davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
2019 in film

2019 in film is an overview of events, including the highest-grossing films, award ceremonies, critics' lists of the best films of 2019, festivals, a list of country-specific lists of films released, and movie programming. Avengers: Endgame was the year's highest grossing film and became the highest-grossing film of all-time until Avatar regained the top spot in 2021. United Artists celebrated its 100th anniversary.
In his article highlighting the best movies of 2019, Richard Brody of The New Yorker said, "It's the year of apocalyptic cinema of the highest order, the year in which three of our best filmmakers have responded with vast ambition, invention, and inspiration to the crises at hand, including the threats to American democracy, the catastrophic menaces arising from global warming, the corrosive cruelty of ethnic hatreds and nationalist prejudices, and the poisonous overconcentration of money and power. At the same time, it's a year of inside-movies practicalities, of special attention to the business at hand, because of the structural threats to the movie business from new and powerful players. The major crisis specific to cinema outleaps even the great merits of individual movies and invokes basic and comprehensive questions of which movies can be seen and how those movies are acknowledged. It's a terrific year for movies, but it would seem much less so if we only considered movies in wide release. Versions of that refrain come up every year, but what used to be merely a gap between the multiplexes and limited releases has now become an abyss."
The top films released in 2019 by worldwide gross are as follows:
Avengers: Endgame became the fifth film to gross $2 billion worldwide and the highest-grossing film of all time. The Lion King, Frozen II, Spider-Man: Far From Home, Captain Marvel, Joker, Star Wars: The Rise of Skywalker, Toy Story 4, and Aladdin all grossed $1 billion, with the second, third, and eighth as the first, second, and fifth highest-grossing animated films, respectively. Joker became the first R-rated film in history to surpass $1 billion.
List of some of the film festivals for 2019 that have been accredited by the International Federation of Film Producers Associations (FIAPF).
Palme d'Or (72nd Cannes Film Festival):
Golden Lion (76th Venice International Film Festival):
Golden Bear (69th Berlin International Film Festival):
2017 in film

2017 in film is an overview of events, including the highest-grossing films, award ceremonies, festivals, a list of films released, and notable deaths.
Richard Brody of The New Yorker observed that for 2017, "the most important event in the world of movies was the revelation, in The New York Times and The New Yorker, of sexual abuse by Harvey Weinstein, and the resulting liberation of the long-stifled voices of the people who had been abused by him or other powerful figures in the movie business, and, for that matter, in other arts and industries, too." He emphasizes that in effect, "[w]hat's missing from the year-end list, and from the era in movies, isn't only the unmade work by these filmmakers but the artistry and the careers of cast and crew members who would have been in their unrealized films."
The top films released in 2017 by worldwide gross are as follows:
Star Wars: The Last Jedi, Beauty and the Beast, The Fate of the Furious, and Despicable Me 3 have each grossed over $1 billion, making them among the highest-grossing films of all time, with the latter being the fourth-highest-grossing animated film.
Wolf Warrior 2, a Chinese film, became the first non-Hollywood film to be listed on the all-time worldwide top 100 box office.
Split, by M. Night Shyamalan, was the year's most profitable film in terms of return on investment (ROI), having generated over 2,000% ROI. It is the 11th film to cross 2,000% ROI, and the first film to do so since 2015.
Palme d'Or (70th Cannes Film Festival):
Golden Lion (74th Venice International Film Festival):
Golden Bear (67th Berlin International Film Festival):
София Ягелонка

София Ягелонка (на немски: Sofia Jagiellonica, на полски: Zofia Jagiellonka; * 6 май 1464, Краков, Полша; † 5 октомври 1512, Ансбах) е полска и латвийска принцеса от фамилията Ягелони и Хабсбург и чрез женитба маркграфиня на Бранденбург-Кулмбах и Бранденбург-Ансбах.
Тя е дъщеря на полския крал Кажимеж IV Ягелончик и Елизабет Хабсбург, дъщеря на римско-немския крал Алберт II. Сестра е на Владислав II, който от 1471 г. е крал на Бохемия.
София е сгодена през 1468 г. за принц Максимилиан I, син и наследник на император Фридрих III, но годежът е развален. Тя се омъжва на 14 февруари 1479 г. във Франкфурт на Одер за Фридрих II фон Бранденбург-Ансбах (1460 – 1536) от фамилията Хоенцолерн, маркграф на Бранденбург-Ансбах от 1486 до 1515 г. и Бранденбург-Кулмбах от 1495 до 1515 г.
София умира на 5 октомври 1512 г. в Ансбах. Тя е погребана в манастрира в Хайлсброн.
София и Фридрих II имат 17 деца:
Аричис II

Аричис II (на латински: Arichis II.; Harichis, Arechis, Arechi, Aregis, Aretchis, Aragisus; * 734; † 26 август 787) е херцог на Херцогство Беневенто от 758 до 787 и през 774 г. princeps на лангобардите в Юга.
Той е син на Аричис, който е третият син на Ромуалд I от Беневенто и Ита. Има сестра, която прави през 774 г. първата игуменка на подарения от него манастарир „Света София“ (Chiesa di Santa Sofia) в Беневенто.
През 758 г. крал Дезидерий навлиза в Сполето и прогонва dux Албоин. Dux Лиутпранд бяга в Отранто и Дезидерий поставя Аричис на престола като dux и го омъжва го за дъщеря си Аделперга. Тя е придружена до Беневенто от учителя си Павел Дякон.
През 774 г. Карл Велики завладява Лангобардското царство. Аричис II се съюзява с него, получава титлата princeps и управлява самостоятелно с кралска власт.
Аричис построява замък в Салерно. Аделперга и Аричис подаряват църквата „Санта София“ в Беневенто.
Той умира на 26 август 787 г. и е погребан в катедралата на Салерно. Аделперга е няколко месеца регентин. Неговият син Гримоалд III се качва на трона в началото на 788 г. и става херцог на Беневенто и Салерно.
Аричис и Аделперга, дъщеря на лангобардския крал Дезидерий и съпругата му Анса, имат пет деца:
Огурски езици

