davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Detective Knight: Independence

Detective Knight: Independence (también conocida como Devil's Knight) es una película de acción estadounidense de 2023 dirigida por Edward Drake, quien escribió el guion y coescribió la historia con Corey Large. Sirviendo como la tercera y última entrega de la trilogía Detective Knight, y como secuela de Detective Knight: Redemption (2022), está protagonizada por Bruce Willis, Jack Kilmer, Lochlyn Munro, Jimmy Jean-Louis, Willow Shields, Dina Meyer y Timothy V. Murphy.
Detective Knight: Independence fue estrenada por Lionsgate en cines selectos y VOD el 20 de enero de 2023, seguida de su lanzamiento en DVD y Blu-ray el 28 de febrero de 2023.
En octubre de 2021, Bruce Willis firmó para protagonizar una película de acción bajo el título provisional Devil's Knight, del escritor y director Edward John Drake, para una producción consecutiva con Christmas Knight en Vancouver, Canadá, del 17 de noviembre al 14 de diciembre de 2021.​​ La filmación terminó el 9 de enero de 2022, mientras que se confirmó que Trevor Gretzky repitió su papel en ambas películas.​​​ Para septiembre de 2022, Devil's Knight fue retitulada como Detective Knight: Independence y fijó una fecha de estreno para el 20 de enero de 2023.​​ Para octubre de 2022, Lochlyn Munro, Jimmy Jean-Louis, Corey Large y Cesar Miramontes estaban listos para repetir sus papeles de las dos primeras películas, mientras que se agregaron Willow Shields, Jack Kilmer, Alvaro Calderon, Dina Meyer y Timothy V. Murphy. al elenco.​​ Detective Knight: Independence es una de las últimas películas protagonizadas por Willis, quien se retiró de la actuación porque le diagnosticaron afasia.​
Detective Knight: Independence fue estrenada por Lionsgate en cines limitados y VOD el 20 de enero de 2023,​​ seguido de su lanzamiento en DVD y Blu-ray el 28 de febrero de 2023.​ Anteriormente, se esperaba que la película se retrasaría hasta julio de 2023, para vincularla con el feriado del Día de la Independencia.​​
Hotel Salvador

El Hotel Salvador es un edificio ubicado en la esquina de las avenidas Zaragoza e Hidalgo en el centro histórico de la ciudad de Torreón, en el estado de Coahuila, México y fue construido ex profeso para funcionar como hotel en un estilo ecléctico de tipo Victoriano por el ingeniero Federico Wulff​ a principios del siglo XX. Fue uno de los primeros edificios de gran tamaño que se construyeron en la ciudad.
En 1887, Andrés Eppen, representante de los dueños de los recién adquiridos terrenos del rancho de Torreón, le econmendó al Ingeniero Federico Wulff el trazo de algunas cuadras urbanas tomando como origen el cruce de vías del Ferrocarril Central con el Ferrocarril Internacional.​ En enero de 1888 comenzó la venta de los terrenos y el 22 de marzo de 1888, el coronel Carlos González Montes de Oca compró la manzana número seis con todos sus lotes​ donde construyó bodegas, oficinas y una casa. Alrededor de 1901 el Ingeniero Wulff decidió establecerse en la villa de Torreón y el coronel González le encomendó la construcción de un hotel en el lote de la esquina de las avenidas Hidalgo y Zaragoza, con el objetivo de ofrecer un lujoso establecimiento de hospedaje de tipo Europeo a los industriales, hacendados y ricos comerciantes que visitaban la villa.
En 1910, el historiador Italo-Mexicano Adolfo Dollero se hospedó en el hotel y escribió sobre su estancia en su crónica “México al día”, publicada en París en 1911. En ésta crónica da testimonio de los adelantos con los que contaba el hotel en esa época:
A finales de 1915 Venustiano Carranza decidió emprender una gira en el norte del país con el fin de consolidar su gobierno.​ A mediados de octubre llegó a la ciudad de Torreón y se hospedó en el hotel Salvador donde el 19 de octubre de 1915 recibió un telegrama de Eliseo Arredondo, su enviado especial en Washington, anunciándole el reconocimiento de su gobierno por parte del gobierno de los Estados Unidos.​ El presidente Carranza dio a conocer la noticia a los pobladores de la ciudad con un discurso pronunciado desde el balcón del hotel.
El 25 de abril del año 1996 el Ayuntamiento de Torreón publicó en la Gaceta Municipal el reglamento de protección y conservación de los edificios y monumentos que integran el patrimonio cultural de Torreón, Coahuila.​ En el artículo 4.º se enlistan los edificios y monumentos que por su valor artístico, arquitectónico e histórico integran el Patrimonio Cultural de Torreón. En la lista menciona al edificio del Hotel Salvador, ubicado en la esquina Sureste del cruzamiento de las calles Zaragoza Sur y A v. Hidalgo Poniente ​
Phelan (Texas)

Phelan es un pueblo fantasma en el condado de Bastrop, Texas. Se encuentra a 3,2km al norte de Bastrop.​
El pueblo fue fundado en 1903, cuando John C. Phelan estableció la Compañia de Mineria de Independiencia de Fort Worth (Independence Mining Company of Fort Worth) para tener parte del carbón de lignito del condado de Bastrop.​
En 1905, se aceptó una solicitud para tener una oficina de correos en el pueblo. John Phelan fue uno de los primeros directores de correos. En 1910 se construyó una escuela para los hijos de los mineros, que en su mayoría eran mexicanos. Para 1914, Phelan tenía una población de 800 habitantes​
Aunque la escuela operó hasta 1933, la población se redujo a 200 en 1925 y la oficina de correos cerró en 1931.​ La minería en el condado de Bastrop continuó hasta la década de 1940 cuando fue abandonada.​
Según los informes, el pueblo tiene muchos cimientos antiguos y una bóveda de banco en el subterráneo, así como pozos de minas peligrosos. Según una leyenda urbana, el colapso de una de las minas en la década de 1920 provocó la muerte de más de 20 trabajadores y varias mulas.​
El Cementerio de Phelan, construido para las familias de los mineros, todavía existe. Contiene muchos monumentos católicos, lápidas con epitafios en español y varias lápidas de más antigüedad que ya no tienen inscripciones.​
Interestatal 805

