. Den ligger 661 kilometer unna Nordpolen, 1453 km nord for Barrow i Alaska og like langt fra Ellesmereøya som Frans Josefs land, 1094 km. Den ble første nådd av Hubert Wilkins i 1927 med fly. Wally Herbert var det første mennesket som tok seg til den nordlige utilgjenglighetspolen over isen, da han ankom med hundesleder i 1968.
Fordi isen er i konstant bevegelse, kan ikke punktet markeres med en permanent struktur.
Den sørlige utilgjengelighetspolen er det punktet på det antarktiske kontinent som ligger lengst unna Sørishavet. En rekke forskjellige koordinater har blitt angitt for dette punktet. Uoverensstemmelsene skyldes hovedsakelig måten kystlinjen defineres og måles på. Den sørlige utilgjengelighetspolen refererer vanligvis til punktet der Sovjetunionen etablerte en forskningsstasjon i 1958, med koordinater 82°06′S 54°58′Ø (noen kilder oppgir koorinatene 83°06′S 54°58′Ø). Dette er 878 km fra Sørpolen og 3718 moh. Ved bruk av andre kriterier, lokaliserer Scott Polar Research Institute den sørlige utilgjengelighetspolen ved 85°50′S 65°47′Ø, mens British Antarctic Survey har beregnet seg fram til 83°50′S 65°43′Ø.
Den sørlige utilgjengelighetspolen er mye mer avsidesliggende og utilgjengelig enn den geografiske sørpolen. Den 14. desember 1958 etablerte en sovjetisk ekspedisjon en midlertidig forskningsstasjon ved 82°06′S 54°58′Ø i forbindelse med Det internasjonale geofysiske år. En annen sovjetisk gruppe besøkte stedet i 1967. Fremdeles står en bygning igjen på stedet, markert med en byste av Vladimir Lenin med ansiktet vendt mot Moskva. Stedet er oppført på listen over historiske steder og kulturminner i Antarktis, og er vernet av bestemmelse som er gitt i Antarktistraktaten.
Utilgjengelighetspolen til havs (48°52,6′S 123°23,6′V) er det punktet i havet som ligger lengst unna land. Dette ligger i det sørlige Stillehavet, 2688 kilometer fra nærmeste land: Ducie Island i Pitcairnøyene i nord, Motu Nui ved Påskeøya i nordøst og Maher Island nær Siple Island utenfor Marie Byrd Land i Antarktis i sør. Chatham Island ligger lenger vest og sølige Chile ligger i øst. Punktet kalles også «Point Nemo», navngitt etter Jules Vernes kaptein Nemo.
Den plass som ligger lengst fra havet i Norge ligger ved svenskegrensen 213 km fra havet (61°38′30″N 12°16′0″Ø) 15 km sørøst fra Engerdal tettsted.
Den plass som ligger lengst fra en vei i Norge (unntatt Svalbard) er en plass (68°55′0″N 24°31′10″Ø) ved Čivttasmaroaivi i Anárjohka nasjonalpark, som er 43 kilometer fra noen vei.
Peter Norbeck

Peter Norbeck (1870–1936) var en amerikansk politiker. Han var delstaten Sør-Dakotas guvernør fra 1917 til 1921, deretter medlem av Senatet frem til han døde av kreft i 1936. Han tilhørte de progressive republikanerne fra Midtvesten. Da han ble gjenvalgt for siste gang i 1932, var det på tross av at han var forbudsmann.
Norbeck var sentral i landbrukspolitikken og i Senatets granskning av børskrakket i 1929. Han huskes likevel best for å ha sikret føderale bevilgninger til granittskulpturene i Mount Rushmore.
Han vokste opp i et nybyggersamfunn på prærien i Sør-Dakota. Han var delstatens første guvernør og senator som var født der. Foreldrene hadde utvandret fra Trondheim til Amerika i 1860-årene. Faren George Norbeck (Göran Persson) var luthersk pastor og født i Jämtland. Moren var Karen Larsdatter Kongsvik fra Byneset.
Peter Norbeck snakket norsk flytende og engelsk med en kraftig aksent, noe som ble en fordel for ham som politiker blant de mange skandinaviske emigrantene i Sør-Dakota. Han besøkte Trøndelag under 900-årsjubileet for slaget på Stiklestad i 1930, som representant for den amerikanske kongressen.
Han giftet seg i 1901 med Lydia Theresa Anderson (1873–1961), som var født i Stoughton i Wisconsin av norske foreldre, Nils Anderson (Nils Endresen Eidsvåg) og Thorborg Oakland (Torborg Nilsdatter Økland) fra Valestrand, som siden hadde dratt vestover til Yankton i Sør-Dakota som nybyggere. Peter og Lydia fikk fire barn.
Norbeck var anleggsentreprenør av yrke og gravde grunnvanns-, olje- og gassbrønner.
Caroline Mikkelsen

Caroline Mikkelsen (født 20. november 1906 i Danmark, død 15. september 1998) var en dansk-norsk oppdagelsesreisende som den 20. februar 1935 ble den første kvinnen som steg i land på en av øyene i Antarktis.
Caroline Mikkelsen var dansk av fødsel, men da hun giftet seg med kapteinen Klarius Mikkelsen, flyttet hun til Norge.
Vinteren 1934-1935 fulgte Caroline Mikkelsen sin ektemann på en ekspedisjon med skipet M/S Thorshavn til Antarktis. Ekspedisjonen var bekostet av Lars Christensen. Formålet med ekspedisjonen var å utforske Antarktis og å gjøre krav på området som norsk territorium. Et fjell i Antarktis ble oppkalt etter Caroline Mikkelsen.
Den 20. februar 1935 la ekspedisjonen til land på et landområde som er en del av Antarktis' kontinentalsokkel. Caroline Mikkelsen forlot skipet og var med på å reise det norske flagget samt en steinrøys. Mikkelsen bekreftet senere å ha vært i landet på selve kontinentet, men senere har det blitt hevdet at ilandstigningen nok heller skjedde på Vestfold-åsene, ikke langt fra der hvor Davis-stasjonen befinner seg i dag. Det tok sytti år før Caroline Mikkelsen uttalte seg offentlig om reisen til Antarktis. Først i 1995 snakket hun om ekspedisjonen i et intervju i Aftenposten.
I 1941 døde hennes ektemann Klarius Mikkelsen, og i 1944 giftet hun seg på nytt med Johan Mandel fra Tønsberg. Hun døde i 1998.
Både i 1998 og i 2002 publiserte australske historikere fagartikler i tidsskriftet Polar Record der de konkluderte med at Mikkelsen gikk i land på Tryne-øyene, der det fremdeles finnes en steinrøys.. Dette stedet ligger om lag fem kilometer fra kontinentet Antarktis. Man har ikke funnet noe annet sted der Mikkelsens ilandstigning kan ha foregått, selv om personell fra Davis-stasjonen har gjort undersøkelser i området.
Mikkelsen anses følgelig for å være den første kvinnen som har satt sin fot på en av øyene i Antarktis, og Ingrid Christensen anses for å ha vært den første kvinnen som var i land på Antarktis' fastland.