Огурски (тур. Oğur grubu; други понятия на бълг.: хуно-алтайски, българо-тюркски, булгарски, хуно-български, хуно-тюркски и др.) са група изчезнали езици (без чувашкия), говорени главно в степната зона на Източна Европа.
Спорна е класификацията им в алтайското езиково семейство, като редица автори ги причисляват към тюркските езици, но други смятат, че са били по-близко до монголските, или по-скоро, че са представлявали обособена група разположена между монголските и тюркските езици. В миналото са били класифицирани неправилно и като дял от уралското езиково семейство. Тези езици представляват загадка за езикознанието, понеже с изключение на чувашкия, те не са достатъчно писмено засвиделствани. Не е известно как са били свързани помежду си. Не е ясно дали чувашкият език произлиза от някой от изчезналите огурски езици или е близък на тях съседен език. Самата подгрупа е конструирана почти напълно на базата на предположения и съществуването ѝ като цяло е хипотетично. Съществуват и някои белези, които свързват отделни езици от тази подгрупа с тунгусо-манджурските, енисейските и индоевропейските езици.
Няколко средновековни учени и пътешественици забелязват близостта между отделни езици в огурската езикова група в момент, когато те все още са живи езици.
В обширните пътеписи на ал Истахри от Х в. сл. Хр. се сравнява прабългарския език във Волжка България с езиците на съседните народи:
Ибн Хаукал е арабски географ от Х в. сл. Хр., който пътешества в периода 943 - 969 г. Той отново потвърждава, че "езикът на българите наподобява езика на хазарите".
Персийският учен-енциклопедист, историк и лингвист ал Бируни (973 – 1048) отбелязва в своите трудове, че езикът на прабългарите и сабирите e смесица между тюркски и хазарски.
Традиционно български и световни лингвисти, филолози и историци приемат, че тази група обединява хазарски, хунски, тюрко-аварски (да не се бърка със съвременния аварски език) и чувашки език, тъй като споделят общи отлики с останалите тюркски езици.
Огурските езици включват:
Божидар Карастоянов (музиковед)

Божидар Пенев Карастоянов е български музиковед, изследовател на певческите традиции на източноцърковната монодия (по-специално руския знаменен роспев и стихирарическото пеене на Константинополската традиция), както и на техните допирни точки с българската народна музика.
Роден е на 10 юни 1940 г. в България в учителско семейство. След завършване на музикалното училище във Варна продължава обучението си в теоретико-диригентския факултет на Българската държавна консерватория. През 1966 г. завършва Московската държавна консерватория със специалност „Теория на музиката“ под научното ръководство на Сергей Скребков.
След дипломирането си работи като преподавател в Академията за музикално, танцово и изобразително изкуство, а след това преподава теоретични предмети в „Хоровата капелла“ в Москва, Русия. В периода 1970 – 1985 г. е научен сътрудник в Държавния институт за изкуствознание в Москва към Руската академия на науките, където работи върху проблемите на мелодиката и нотацията на знаменните песнопения на певческите книги „Стихирар Месечен“ и „Празници“.
Завръща се в България и в периода 1985 – 2005 г. работи като научен сътрудник в Института за музика към Българската академия на науките (който по-късно е интегриран в Института за изкуствознание на БАН заедно с Института за изобразителни изкуства). По това време започва да изучава видовете българско литургично пеене и фолклор и да изследва проблемите на теорията на монодичната мелодика и невмените нотации, които разглежда в научни публикации. Изнася лекции и доклади в Австрия, Армения, България, Полша, Русия и Украйна.
От 2001 година живее във Виена, Австрия, където продължава научната си дейност.
Умира на 29 октомври 2023 във Виена, Австрия.
Дийн Норис

Дийн Джоузеф Норис (на английски: Dean Joseph Norris) (роден на 8 април 1963 г.) е американски актьор. Най-известен е с ролята си на Ханк Шрейдър в сериала „В обувките на Сатаната“. Участва във филми като „Смъртоносно оръжие 2“ (1989), „Труден за убиване“ (1990), „Зов за завръщане“ (1990), „Терминатор 2: Денят на страшния съд“ (1991), „Звездни рейнджъри“ (1997), „Клетката“ (2000), „Мис Слънчице“ (2006), „Всемогъщият Евън“ (2007) и други.
Боян Милчев

Боян Милчев е български орнитолог.
Роден е на 5 юли 1961 г. в Елхово. Завършва висше образование в Биологическия факултет на Софийския университет „Св. Климент Охридски“, специалност „зоология“ през 1986 г. От 1988 до 1991 разработва дисертационния си труд върху птиците на Странджа планина, който защитава в 1991 г. Първоначално работи в Биологическия факултет на Софийския университет като специалист-биолог (1991) и старши асистент (1993). Хабилитира се през 2002 г., когато е избран за доцент. От 2005 г. преминава на работа в Лесотехнически университет (Катедра „Ловно стопанство“). Там е лектор по 6 университетски дисциплини.
Има над 80 научни публикации, повечето от които в чуждестранни списания. Ръководител или участник е в десетки научноизследователски проекти. Отстоява непоколебимите си природозащитни възгледи и има съществен принос в изучаването и опазването на природата на Странджа планина и преди всичко – на нейната орнитофауна. Той проучва птиците и в две други, дотогава неизследвани планини в България – Сакар и Врачанската планина Научните му интереси са предимно в областта на орнитологията (фаунистика, екология), зоологията и екологията на гръбначните (птици, бозайници, влечуги и земноводни) и опазването на природата. Изследванията му върху храната на бухала (Bubo bubo), забулената сова (Tyto alba), горската ушата сова (Asio otus), както и други видове птици (напр. черноглавата чайка (Larus melanocephalus), са сред най-всеобхватните изобщо.
Боян Милчев е съучредител и член на Българско дружество за защита на птиците и на Българско орнитологично дружество.
Георги Балтаков