La Interestatal 805 (I-805 - también conocida como "La 805") es una carretera interestatal que pasa por toda el área metropolitana de San Diego. Es oficialmente conocida como Jacob Dekema Freeway por Jacob Dekema, un pionero del Departamento de Transporte de California (Caltrans) que ayudó a transformar el sistema de autovías de San Diego.
Esta ruta es parte del Sistema de Autovías y Vías Expresas de California.​
La I-805 es una vía secundaria de la Interestatal 5. La terminal sur de la 805 se encuentra en la I-5 a unas pocas millas al norte de la frontera entre Estados Unidos y México en el distrito de San Ysidro en San Diego. La I-805 después pasa por las ciudades de Chula Vista y National City antes de entrar a San Diego. La autopistas después pasa sobre los barrios de North Park, Mission Valley, Clairemont y University City antes de terminar en la I-5 en Sorrento Valley.
Toda la ruta se encuentra en el condado de San Diego.
Los taxistas del humor

Los taxistas del humor es una película de Argentina filmada en colores dirigida por Vicente Viney sobre su propio guion que se estrenó el 28 de mayo de 1987 y que tuvo como actores principales a Graciela Alfano, Adriana Salgueiro, Adrián Ghio y Sergio Velasco Ferrero.
Tres historias en las que uno de los protagonistas es un chofer de automóvil taxímetro.
Ricardo García Olivieri en Clarín dijo:
Marcelo Fernández en El Cronista dijo:
Manrupe y Portela escriben:
Taxista, ra ra

Taxista, ra ra (estilizado como Taxista Ra Ra) es una serie de televisión cómica peruana emitida por Panamericana Televisión. Fue producida por Efraín Aguilar, se estrenó en mayo de 1998 y se emitió hasta febrero de 1999.​​​
Está protagonizada por Adolfo Chuiman, Aurora Aranda, Laura Reyes y Rafael Iriarte. Otros actores que participaron fueron Gloria Klein, Elmer Alfaro ‘Machucao’ y Germán Loero. La serie tuvo éxito y dio apertura al productor para realizar proyectos posteriores, entre los que se encuentran Mil oficios (protagonizada también por Chuiman y Aranda), Así es la Vida, Al Fondo Hay Sitio​ y De Vuelta Al Barrio.​
La serie gira en torno a Raúl Ramírez (Adolfo Chuiman), un padre de familia que trabaja de taxista con un Daewoo Tico amarillo para sostener a su familia,​ conformada por su esposa Enriqueta (Aurora Aranda), su hija mayor Ana Cecilia (Laura Reyes) y su hijo menor José Luis "Pepe Lucho" (Rafael Iriarte). En cada episodio le ocurre una travesía diferente, pues casi siempre se topa con un pasajero que lo manda a una aventura que va desde perder su vehículo o accidentarlo hasta acabar compitiendo en una carrera, ser secuestrado o irse de viaje. Mientras, Enriqueta trabaja como peluquera y su mayor clienta suele ser la desesperada Lucía. La familia también tiene un perro llamado Draco, que habla en sus pensamientos.
Centenario (coin)

The Centenario is a Mexican gold bullion coin first minted in 1921 to commemorate the 100th anniversary of Mexico's independence from Spain. The coin is not intended to be used as currency; the face value of 50 pesos is for legal purposes only, and does not reflect the actual value of the gold content.
The obverse of the Centenario contains the image of Winged Victory (El Ángel, El Ángel de la Independencia: "The Angel of Independence"), with a laurel wreath in her right hand and broken chains in her left. Two famous Mexican volcanoes, Popocatepetl and Iztaccíhuatl, rise in the background. The 1821 on the lower left commemorates the year of Mexico's independence. The date on the right indicates year of mintage, with the 1921 and 1931 (the last year of the original series) mintages being particularly valuable. Production restarted in 1943 due to the demand for gold coins, and coins minted between 1949 and 1972 are usually marked "1947".
This coin was designed by Emilio del Moral.
The reverse depicts the coat of arms of Mexico, which shows the Golden eagle perched on a cactus with a serpent (rattlesnake) in its beak.
The Centenario weighs 41.67 grams and contains 37.5 grams (1.20565 troy ounces) of gold in an alloy of 90% gold and 10% copper (crown gold), and is 37 mm in diameter. The 1943 mintage is somewhat special because of the double "37.5 Gr Oro Puro" markings, leaving out the "50 pesos" legend, and has the same diameter : 37 mm.
The original Centenario design was used in the later Libertad Series of gold and silver bullion coins.
Rockdrigo González