Георги Кирилов Балтаков е български учен географ, геоморфолог.
Роден е през 1942 година в родопското село Ковачевица, Неврокопска околия. Завършва Техникума по лесовъдство във Велинград, а след това Геоморфология и картография в Софийския университет. През 1981 г. защитава докторска дисертация на тема „Морфоструктурно засебяване на Ихтиманското Средногорие (основни етапи и съвременни тенденции)“ и става доктор на географските науки на 18 ноември 2003 г. с тема „Неогенска и кватернерна скулптурна геоморфогенеза на източните части на Балканския полуостров“.
Преподава обща геоморфология, кватернерна палеогеография, приложна география, инженерна и екологична геоморфология, кватернерна геология. Води лекционни курсове по геоморфология и география на почвите в Пловдивския университет „Паисий Хилендарски“, филиал Смолян. Чете лекции в Хелзинкския университет, Финландия. В 2010 година се пенсионира.
Членува в няколко научни организации: Българско геологическо дружество (председател на секцията по геоморфология); Българско екологическо дружество – Свищов (научен секретар); Българско географско дружество – член; Национална геоморфоложка комисия към Националния комитет по география – главен секретар.
Член е и на Холоценската комисия към Международната асоциация за кватернерни изследвания към ЮНЕСКО и участва в два международни проекта на асоциацията като национален координатор и координатор за балканските страни. Провежда съвместни изследвания в Северна Гърция и е участва в организирането на два българско-гръцки симпозиума по проблемите на геологията и географията на Родопския масив.
Умира на 6 февруари 2019 година в София.
Свети Борис (връх)

Свети Борис (на английски: St. Boris Peak) е покрит с лед връх в хребет Фрисланд, Тангра планина на остров Ливингстън в Антарктика. Централната кота на върха достига 1685 m, а прилежащото островърхо ледено образувание „Синагогата“ в северната му част се издига до 1699 m. Леденият релеф, а оттам и надморската височина на географските обекти в околността е предмет на промени; според българско GPS заснемане от Д. Боянов и Н. Петков височината на Фрисланд (1700 m през декември 2003) е 1693 m през декември 2016, което прави връх Свети Борис първенец на Тангра планина и острова през този сезон.
Именуван е на 15 март 2002 г. в чест на българския владетел цар Св. Борис I и във връзка със село Борисово. Именуването на този антарктически връх на български светец е напомнено от британската преса във връзка с победата на Борис Джонсън в кметските избори в Лондон на 2 май 2008 г., денят на Св. Борис в Българската православна църква.
Върхът е изкачен и GPS заснет за първи път на 23 декември 2016 г. от алпинистите Дойчин Боянов и Николай Петков по маршрут от района на Лагер Академия през връх Фрисланд и „Синагогата“ до централната височина на Свети Борис. Друг маршрут на изкачвзне е следван от същите алпинисти и Неделчо Хазърбасанов на 16 януари 2017, от седловина Несебър и горната част на ледник Хънтрис през връх Академия до централната височина на Св. Борис.
Централната кота на върха (1685 m) е разположена на 650 m юг-югозапад от връх Фрисланд, на 4,340 km северозападно от рида Пешев, 1,860 km север-североизточно от връх Симеон, 4,890 km югоизточно от нунатак Уилан и на 3,850 km юг-югоизток от връх Плиска. Свързва се с първенеца на острова връх Фрисланд (1700 m) чрез къса седловина доминирана от леденото образувание „Синагогата“, и с връх Симеон чрез Парилската седловина. Издига се на северозапад и запад над ледника Хънтрис, а на югоизток над ледника Мейси.
Български топографски карти на върха като част от остров Ливингстън от 1996, 2005 и 2009 в резултат на топографски проучвания през 1995/1996 и 2004/2005 г. от експедиция „Тангра“.
Герб на Малтийския орден

Гербът на Суверенния Малтийски орден, знамето и химнът са официалните символи на Суверенния Малтийски орден.
Гербът на ордена представлява щит, с червено поле на което се намира сребърен кръст. На заден план се вижда малтийски кръст от същия метал. На върха се намира короната на Великия Магистър.
Тази емблема е символ на грижата за болните и страдащите, упражнявана от Малтийския орден по целия свят. Тя представлява червен щит със сребърен малтийски кръст и тясна вътрешна ивица от същия метал.
Герб на Германия

Гербът на Германия е официален държавен символ на Федерална република Германия. Представлява щит с изобразен черен орел с червени нокти на златно поле.
Орелът може да се изобразява и без щит, тогава той се нарича федерален орел (нем. der Bundesadler) и има по-различни очертания.
Германският герб, черен орел на златно/жълто поле, е един от най-старите държавни символи в света. Датира още от времето на Карл Велики, който през 800 г. обновява римската традиция и я пренася във франкската държава, като приема символа на Римската империя – орела. Този орел, символ на императорската власт, се запазва и по времето на Свещената Римска империя. След обединението на Германия от 1871 до 1918 г. същият символ е използван като национален герб. След Първата световна война и обявяването на Ваймарската република националният герб на Германия придобива съвременния си облик. През 1935 г. Хитлер изменя герба, като поставя в ноктите на орела лавров венец, в който е изобразена свастика. След края на Втората световна война и формирането на Федерална република Германия е върнат Ваймарският орел, който вече се нарича Федерален орел. Той е запазен като национален символ и след Обединението на Германия през 1990 година.
Герб на Черна гора

Гербът на Черна гора е златен двуглав орел, с държава в десните и скиптър в левите нокти, а на гърдите си има щит. На щита е изобразен вървящ лъв (lion passant), ходещ по зелена повърхност на синьо поле.
Гербът на Република Черна гора всъщност е династичният герб на Петровичите, който през 2004 година парламентът на Черна гора прие, като смени цвета на двуглавия орел от сребърен на златен, поради политически съображения (гербът на съседна Сърбия е сребърен).
Скиптърът и държавата се появяват като елементи в герба на Черна гора по примера на руския герб, който е реплика на византийските символи.
Лъвът в герба е автентичният знак на Петровичите и би могъл да се смята за техен династичен герб, а белият (сега златен) двуглав орел като общосръбски символ
Statue of Sveta Sofia

The Statue of Sofia (Bulgarian: Статуя на София, romanized: Statuya na Sofiya) is a monumental sculpture in Sofia, Bulgaria. It was officially opened to the public by the capital's mayor Stefan Sofiyanski on December 28, 2000.
The Statue of Sofia was approved by the Sofia City Council on September 17, 2000, known as the Day of Sofia in Bulgaria. The Bulgarian Orthodox Church honours the martyr Sophia of Rome on this date. The statue was intended as a symbol for better times in the new millennium, and was erected in two days from December 25–27, 2000 in a spot once occupied by a statue of Lenin.
The Statue of Sofia is named after the capital of Bulgaria, which in turn is named after the Saint Sophia Church. Likewise, the statue was planned to be named Saint Sophia, although the Orthodox Church considered it too pagan to be associated with Sophia of Rome. The Statue of Sofia is by the sculptor Georgi Chapkanov, who argued that it is a symbol for all residents of the capital, regardless of religion. In other words, the project was controversial connoting the pagan Sophia (wisdom) of the Hellenistic period. 8.08 meters (26 feet 6 inches) in height with a weight of about 5 tons, the copper and bronze statue stands on a 16 meters (52 feet 5.9 inches) high pedestal. Adorned with the symbols of power (crown), fame (wreath) and wisdom (owl), the crown is also associated with the Goddess of Fate, Tyche, inspired by the old emblem of Sofia dating back to 1900.
OSK AS-23

Officers' Sports Club Atletik-Slava 1923 (Bulgarian: Офицерски спортен клуб „Атлетик-Слава 1923“, lit. ''Officers' Sports Club Athletic-Glory 1923''), Atletik-Slava 23, or simply AS-23, was a Bulgarian army officers' football club based in the capital of Sofia.
The club colors were black and white and its emblem was a black lion over a white shield. Home ground was what today is the Bulgarian Army Stadium. The club's motto was "Athleticism and Glory."
AS-23 was founded on 4 November 1923 following the merger of three Sofia-based football clubs: Officers' Sports Club, Athletic, and Slava. The club's first chairman was lieutenant colonel Nikola Karagyozov.
During 1930–31 season, the club won the local Sofia division. In the play-offs, AS-23 defeated Etar Veliko Tarnovo 5–0, Sila Yambol 7–0, Napredak Ruse 3–1 and won the final against Shipchenski Sokol 3–0. They managed to do a domestic double, winning the Bulgarian Cup the same year.
In the 1940–41 season, some of the key players of AS-23 were called into the army and the club finished 5th in the Sofia Elite Division, however they won the newly created tournament, the Tsar's Cup, by defeating Napredak Ruse 4–2 in the final. The club experienced financial difficulties during the early 1940s, but the anti-communist Brannik organization provided financial help, while the Ministry of War procured the sports kits, allowing the club to remain afloat.
In November 1944, following the Soviet Army's occupation of Bulgaria, the club was merged with Shipka Sofia and Spartak Poduene to form Chavdar Sofia, which ultimately laid the foundations to what is known today as CSKA Sofia.
AS-23's stadium, known as Atletik Park, was at the place of the current Stadion Balgarska Armia. On 27 January 1925, the Municipality of Sofia allotted the club land for the stadium. During the 1930s, AS-23 was officially granted the deed to the facility. In 1944, the grounds were assumed by Chavdar Sofia, and then by the Ministry of Defence.
Vrazhdebna Air Base

Vrazhdebna Air Base (Bulgarian: Авиобаза Враждебна, romanized: Aviobaza Vraždebna) or 16th Transport Air Base is a military air base, located on the site of Sofia Airport. The air base functions as a hub for the 16th Transport Squadron of the BAF.
"Vrazhdebna" is the original name for Sofia Airport, used since its establishment in 1937. The name is derived from the nearby village of Vrazhdebna (now a suburb of Sofia) and is literally translated as hostile.
Although various military transportation units, have been based at the airport since the late 1940s, it was not until 1994 when a separate military unit (16th Transport Air Base) was established. Both Sofia Airport and 16th TAB carry the official name "Vrazhdebna".
Until 1950 it was the hub for the 14th Air Transport Regiment, which included mostly German aircraft (Junkers Ju 52, Junkers A 35). After 1950 it was renamed to 16th Transport Squadron and was equipped with Lisunov Li-2 transport aircraft.
On some occasions Vrazhdebna Air Base also houses civilian Aviation Detachment 28 aircraft, which carry senior members of the Bulgarian government.
Cañón del Chicamocha