Rodrigo González (25 December 1950 – 19 September 1985), better known as Rockdrigo or El profeta del nopal ("The Nopal Prophet"), was a Mexican singer-songwriter. He died at age 35 with his girlfriend, Francoise Bardinet, when the apartment building in which he was living collapsed in the Mexico City earthquake of 19 September 1985. His early death made him a legend in Mexican rock.
Rodrigo was born in Tampico, Tamaulipas. He studied psychology for a brief time at the Universidad Veracruzana in Xalapa before moving to Mexico City in 1977 with the desire to make music.
He arrived to the capital and began playing in bars and cafés. At first, he survived by singing covers in the streets of the city "in the English style." Over time, he began to create an oeuvre from his experiences on the streets.
The lyrics of Rockdrigo mixed the urban lifestyle with the troubles of the urban poor, and found many listeners among students. His songs could also be tender, such as "Metro Balderas," the ballad about a man who has lost his lover, and hijacks a subway train.
In the early 1980s he and other musicians including Rafael Catana, Jaime Lopez, and Roberto Ponce founded the La Liga de Musicos Errantes y Cantantes Rupestres (The League of Wandering Musicians and Prehistoric Cavemen Singers) which became known as the Movimiento Rupestre, a folk music scene that strongly influenced Mexican rock for the next ten years or so. Their music was similar to the Nueva canción movement in protesting social conditions, but unlike Nueva canción, they used street slang in their lyrics, were not overtly political, and drew on U.S. folk music instead of traditional Mexican instruments and sounds. Rockdrigo wrote the manifesto for the group.
In 1983, novelist José Agustín said that Rockdrigo had "achieved what is, for me, an extraordinary accomplishment: making Spanish sound perfect, truly natural in rock'n'roll....From the beginning I thought that Rodrigo González was our version of Bob Dylan with a sense of humor."
At the time of his death, Rockdrigo was living in an apartment in the Unidad Tlatelolco, which was devastated by the 1985 earthquake. After his death musicians would gather at the Metro Balderas station on 19 September to commemorate him and the earthquake and sing his songs.
He was survived by a daughter, Amandititita, who became a cumbia singer and songwriter. In 2011 she and others unveiled a statue of Rockdrigo at the Metro Balderas station.
As of 2007 there were four collections of his music:
Posthumous:
Urugomero rwa Meraldene

Urugomero rwa Meraldene, cyangwa Barrage Meraldene, ni urugomero rw'inkombe ku ruzi rwa Meraldene, ruherereye muri kilometero 3 mu majyepfo ashyira uburengerazuba bwa Thénia mu Ntara ya Boumerdès muri Kabylia muri Alijeriya .
Igishushanyo mbonera cy'uyu mushinga cyahawe injeniyeri w'umwubatsi witwa, Henri Chauzy, wari ufite ibiro bye muri Alijeriya .
Umushinga wo gushyira mu bikorwa iyi nyubako y’amazi yemejwe ku tariki ya 24 mu kwezi kwa Gicurasi mu mwaka wa 1911 hagamijwe gukora amazi y’umugezi wa Meraldene ndetse no kubaka urugomero nyirizina.
Auguste Schneider, rwiyemezamirimo ufite icyicaro i Thénia muri kiriya gihe, yakoze imirimo kuri uru rugomero kugeza igihe rwakiriwe. Urugomero rwemejwe gukoreshwa tariki ya 26 mu kwezi kwa Gashyantare mu mwaka wa 1913 n'umujyi wa Thénia na sitasiyo bya gari ya moshi.
Mu byukuri, uyu mujyi washyizweho mu mwaka wa 1872 ugamije kwaguka no guteza imbere ubukungu habaho gutanga amazi meza, akenshi byabaga bigoye kubigeraho binyuze mu mariba n’amasoko y’amazi.
Ishyirahamwe ry’Umupira w’Amaguru mu Rwanda

Ishyirahamwe ry'Umupira w'Amaguru mu Rwanda (FERWAFA) ni ishyirahamwe ry’umupira w’amaguru.
Ishyirahamwe ry'umupira w'amaguru mu Rwanda FERWAFA (Federation Rwandaise de Football Association), ni cyo kigo cyonyine gifite uburenganzira bwo kigenzura, gutegura, no gutanga uburenganzira kumarushanwa ayo ariyo yose y'umupira 'amaguru mu Rwanda. FERWAFA yashinzwe mu mwaka wa 1975, yinjira mubanyamuryango b'impuzamashyirahamwe y'umupira w'amaguru muri Africa (CAF) mu mwaka wa 1976 no mu ishyirahamwe ry'umupira w'amaguru ku isi FIFA, mumwaka wa 1978. FERWAFA itegura amarushanwa ngarukamwaka atandukanye mu Rwanda harimo; shampiyona y'umupira w'amaguru icyiciro cya mbere mubagabo (Rwanda Primus National League Division 1), shampiyona y'umupira w'amaguru icyiciro cya kabiri mubagabo (Rwanda Men's Football Division 2), na shampiyona y'umupira w'amaguru icyiciro cya mbere mubagore Rwanda Women's Football League n'andi marushanwa agiye atandukanye mu mupira w'amaguru mu Rwanda. FERWAFA kandi kubufatanye na minisiteri ya siporo mu Rwanda niyo ireberera amakipe y'igihugu mumupira w'amaguru.[1]
Ikicaro cya FERWAFA mu Rwanda gihereye mu karere ka Gasabo, mu murenge wa Remera. Intego z'ibanze za FERWAFA ni UBUMWE, IKINYABUPFURA N'INTSINZI.[2]
Entandrophragma excelsum