El cañón del Chicamocha es un cañón de Colombia que ha excavado el río Chicamocha durante su recorrido por los departamentos de Boyacá y principalmente de Santander, donde alcanza su máxima profundidad en inmediaciones de la ciudad de Bucaramanga, entre los municipios de Aratoca, Cepitá, Los Santos y Jordán.
El cañón del Chicamocha está a 8 horas por carretera de la capital del país (Bogotá) y a hora y media de Bucaramanga, la capital del departamento de Santander. La sección de mayor acceso por ser vía Nacional es la ubicada entre Aratoca y Pescadero.
El cañón de Chicamocha es una muestra de belleza natural, naturaleza agreste, hermosos paisajes de inmensidad y un excelente destino para los amantes de la naturaleza.
El cañón del río Chicamocha, es el resultado de la erosión sobre el lecho fluvial, con la formación de grandes desfiladeros en ambas orillas. El cañón inicia en inmediaciones del municipio de Socha,en el departamento de Boyacá y cumple la mayor parte de su recorrido en el departamento de Santander terminando cerca al municipio de Lebrija. Estas placas montañosas son resultado de los movimientos tectónicos de la tierra, en donde pasan y se desprenden fallas geológicas que comprenden el territorio del Chicamocha, hasta regiones como la mesa de los Santos y la misma ciudad de Bucaramanga pero en su gran mayoría se extiende sobre el municipio de Aratoca. Con más de 108.000 hectáreas, el Chicamocha es uno de los más grandes del mundo, y se formó hace 46 millones de años en un lugar que antes era un inmenso lago que permitió la formación de cavernas y albergó animales marinos de los que aún se hallan restos.​
En una de sus laderas, en la vía de San Gil a Bucaramanga, funciona desde diciembre de 2006 el parque nacional del Chicamocha.​
El 7 de julio de 2009 la Fundación Siete Maravillas Naturales lo preseleccionó como uno de los candidatos para ostentar el título de «Las Nuevas 7 Maravillas Naturales»; la selección final para votación la realizaron expertos de la Fundación y la Unesco y a partir de 21 de julio de 2009 se abrió la votacíón que fue hasta el 2011 para que los cibernautas escogieran las 7 Nuevas Maravillas Naturales del planeta. El cañón del Chicamocha, quedó finalmente ubicada en el Top 77 de las Maravillas Naturales del Mundo.
Teleférico del Chicamocha

El Teleférico del Chicamocha es un sistema teleférico ubicado en el Parque nacional del Chicamocha (Panachi) en Colombia y constituye uno de los sistemas de transporte de su tipo más extensos del mundo, con 6.3 km de extensión.
El sistema de transporte suspendido en cables utiliza 39 cabinas con capacidad para movilizar a 500 pasajeros por hora, a una velocidad de seis metros por segundo. Recorre la totalidad del Cañón del Chicamocha desde el sitio llamado La Mesa de Los Santos hasta Panachi pasando por tres estaciones: la primera ubicada en el parque, la intermedia en el Río Chicamocha y la última en la vereda Tabacal de la Mesa de los Santos.
El servicio se puede disfrutar en temporada baja de miércoles a viernes de 10:00 a. m. a 5:30 p. m. y los fines de semana de 9:00 a. m. hasta las 5:30 p. m. y tiene un costo de $78.000 (pesos colombianos) para adultos, ida y vuelta, costo que incluye la entrada al Parque nacional del Chicamocha. El recorrido dura aproximadamente 20 minutos en un solo trayecto.
Monumento de la Mujer Trabajadora (Tarrasa)

El Monumento de la Mujer Trabajadora se inaugura el 21 de diciembre de 1996. El autor, Andreu Alfaro, busca con este monumento rendir homenaje a la mujer trabajadora tarrasense.
Está situada en la rotonda del cruce entre la carretera de Castellar con las avenidas de Jaime I y de Barcelona, y el paseo Veintidós de Julio, dentro de la ciudad de Tarrasa.
Como estructura, es un largo tirabuzón cónico de unos 40 metros de altura y más de 60 toneladas de peso, hecho en acero corten, formado por dos planos entrelazados estrechándose a medida que la altura aumenta, emulando las trenzas que llevaban las mujeres que trabajaban en las fábricas textiles de la ciudad. En la precariedad de estas fábricas se habían producido numerosos accidentes en que las trenzas de las trabajadoras quedaban enredadas en la maquinaria, matándolas en el acto. El autor honra con este monumento a todas las mujeres trabajadoras de las fábricas textiles de la ciudad de Tarrasa. Además, por su tipo de material, el monumento adopta tonalidades y colores diferentes según la hora del día.
Esculturas urbanas de Cataluña del siglo XX
Monumento a las mujeres de la guerra del Vietnam

El Monumento a las mujeres de la guerra del Vietnam (o en inglés Vietnam Women's Memorial) es un monumento dedicado a las mujeres de los Estados Unidos que sirvieron en la guerra del Vietnam, la mayoría de ellas como enfermeras. Forma parte del Monumento a los Veteranos del Vietnam y se encuentra en el National Mall de Washington D. C. Está a una distancia corta del Monumento a los Veteranos del Vietnam, y al norte de la Reflecting Pool.
Diane Carlson Evans, que sirvió como enfermera en la armada durante la guerra del Vietnam inició la colecta para añadir una escultura de bronce al Monumento a los Veteranos del Vietnam. La diseñó Glenna Goodacre y fue inaugurado el 11 de noviembre de 1993.
Monumento a la mujer trabajadora desconocida

El Monumento a la mujer trabajadora desconocida​ (en inglés: Monument to the Unknown Woman Worker) es una escultura de 1992 realizada por Louise Walsh en Belfast, Irlanda del Norte en el Reino Unido.
La escultura se encuentra en la calle Great Victoria de la ciudad junto al Hotel Europa. El Departamento de la comisión original del Medio Ambiente quería reflejar la historia de la cercana calle Amelia como un barrio rojo. Sin embargo Walsh no estuvo de acuerdo con esto, y cambió el enfoque a los temas de derechos de las mujeres en los empleos de baja remuneración y el trabajo doméstico no remunerado.
Walsh nació en el condado de Cork, y recibió su maestría en escultura en la Universidad del Ulster.
Hidrografía de Boyacá

El departamento de Boyacá cuenta con tres cuencas hidrográficas sobre los ríos Magdalena, Arauca y el Meta.​​
Se ubica en la zona occidente y centro del departamento, el río Magdalena surca el territorio del departamento por espacio de 72 km, en su ribera se ubica la población de Puerto Boyacá, recibe las aguas de los siguientes ríos:​
El río Chicamocha nace en las cercanías de Tunja y en su recorrido se le llama río Jordán, Grande, Tunja, río Sogamoso y Chicamocha propiamente dicho, en inmediaciones de la población de Paz de Río inicia el cañón del Chicamocha, recorre los departamentos de Boyacá y Santander; recibe como tributario a los ríos Sotaquira, Chitano, Jabonera, Soapagua y Nevado.​
El río Suárez nace en la laguna de Fúquene, en límites de los departamentos de Boyacá y Cundinamarca, sus afluentes principales son los ríos Chiquinquirá, Saboya, Moniquirá, Pómeca y Lenguaruco.​
A esta cuenca pertenecen las lagunas de Palagua y Marañal en territorio de Puerto Boyacá.
Se ubica en la zona nororiente del departamento, recibe las aguas de los siguientes ríos:​
El río Cobaria atraviesa la reserva de los indígenas u'wa
El río Meta no pasa por territorio boyacence, pero recibe las aguas de los siguientes ríos:​
El río Cravo Sur y el Pauto nacen en el páramo de Pisba, el río Lengupá se forma de la confluencia de los ríos Rusa y Mueche. El río Upía Nace en la laguna de Tota, el río Cusiana Nece en el Cerro Negro.​
El departamento de Boyacá cuenta con cascadas naturales en los siguientes sitios:​
Cordillera Oriental (Colombia)

La Cordillera Oriental es uno de los tres ramales en los que se divide la Cordillera de los Andes en Colombia. Se extiende en dirección suroeste-nordeste desde el Nudo de Almaguer o Macizo Colombiano, en el departamento del Cauca, hasta la serranía de Perijá, en La Guajira.​
La parte occidental de la cordillera pertenece a la cuenca del río Magdalena, mientras que la vertiente oriental incluye las cuencas hidrográficas de los ríos Amazonas, el Orinoco y el Catatumbo.
Entre su relieve se destaca el Altiplano Cundiboyacense y la Sierra Nevada del Cocuy (con los únicos picos nevados de esta cordillera).
Importantes ciudades como Bogotá, la capital de Colombia y Tunja se encuentran en ella. La cordillera oriental en Colombia constituye una región dinámica económicamente y altamente poblada gracias a sus ricos suelos y generosas lagunas y ríos que pertenecen a las cuencas del Magdalena y el Orinoco de Colombia y Venezuela.​
La cordillera Oriental es el rasgo predominante en el relieve de los departamentos de Cundinamarca (15%), Boyacá (16%), Santander (21%) y Norte de Santander (15%). Forma el límite oriental o suroriental de Huila (7%), Tolima (3%), Cesar (4%) y La Guajira, y su piedemonte oriental alcanza al occidente de los departamentos de Caquetá (7%), Meta (6%), Casanare (4%) y Arauca (3%). ​​
A partir de 1810 varias juntas autonomistas e independentistas se crean en la Nueva Granada (actual Colombia) en lo que pasó a conocerse como Gritos independentistas. Sin embargo, retomado el poder en España por Fernando VII, este envió una expedición de reconquista en 1815. El virreinato reinstaurado castigó duramente a los criollos que participaron de los levantamientos (patriotas) consolidándose un régimen del terror al mando del virrey Juan de Sámano.
Varios grupos patriotas sobrevivieron, bien como guerrillas, bien formando grandes ejércitos en zonas como los Llanos. En 1819, un ejército proveniente de los llanos y comandado por Simón Bolívar y Francisco de Paula Santander, asciende la cordillera por el Páramo de Pisba y derrota al ejército realista en las batallas del Pantano de Vargas y el Puente de Boyacá ubicado en la ciudad de Tunja, de esta manera se crea la Gran Colombia (hoy conocida como la República de Colombia ).
Los siguientes son los ríos que nacen o son tributarios, así como algunos cuerpos de agua importantes.
En la cordillera Oriental se encuentran las siguientes áreas protegidas:
Academia Colombiana de Historia

La Academia Colombiana de Historia es una institución creada con el objetivo de emprender «el estudio cuidadoso y el análisis de la historia de Colombia, desde los tiempos prehispánicos hasta el presente», fundada por José Joaquín Casas. Su lema es «veritas ante omnia», "la verdad ante todo" en latín.
La Academia fue creada el 9 de mayo de 1902, cuando el Ministerio de Instrucción Pública autorizó la creación de una Comisión de Historia y Antigüedades Patrias, que pasó a llamarse Academia de Historia y Antigüedades Colombianas y posteriormente Academia Colombiana de Historia, su nombre actual,​ y se formalizó su creación con el decreto 1808 dictado por el Poder Ejecutivo el 12 de diciembre de 1902.​ Pese a surgir por iniciativa pública, actualmente funciona como un ente jurídico privado.
Entre los objetivos originales de su fundación, aparte del estudio de la historia del país, se encontraban el de velar por las antigüedades patrias, divulgar el conocimiento sobre la historia de Colombia y celebrar y conmemorar eventos históricos del país. Por la ley 71 de 1926 la Academia recibió en donación una parte de la casa en la que funcionaba la Facultad de Derecho y Ciencias Políticas; dicha casa, ubicada en el centro de Bogotá es actualmente su sede.
Fueron fundadas Academias de Historia locales en diferentes departamentos del país:
La Academia está conformada por cuarenta miembros de número, cuarenta correspondientes nacionales, así como por correspondientes internacionales y miembros honorarios. Entre las actividades más destacadas de la institución se encuentra el fomento a la creación de academias y centros de historia regionales y departamentales; así como la publicación de un boletín, con más de 800 ediciones desde el año de su fundación.
La Rebeca