Entandrophragma excelsum, is Africa's tallest indigenous tree native to tropical East Africa and occurs in eastern D.R.of the Congo, Rwanda, Burundi, Uganda, Tanzania, Malawi and Zambia. This species is scattered in areas of upland semi-deciduous forest, in mid-elevation and montane rainforest, at (925 –) 1280 – 2150 metres elevation. It is locally also found in riverine forest.
Entandrophragma excelsum dioecious, deciduous large tree, commonly up to 45 (–60) m tall. Bole branchless for up to 27 m, straight and cylindrical, up to 200 (–250) cm in diameter, with large buttresses up to 5 m high.
In 2016 in a remote valley on the continent's highest mountain Kilimanjaro, northern Tanzania has been discovered Africa's tallest tree, it was measured at a height of 81.5 m (267 ft 5 in) tall, and a 2.55 m (8 ft 4 in) dbh and it is estimated to be 600 years old. This tree was discovered by Andreas Hemp at the University of Bayreuth in Germany, a researcher in plant systematics.
The ten tallest known individuals of Entandrophragma excelsum ranged from 59.2 to 81.5 m in height and 1.24 to 2.55 m diameter.
Leaves pinnate on stalks to 60 cm or more with 8–16 large leaflets, almost opposite, each one oblong, 8 – 18 (–30) cm long and 4.5 – 8 (–14) cm wide. Inflorescence, 25 – 30 cm long and 10 – 15 cm wide. Flowers unisexual, tiny, white or pinkish white.
The wood is moderately lightweight, with a density of 460–530 kg/m at 12% moisture content.
The wood of Entandrophragma excelsum is not in much demand for local applications because it often warps and twists considerably upon drying. Moreover, it is not durable and not very attractively figured. Its occurrence in mountain regions often hampers commercial exploitation.
The wood is suitable for the production of sliced and rotary veneer, and can be made into plywood of satisfactory quality. The wood is suitable for construction, flooring, joinery, interior trim, furniture, cabinet work, musical instruments, vehicle bodies, toys, novelties, boxes, crates, carvings, turnery, veneer and plywood. The wood is used for fuel and to make charcoal.
Common local names for Entandrophragma excelsum tree:
Euphorbia ingens

Euphorbia ingens is a species of flowering plant in the family Euphorbiaceae. It is native to dry areas of southern Africa. It is popularly known as the candelabra tree or naboom. Its milky latex can be extremely poisonous and is a dangerous irritant.
This tall succulent tree with green round-like branches resembling a balloon is 6–8 meters tall. Its trunk is thick. Candelabrum stems have 5 ridges each and are 3.5–7.5 centimeters thick. Segmented sprouts are dark-green. Young sprouts have paired spines 0.5–2 millimeters long, often reflected. Small greenish yellow flowers sit on the ridges of the topmost segment. The plant blooms from autumn to winter. A red, round, three-lobed capsule fruit turns purple when ripe.found in the savanna in a tropical grasslands biome.
The plant occurs in Malawi, Mozambique, Zimbabwe, Zambia, Botswana, Tanzania, South Africa (in the north and east of the country), Rwanda, Uganda, Kenya and Eswatini.
It grows on dry lands and semi-savannas. It prefers warm regions as it can survive long droughts. It usually roots on rocky outcrops or deep in sand among the bush.
The plant’s flowers are attractive for butterflies, bees and other insects, which pollinate them when gathering pollen and nectar.
Seeds are edible for birds, who also like to make their nests in the branches of these trees. Woodpeckers in particular often use withered segments for this purpose.
The milky latex of the tree is extremely poisonous and can cause blindness, severe skin irritation and poisoning (when ingested) in humans and animals. However, this plant has been used medicinally as a purgative or for ulcers. Venda and Sotho people use it against cancer.
In South Africa and Zimbabwe candelabra tree stems are also used to poison fish.
Light and solid, the wood is used in door, plank, and boat production.
The candelabra tree is very adaptable and is grown in garden and rockery settings. The plant prefers sun and needs little water. It has few pests due to the toxic latex.
Bâtiment 7 (Évry)

Bâtiment 7 or simply bât 7 (BAT 7) also known as 7binks (Seven Binks) is a housing project in Évry, Essonne, Île-de-France about 30 km south of Paris. Built on a locale known as La Dalle du Parc aux Lièvres, the building complex is recognized as an iconic one and is famous for being home to a number of French rappers, including Koba Lad, Bolémvn, Shotas, Keusty, Kodes, 2zé, Kaflo, Keusty and Chicaille Argenté and some others. A mural wall of many of the artists was drawn as a tribute. The label Seven Binks refers to the building. The debut album of the label is BAT7 and released on 23 July 2021. A number of French rap releases also refer to the project.
Le Bâtiment 7 and La Dalle are scheduled to be taken down and other projects rebuilt in their place for 1800 new lodgings. This will revitalize the area with reopening of many businesses that closed under the present conditions. Mayor of Évry-Courcouronnes Stéphane Beaudet has approved the destruction and replacement by a new project, despite a campaign to spare the building and instead making much needed renovations.
Nico le Colombien, a journalist at Booska-P prepared a documentary on the channel StreetPress about the building and met many of its artists. The 2020 documentary was directed by Matthieu Bidan and Cléo Bertet. Bidan was concerned about its fate saying: "This is crazy, because this building is a super remarkable location for the French rap nowadays" and wanted to keep a record of what the building represents. On one of the walls of Seven Binks, is written: "Le Parc aux Lièvres, Plus Qu'un Quartier, Une Fraternité" (Parc aux Lièvres. more than just a quarter, a brotherhood).
On 23 July 2021, the collective Seven Binks released an album titled Bat 7 about the housing project. It had been preceded by an EP of songs by Seven Binks called 7 Binks released in December 2020. The album has charted on the French Albums Chart.
48°37′37″N 2°26′53″E﻿ / ﻿48.6269°N 2.4480°E﻿ / 48.6269; 2.4480
Charlemagne building

The Charlemagne building is a high-rise in the European Quarter of Brussels, Belgium, which houses the Directorate-General for Economic and Financial Affairs, the Directorate-General for Trade, and since 2015, the Internal Audit Service of the Commission. It is named after Holy Roman Emperor Charlemagne.
The building has 3 wings and 15 floors. It is located at 170, rue de la Loi/Wetstraat, in the City of Brussels, one of the 19 municipalities forming the Brussels-Capital Region. The postal code for the municipality is 1000, but the postal code for the European Commission is 1049.
The building was designed by Jacques Cuisinier and constructed in 1967 at the same time as the Berlaymont building to group together more scattered departments of the European Commission. However, with the Commission refusing to share the Berlaymont with the Council of the European Union, Charlemagne was given to the Council's Secretariat in 1971. This had previously been located in the city centre.
The Council moved out to the Justus Lipsius building in 1995 allowing it to be renovated. The renovation was completed in 1998 by the German-American architect Helmut Jahn, replacing the largely concrete exterior with a glass one. After the restoration, it was occupied by the Commission, further grouping the Union's offices around the Robert Schuman Roundabout.
The building was briefly considered as the future headquarters of the European External Action Service, established in 2010, but was discounted on image grounds; as it houses RELEX, people would see the EEAS as a RELEX-plus rather than a unique body outside of the Commission.
Daladala

Daladala ni neno la kawaida nchini Tanzania la kutaja gari dogo linalotumika kwa usafiri wa umma likifuata njia maalumu yenye namba yake.
Dereva anafanya kazi yake pamoja na msaidizi anayeitwa "konda" au "manamba" mwenye kazi ya kukusanya pesa na kufungua au kufunga mlango.
Nchini Kenya magari hayo yanaitwa matatu.
Kwa muda mrefu sasa daladala zimekuwa ni mkombozi wa watu wengi katika kurahisisha shughuli nzima ya usafirishaji. Mwanzoni mabasi yaliyotumika zaidi yalikuwa ni Hiace ambapo Watanzania wakatohoa na kuyaita mabasi hayo "Vihaisi" au "Vipanya". Muda ulivyozidi kwenda hali ikabadilika kwani miji ilikua na kutanuka na watu kuongezeka, hivyo usafiri huo ukawa wa kwenda barabara za ndani huku barabara kubwa zikitawaliwa na mabasi makubwa, haswa mabasi aina ya Costa na Toyota DCM au Dyna Clipper.
Bernard Kitungi

Bernard Kitungi ni mwanasiasa wa Kenya na mbunge wa bunge la 11 la Kenya katika eneo bunge la Mwingi Magharibi, kaunti ya Mwingi.
Alichaguliwa kuwa mbunge kwa tiketi ya chama cha Wiper Democratic Movement - Kenya (WDM-K) na kwa kuungwa mkono na muungano wa CORD mwaka 2013.
Snack

Snack é um termo anglófono utilizado para designar uma pequena quantidade de comida consumida entre as refeições ou uma refeição causal e muito pequena. Os snacks são geralmente projetados para serem portáteis, rápidos e satisfatórios e englobam uma variada gama de alimentos, incluindo amendoins, frutas, frios, nozes, sanduíches e doces. Dependendo do contexto, o termo pode ser traduzido na língua portuguesa como "lanche" ou "petisco".
Nos Estados Unidos, um exemplo de snack popular é o amendoim. Oriundos da América do Sul, os amendoins foram incorporados à culinária nas plantações do sul, com influência de escravos africanos. Após a Guerra de Secessão, espalhou-se para o norte, onde foram incorporados à cultura dos jogos de beisebol e dos teatros de vaudeville.
Juntamente com a pipoca (também de origem sul-americana), os snacks traziam o estigma de serem vendidos por comerciantes ambulantes não higiênicos. A etiqueta da classe média da era vitoriana (1837–1901) categorizou qualquer alimento que não exigisse o uso adequado de utensílios como classe baixa.
Outro exemplo típico de snack são os bretzels, incluídos na sociedade americana por neerlandeses durante o século XVII. Na década de 1860, os bretzels ainda estavam associados a imigrantes, vendedores ambulantes não higiênicos e bares. Esse status só começou a ser alterado após sete décadas, quando os lanches passaram por processos para reduzir o risco de contaminação e facilitar a publicidade, tornando-os mais atraentes para os consumidores. Na década de 1950, tornou-se um passatempo exemplar da sociedade americana e, posteriormente, um emblema internacionalmente reconhecido como "estilo de vida americano".
Snacks são frequentemente relacionados com uma alimentação inadequada e a condição de obesidade. No entanto, um estudo de 2014 indicou a tentação como o principal fator para que obsessos ingerissem alimentos calóricos. Outro estudo do mesmo período conclui que os efeitos dos snacks na saúde tendem a ser individualizados; contudo, fatores como idade e crença influenciam em um consumo saudável.
Os efeitos dos snacks no apetite são contraditórios, enquanto alguns estudos concluem que se alimentar entre as principais refeições resulta no aumento da ingestão calórica do dia, outros indicam efeitos neutros. Porém, eles também podem ajudar a reduzir a fome.
Os snacks tendem a não afetar a massa dos indivíduos; contudo, alimentos ricos em proteínas e fibras contribuem para a redução da massa corporal. Já em pessoas obsessas, os snacks contribuem para uma redução mais lenta ou até mesmo para um ganho de massa. Os estudos implicam que os efeitos na massa corporal e no apetite variam de acordo com o indivíduo e o período.
Takis

Takis é uma marca mexicana de batatas fritas de tortilha enroladas com sabor da Barcel, uma subsidiária do Grupo Bimbo. Com um estilo semelhante ao do taquito, estão disponíveis em vários sabores, sendo o mais vendido o sabor "Fuego" de piri-piri e lima, vendido em sacos roxos distintos. Para além das batatas fritas de milho laminadas, a Takis produz outros snacks com as mesmas linhas de sabor, incluindo diferentes variedades de batatas fritas, "stix" de milho, pipocas e amendoins.
A Takis foi inventada no México em 1999 e introduzida nos Estados Unidos em 2004 e no Canadá em 2015. Inicialmente, a Barcel pretendia direcionar os Takis para um grupo demográfico hispânico, mas a sua popularidade espalhou-se rapidamente entre a Geração Z e a Geração Alfa.
Os Takis são preparados numa variedade de sabores, incluindo:
Em julho de 2020, a Razor lançou a sua scooter concebida com a marca Takis. Também nesse mês, a Totino's lançou o Totino's Takis Fuego Mini Snack Bites, que consiste em rolos de pizza cobertos com tempero Takis Fuego. Em outubro de 2020, a Takis introduziu o Takis Hot Nuts, com amendoins numa casca crocante revestida com tempero Takis. Seus sabores incluem Fuego, Flare e Smokin' Lime. Em 2021, o Grupo Bimbo expandiu o portfólio de lanches Takis para incluir:
Tem havido várias alegações na Internet de que os Takis e outros aperitivos picantes causam úlceras e cancro. Embora as alegações acima mencionadas tenham sido confirmadas como falsas, cientistas e médicos atribuíram gastrite e outros problemas relacionados com o estômago aos Takis, embora isso só tenha sido registado quando se ingere uma quantidade excessiva do snack. A gastrite crónica pode causar úlceras e cancro do estômago.
Batata-doce