La Rebeca es una escultura de Bogotá (Colombia). Está situada en el barrio de San Diego entre carreras 12 y 13 con calle 25, localidad de Santa Fe. Consiste en una aguadora desnuda que tiene un cuenco y un cántaro, situada en medio de un estanque compuesto por un espejo de agua. Se instaló en 1926 en el hoy desaparecido parque Centenario, a pocos metros de su ubicación actual.
La famosa Rebeca, escultura símbolo de la historia de los judíos llagados a América desde 1492 y que solo en 1926 fue instalada en Colombia como icono de identidad de toda la colonia judía que formó una sociedad y que contribuyo al desarrollo después de la independencia a instaurar una nueva identidad una historia republicana en nuestra nación; es así que desde hace casi 100 años está escultura se consolida en firme dejando esa huella imborrable de los hebreos en Colombia no fue solo una escultura desnuda por capricho de nadie es la representante de una semilla que fue sembrada en nuestras tierras.
El Ministerio de Obras Públicas contrata en 1926 a Luis Luchinelli, apoderado de la Marmolería Italiana de propiedad del maestro escultor Tito Ricci, para ejecutar la obra en un lapso de dos meses y con un costo de 500 pesos..En el documento que reposa en el Archivo Nacional queda constancia de que a la marmolería italiana se le encomienda también la construcción de un niño con delfín y cisne, esculturas actualmente emplazadas en la recoleta de San Diego y el parque Nacional, respectivamente.​
Fue la primera obra representando a una mujer desnuda instalada en un espacio público.
El parque se vio prácticamente desmantelado en los años 1950 por la excavación del viaducto de la avenida El Dorado y desapareció cuando se construyó en 1958 la carrera Décima, que determinó el trazado de una gran glorieta en el lugar. La gran mayoría de sus esculturas se enviaron a otros lugares de la ciudad, en particular al parque nacional. La Rebeca y la pileta que la rodean fueron trasladados a una zona residual en medio de un sector rodeado por vías de gran congestión.
Durante la segunda mitad del siglo XX ha sufrido varios cambios, que se han caracterizado por llevar el aspecto de sus alrededores a la estructura despecaja de plazoleta que hoy presenta. Durante este periodo la obra resintió asimismo los cambios demográficos de este sector de la ciudad.​ Pese a las mejoras que se realizaron en los años 2000, además de haber perdido su esencia de espejo de agua, hoy presenta un mal estado de conservación.​​
Parque nacional de Gangotri

El parque nacional de Gangotri es un parque nacional ubicado en el distrito de Uttarkashi, estado de Uttarakhand en la India. El tamaño de este parque nacional es de aproximadamente 2.390 kilómetros cuadrados.​ El parque proporciona una belleza majestuosa de bosques de coníferas combinado con verdes prados lozanos.
Los bosques del parque son del tipo húmedo templado, propios del Himalaya. La vegetación consiste en deodar, abeto, picea, roble y rododendros.
Hasta ahora son 15 especies de mamíferos y 150 especies de aves que han sido documentadas en el parque (Paramanand et al. 2000). Esto incluye un poco de especies raras como la onza o leopardo de las nieves, el oso negro, el oso pardo, el ciervo de almizcle (Moschus chrysogaster), la cabra azul o bharal, el tahr Del Himalaya, el lofóforo o faisán real del Himalaya, la Koklass (especie de faisán del género Pucrasia).
Este parque es la casa del leopardo de las nieves, la cabra montés, el thar, faisanes, perdices, palomas, periquitos, ruiseñores, etc.
Entre los meses de abril a octubre, el turismo en el parque nacional está en su máximo apogeo. La estación más cercana de ferrocarril está a 210 kilómetros, mientras que el aeropuerto más cercano está a 220 kilómetros del parque nacional. Harsil es la ciudad más cercana (30 kilómetros).
Chicamocha National Park cable car

Chicamocha National Park Cable Car is one of the longest aerial tramways in the world. It is located within the Chicamocha National Park, Santander, Colombia. It differs from other cable cars around the world due to its engineering design, beautiful view, use of double cable channel (not quite common), altitude and its outstanding layout.
The Chicamocha National Park Cable Car was inaugurated in January 2009. It was constructed by the temporary union of Poma Galski, Ingsas and Termotecnic engineering firms. It is 6.3 kilometers long and it is powered by 3 stations. The ride can take from 22 minutes at maximum speed (high season) to 30 minutes at regular speed. The visitors of the Chicamocha National Park enjoy a spectacular panorama on the more than 6 kilometer ride with the cable car. In Colombia and in the whole world, the cable car has generated great expectation since it is the only one which crosses a 6.3 kilometer canyon.
The cable-car uses a transportation system with cabins which are in fixed position attached to a high performance iron cable. This cable is pulled by motors and rotating wheels at each station. This entire process is powered by three energy plants of 13,200 volts at each station. The 6.3 kilometers are divided in the following way: 2 kilometers between the stations Park-River and 4.3 between the stations River-Mesa de los Santos. The average speed of each cabin is around 6 meters per second. The cable car has a sophisticated system that allows a continuous monitoring of the status of the entire system from each station. This system uses sensors to know the weight of each cabin, humidity, temperature, wind’s velocity and other important variables that may affect the functionality of the system.
The construction and design of Chicamocha National Park Cable Car was a great challenge for engineering. The inclined topography and climate conditions of the region were the root of this challenge. A modern Russian helicopter participated in the installation of great part of the twenty nine support columns, each one with an approximate height of 25 meters and two tonnes of weight. Even hundreds of mules were needed to transport the hundreds of tons of cement and aggregates. This colossal engineering marvel was a result of the combination of the knowledge and experience of Colombian engineering plus the design and technology of French engineering.
6°47′19″N 73°01′17″W﻿ / ﻿6.7887°N 73.0215°W﻿ / 6.7887; -73.0215
Chicamocha River

Chicamocha River is a river of Boyacá and Santander in central-eastern Colombia. It is part of the Magdalena river system that flows into the Caribbean Sea.
The Chicamocha River rises in the municipality of Tuta in the Department of Boyacá, flows through the Department of Santander and joins the Suárez River (with its tributary Fonce River) to form the Sogamoso River.
The Chicamocha Canyon contains the Chicamocha National Park (PANACHI; Parque Nacional del Chicamocha), a major tourist destination in Colombia. It was preselected for the election of New 7 Wonders of Nature.
Nevado del Huila