A batata-doce (Ipomoea batatas), também chamada batata-da-terra, batata-da-ilha, jatica e jetica, é uma planta da família das convolvuláceas, da ordem das Solanales (a mesma da batata, do tomate, das pimentas etc.). Originária dos Andes, se espalhou pelos trópicos e subtrópicos de todo o mundo.
"Batata-doce" é uma referência ao gosto doce de seu tubérculo comestível. "Jetica" e "jatica" são oriundos do termo tupi para a planta, ye'tika.
Possui diversas variedades cultiváveis, divididas em de mesa (ou de mercado) e forrageiras, ambas podendo ser encontradas nas cores externas amarela, branca e roxa. No entanto, a quantidade de variedades não se restringe a essas características — elas podem ser classificadas de acordo com o formato, tamanho, cor interna, doçura, precocidade, cor das folhas e até pela coloração das flores, entre outras.
É a quarta hortaliça mais cultivada no Brasil, tendo grande relevância econômica e social, principalmente pela rusticidade, grande adaptação climática e rápida produção.
As folhas e brotos da batata-doce são comestíveis após breve cozimento, sendo saborosas e nutritivas, constituindo verdura de produção facílima e abundante.
A batata-doce (Ipomoea batatas) é parente muito próxima de Ipomoea aquatica Forssk., “espinafre-d’água”, “corriola-d’água”, “yosai” (no Pará), “kangkong” (na China), verdura muito utilizada na Ásia e cultivada no Brasil por imigrantes japoneses.
A batata-doce tem sido utilizada no Brasil como planta ornamental em jardineiras de apartamentos, em vasos suspensos e em cestas. Em Gramado, no Rio Grande do Sul, é utilizada, em jardineiras, uma variedade de folhas verde-claras. Existe variedade de folhas variegadas, especialmente ornamental, e outra de folhas púrpuras.
Ocasionalmente, a batata-doce pode ser encontrada no Brasil (Goiás, São Paulo, Minas Gerais, Rio Grande do Sul) como plantas invasora de ecossistemas naturais, mas apenas em ambientes úmidos muito sujeitos a perturbações e próximos a habitações humanas ativas ou inativas (taperas).
Frito-Lay

Frito-Lay North America (FLNA) é uma divisão da PepsiCo, que fabrica, comercializa e vende uma variedade de "salgadinhos" de milho, batatas fritas, doritos e outros salgadinhos.
Os primórdios da produção dos salgadinhos de milho remontam à Charles Elmer Doolin, que possuía uma padaria em San Antonio, Texas, na década de 1930. Doolin teve a ideia de inserir em seu cardápio algum produto com milho, quando conheceu um comerciante mexicano que estava produzindo e vendendo salgadinhos fritos feitos de milho, um alimento típico das praias mexicanas. Doolin então comprou a receita e começou a produzi-los na cozinha da sua casa, com a ajuda da mãe.
Em 1961, a empresa de Doolin se fundiu com a H.W. Lay & Company, de Herman Lay, dando origem à Frito-Lay, Inc. Já em 1965 a nova companhia fundiu-se com a Pepsi-Cola, criando a PepsiCo.
Salgado (comida)

Salgado ou salgadinho é o nome que se dá a aperitivos que podem ser pastelinhos fritos ou assados no forno, de carne ou queijo, além de queijos e embutidos em pedaços ou fatiados.
Em muitas regiões do Brasil o termo salgadinho é amplamente utilizado para se referir a snacks a base de farinha de milho ou mesmo batata chips. Dentre os exemplos mais conhecidos estão as marcas Cheetos e Ruffles da empresa Elma Chips.
Os salgados estão enraizados na cultura dos aniversários e festividades. Os mais populares são as empadas, coxinhas, esfirras, quibes e, em Portugal, o tradicional bolinho de bacalhau.
Fandangos (snack)

Fandangos is a brand of puffcorn snack made by Elma Chips, Brazilian representative of Frito-Lay and a subsidiary of PepsiCo. The snack was introduced in 1983, in corn flavor, as a shell-shaped parallel to Cheetos. It shortly became almost as popular as Cheetos with the Brazilian public. Over time, other flavors, like cheese and ham, were introduced.In 2017, a version of the brand made with whole flour was sold.
The brand's mascot is a scarecrow called Spiguy, introduced in 1993, one year before the introduction of Chester Cheetah in Brazil.
Until 2005, Spiguy was drawn more like a traditional scarecrow, wearing a straw hat. From then on, a more "teenage" look was adopted, featuring a green baseball cap.
Some materials spell the character's name as Spiggy.
Fandangos is better known in two traditional flavors: cheese and ham. However, the snack has also been made in several limited-time flavors, such as: steak, pizza, barbecue, corn, Fandangos Pipoca (Portuguese for Popcorn Fandangos) in butter and barbecue flavors and Fandoce, a sweet version, in chocolate and churro flavors.
Serra da Estrela cheese