Nevado del Huila (/nɛˈvɑːdoʊ dɛl ˈwiːlə/, Spanish pronunciation: [neˈβaðo ðel ˈwila]) at 5,364 metres (17,598 ft), is the highest volcano in Colombia, located at the tripoint of the departments of Huila, Tolima and Cauca. It is visible from the city of Cali. The andesitic volcano is located on top of the Ibagué Batholith.
After being dormant for more than 500 years, the volcano showed heavy signs of activity in 2007 and 2008. As of February 20, 2007, there were more than 7000 "minor" seismic events, and a high state of alert was in place for the departments of Cauca, Huila, Caldas and Valle del Cauca. The volcano erupted twice in April 2007, once in April 2008 and again in November 2008. Any eruption would affect the small villages around the volcano, mostly Páez, where their inhabitants still have in memory the eruption of the Nevado del Ruiz volcano and the destruction of Armero.
On April 18, 2007, the volcano erupted twice, causing avalanches into the Paez River; this event caused water levels to rise along the Magdalena River. More than 4,000 people were evacuated with no casualties reported.
Nevado del Huila became active again in March 2008. After a multitude of earthquakes inside the volcano, Colombian authorities declared a state of yellow alert on March 18. The state of alert was increased to orange on March 29, meaning an eruption could be expected within two weeks. Hundreds of people were evacuated. On April 14, 2008, at 11:08 pm, an ash eruption took place, prompting the government to issue a red alert and evacuate 13,000 to 15,000 people from around the mountain. The state of red alert was again lowered to orange on April 16, following diminished activity.
On November 20, 2008, the volcano erupted at 02:45 GMT (at 21:45 on November 20 local time) according to Colombian Institute of Geology and Mining. An immediate mass-scale evacuation was put in motion by the Colombian authorities, which the inhabitants of some towns reportedly refused. There were no injured reported at the time. On November 23, 2008, BBC News, citing Colombian authorities, announced that the eruption had claimed ten lives, with 12,000 nearby residents being evacuated and emergency services unable to reach many of the more remote affected locations. The eruption had triggered an avalanche of earth and debris that damaged houses, bridges and crops on plantations. The three small towns of Paicol, La Plata and Belalcázar along the Páez River were affected by this eruption.
Extensive instrumentation of the volcano, put in place by the existing national system for prevention and care of disasters, which includes training of local inhabitants in high-risk regions and deployment of alarms in nearby towns, reportedly prevented large-scale deaths. President Álvaro Uribe ordered the Air Force of Colombia to create an "air bridge" to provide supplies for cut off towns along the Páez River.
Freedom Monument Sculpture Park

The Freedom Monument Sculpture Park in Montgomery, Alabama, is the most recent of the three "Legacy sites" developed by the non-profit Equal Justice Initiative.
Starting in 2021, EJI acquired 17 acres in Montgomery on the Alabama River to erect the National Monument to Freedom, a 43 feet tall, 155 feet long wall depicting 122,000 surnames adopted by the 4.7 million formerly enslaved African Americans listed on the 1870 United States census, the first census to list African Americans entirely as free people. QR codes on display near the monument allow visitors to find other African Americans listed in later censuses with the same surname. The park includes 170-year-old dwellings from nearby cotton plantations, objects made by enslaved persons, replicas of rail cars and holding pens, and audio recordings of people speaking in the Muscogee language, the language of the indigenous people of the park's area. The park also includes various sculptures created by Charles Gaines, Alison Saar, and Kwame Akoto-Bamfo, Simone Leigh, Wangechi Mutu, Rose B. Simpson, Theaster Gates, Kehinde Wiley, and Hank Willis Thomas. The park opened on March 27, 2024. Stevenson stated to W that the idea was inspired by his 2021 visit to a former slave plantation (his first visit to any plantation), which he felt marginalized the slave experience in favor of the slaveowner's mansion's architecture.
A visit to the park begins when visitors are taken across the Alabama River, the same route that enslaved Africans took to get to downtown Montgomery where enslaved families were split up and sold.
Namal Institute

The Namal University is a private university in Rikhi, Mianwali District, Punjab, Pakistan. It is located on 30 km, Talagang Mianwali Road near Namal Lake.
In 2002, Imran Khan began developing the concept of establishing a college adjacent to Namal Lake in the Mianwali District after observing high unemployment rates among the youth, many of whom were unskilled. After being appointed Chancellor of the University of Bradford in 2005, Imran Khan initiated efforts to establish a connection between his proposed Namal College and the university. In December 2005, an agreement was reached to grant Namal College associate status at the University of Bradford. The construction of the college began in 2006 and it was inaugurated as Namal College in 2008 by Imran Khan. The college was then affiliated with the University of Bradford and later it established the Imran Khan Foundation to fund scholarships for more than 90 percent of students who would study at the college coming from humble backgrounds. The 40 kanal of land area for the college was provided by the Government of Punjab, Pakistan.
In 2007, Imran Khan invited ten students from Bradford to spend a week studying at Namal College in Pakistan. The program aimed to educate participants about the economic, cultural, and social challenges facing Pakistan and to observe the effects of globalization on developing countries. The initiative was organized by the Yorkshire regional team of the Young Enterprise organization and supported by Bradford Kickstart of the Bradford Council.
In 2009, Namal College enrolled its inaugural class of 68 students in programs including computer science, software engineering, and network administration.
In 2019, Namal College became a degree awarding institute (DAI) and was renamed as Namal Institute.
Imran Khan is the chairman of Board of Governors Namal Education Foundation which is the sponsoring body of Namal Knowledge City including this institute.
List of universities in Pakistan