Serra da Estrela cheese (Queijo Serra da Estrela) is a cheese made in the mountainous region of Serra da Estrela in Portugal. Under the name "Queijo Serra da Estrela" it is a Protected designation of origin (PDO) in the European Union as well as the UK.
The region where the Serra da Estrela cheese can be manufactured is limited to an area of 3,143.16 km (1,213.58 sq mi), which comprises the municipalities of Celorico da Beira, Fornos de Algodres, Gouveia, Mangualde, Manteigas, Nelas, Oliveira do Hospital, Penalva do Castelo, Carregal do Sal and Seia.
The production of the cheese has to follow very rigorous rules. It is made from sheep's milk, mostly during the months of November to March. Its maturation period has specific norms and must last a minimum of thirty days. The texture of the paste varies depending on its age, from a very soft semi-liquid when young, to a soft but sliceable solid when older. It is a cured cheese created by artisanal producers with a white or slightly yellow color and a uniform creamy consistency with at most a few small holes in it. Its particular qualities result from slow draining of curdled raw sheep's milk which has been coagulated by using local Cynara cadunculus thistle rather than rennet.
The cheese is formed into a somewhat irregular wheel with slightly bulging sides and upper surface. It typically has a soft well-formed rind, smooth and thin with a uniform straw-yellow colour and is traditionally bound in cloth.
In 2014, the Serra da Estrela Cheese was boarded in the international catalogue of endangered heritage foods named Ark of Taste which is maintained by the global Slow Food movement.
Romeritos

Romeritos is a Mexican dish from Central Mexico, consisting of tender sprigs of seepweed (Suaeda spp.) that are boiled or steamed and sometimes served in a mole poblano flavored with dried shrimp.
Typical additional ingredients include boiled potatoes, nopales, and shrimp -- sometimes fritters of dried shrimp with bread slices and in tacos. They are traditionally enjoyed at Christmas and Lent.
The type of seepweed used depends on the region. The plant is known as romerito in Spanish. That name in English means "little rosemary"; some seepweed species can vaguely resemble such a plant when fresh, but neither the taste nor the fragrance is similar in any way.
Лястовици

Лястовиците (Hirundo) са род дребни птици от семейство Лястовицови (Hirundinidae), разред Врабчоподобни (Passeriformes).
Родът включва 15 живи и 2 изчезнали вида:
На територията на България се среща само селската лястовица, която е защитена от закона.
Лястовицови

Лястовицови или лястовичкови (Hirundinidae), са семейство дребни птици от разред Врабчоподобни (Passeriformes). Има няколко вида, които са заплашени от изчезване вследствие на влиянието на хората, и в същото време други видове са доста добре адаптирани към човешката среда и успешно съжителстват с хората. Живеят около 8 години. Те са изключително бързи и маневрени летци, които развиват скорост до 120 км/ч.
Лястовицовите се срещат по цялото земно кълбо, с изключение на Антарктика и вечнозаледените области. Счита се, че произхождат от Африка, където все още (20.-21. век) се среща най-голямото разнообразие от видове. Срещат се и на редица океански острови. Няколко вида, обитаващи Европа и Северна Америка мигрират на дълги разстояния, за разлика от видовете, обитаващи Западна и Южна Африка, които не мигрират.
В България съществуват прелетни видове, зимуващи в Африка (Египет, Алжир, Мароко, Тунис). На територията на България се срещат следните 5 вида:
На територията на България всички представители на семейството са защитени от закона. Затворени в клетка, те умират.
Хранят се с насекоми, които ловят във въздуха. Унищожават множество вредители (комари и мухи) – през лятото една лястовица унищожава около един милион насекоми.
Предимно моногамни птици. Строят гнезда от размекнати с лепливата им слюнка глина и кал, укрепени с треви, косми, най-често по зидовете (под стрехите, а и в помещения), в скални пукнатини, а някои видове – в дупки по стръмни брегове. Женската мъти годишно 1 – 2 пъти по 2 – 6 малки, за които се грижат двамата родители. Те се излюпват слепи и неразвити. След напускане на гнездото родителите им още известно време ги хранят.
Лястовицовите включват около 83 вида, разпределени в 19 рода.
На лястовиците са наречени улица „Лястовичка“ в квартал „Борово“ (Карта) и улица „Лястовица“ в квартал „Орландовци“ (Карта) в София.
Бяла лястовица

Бяла лястовица е популярно название за лястовица албинос. Срещата с нея се счита за добра поличба в България.
Лястовиците албиноси в България са местните видове – селска, градска, брегова, червенокръста и скална лястовица.
Вероятността да се роди лястовица албинос е приблизително 1:18 000. Нейната рядкост и символиката в белия ѝ цвят придават на срещите с нея поличба за късмет.
Албиносите лястовици обикновено имат слабо зрение и чупливи пера на крилото и опашката, което може да намали способността им да летят. Оперението им ги прави и по-лесни за преследване от хищници. Белите лястовици също често са тормозени от собствения си вид.
В творбата „По жицата“ на Йордан Йовков бялата лястовица е символ на надеждата и предвещават излекуване. Според преданието, разказано от Йовков, бяла лястовица се ражда „веднъж на сто години“, но на практика ежегодно в България биват отчетени албиноси.
През 1853 г. в Бостън е произведен екстремен клипер „Бяла лястовица“ за целите на търговията в Калифорния.
Предаването „Господари на ефира“ връчва наградата „Бяла лястовица“ за добри дела.
Символите на партията Българска социалдемокрация са стилизирана бяла лястовица и червена роза.
Скална лястовица

Скална лястовица (Ptyonoprogne rupestris) е името на сравнително едър представител на семейство Лястовици (Hirundinidae). Понякога е причислявана в отделен род Ptyonoprogne като Ptyonoprogne rupestris. По външен вид напомня Бреговата лястовица, но е по-дребна.
Среща се в южните части на Европа (включително България) и Азия. По-северните популации са прелетни. Обитава предимно планински области, в близост до вода. Прелетна птица за България. Всяка пролет се връща по родните си места — високи недостъпни скали в планините, около които няма човешко присъствие. През последния половин век, тя е принудена да дели тези редки местоположения с Червенокръста лястовица (Hirundo daurica), която някъде от 1950 г. насам се засели широко в България. Така е навсякъде в Средна Стара Планина, където вечерно време около тези скали може да се наблюдават, смесени ята от двата вида.
Живее поединично или на малки ята, обикновено не лети много нависоко. Храни се с различни видове летящи насекоми, които улавя ловко по време на полет. За разлика от повечето видове лястовици лови и пеперуди. Пролетта — известно време след като дойде, остава в равнините, докато времето в планините се стопли. Само в този период може да бъде наблюдавана отблизо. Има изключително приятно пастелно оцветяване. Известно време след като човек се качи на скалите им, кръжат около некания гост тревожно, но след това губят интерес към него.
Гнезди поединично или на малки колонии в скалисти местности и често избира отвесни скали с височина 50–60 м. Снася 3–5 бели с дребни червеникави петънца яйца.
Брегова лястовица

Бреговата лястовица (Riparia riparia) е дребна птица от семейство Лястовицови (Hirundinidae), разред Врабчоподобни (Passeriformes). Дължината на тялото и е около 13–14 cm, размаха на крилете 28 cm и тежи до около 14 гр. Опашката и е сравнително къса, съвсем слабо вилообразна. Оперението и е в черно и бяло, към сиво, но не толкова контрастно като на другите лястовици. Няма изразен полов диморфизъм. В сравнение с другите представители на семейството е по-дребна. Лети много добре.
Прелетна птица. Гнезди в северното полукълбо, в Европа (включително и България), Азия, Северна Америка, северна Африка. Зимува в Южна Америка и Африка (най-често под пустинята Сахара, чак до ЮАР). В най-северните райони е много рядка. Обитава покрайнините на различни сладководни водоеми, най-често реки.
Живее и ловува най-често на ята, в покрайнините на богати на дребни летящи насекоми сладководни водоеми, като реки и блата. Храни се предимно с летящи насекоми, комари, мушици, водни кончета, които улавя много ловко по време на полет.
Моногамна птица. Гнезди по вертикални земни брегове на реки, откъдето идва и името ѝ. Избира такива с по-рохка и мека земя. Гнездото представлява хоризонтална дупка във вертикалния склон с отвор 6–8 cm и дължина до 1,5 m. Копаят го на смени и двете птици с помощта на краката си. В края му се намира гнездовата камера, която представлява леко разширение. В гнездовата камера се намира самото гнездо, което е изградено от сламки, мъх, суха трева, пера и пух. Снасят 2–5 бели яйца. Мътят и двамата родители в продължение на 13–15 дни. Малките напускат гнездото след около 3 седмици, родителите ги хранят с насекоми. За разлика от другите лястовици, най-често отглеждат само едно люпило годишно. Понякога гнездят на колонии.
В България е защитен вид.
Филип Кабакян

Филип Кабакян е български поет от арменски произход.
Роден е на 6 юни 1958 г. в Сливен. Завършва българска филология в Пловдивския университет „Паисий Хилендарски“. Живее и работи в град Стамболийски. Публикува стихове в списанията „Пламък“, „Глоси“ и други. Автор е на стихосбирката „Юфка и нафора“ (2008). Негови творби са номинирани и награждавани на национални конкурси за поезия „Биньо Иванов“, „Вишнев цвят – дъх на пробуждане“, „Поколенията за Ботев“, „Кулски поетичен панаир“. През 2018 г. е победител в националния конкурс за поезия „Усин Керим“ с „Гнездо за книжни лястовици“.
Африканска речна лястовица

Африканските речни лястовици (Pseudochelidon eurystomina) са вид птици от семейство Лястовицови (Hirundinidae), един от двата представители на подсемейство Речни лястовици. Видът е открит в средата на 19 век и първоначално не е свързан с останалите лястовици, поради значителните морфологични различия, сред които е масивният клюн.
Африканската речна лястовица не е добре изучен вид, като според наличните данни гнезди по течението на реките Конго и Убанги в Демократична република Конго, а зимува в крайбрежните савани на Габон и Република Конго.
Phedina brazzae

Phedina brazzae са вид птици от семейство Лястовицови (Hirundinidae), разпространени в Централна Африка.
Достигат 12 cm дължина, като горната им част е сивокафява, долната е бяла с черни черти и кафеникава по гърдите. Двата пола имат сходен външен вид, но младите екземпляри имат по редки петна по гърдите и червеникаво-кафяви ръбове на перата по гърба и крилете. Издават поредици от къси звуци с нарастваща честота, последвани от сложно жужене, понякога завършвано с няколко изщраквания.
Ареалът на вида обхваща части от африканските страни Ангола, Република Конго и Демократична република Конго.
Phedina brazzae гнездят в дупки, изровени в речните брегове, и снасят по три бели яйца. Хранят се с летящи насекоми, включително термити, като ловуват над реките или в откритата савана. Образуват смесени ята с други лястовици, но лесно се отличават от тях по характерната си окраска и по правоъгълната опашка.
Phedina brazzae е слабо изучен вид и по-рано е категоризиран от Международния съюз за защита на природата като вид, за който няма достатъчно данни, но в действителност той е често срещан и широко разпространен, поради което от 2008 година е прекатегоризиран като незастрашен вид. Phedina brazzae са обект на лов за храна, но като цяло видът не е подложен пряка заплаха.
Козарника (община Димово)

Козарника, наричана още Козарска пещера и Живанина дупка, е пещера в Западна Стара планина, България на територията на община Димово, област Видин. Общата дължина на пещерата е 210 метра.
В близост се намира електрифицираната пещера Венеца.
Разположена е в скалите на 2,2 километра западно-югозападно от село Гара Орешец край пътя към Белоградчик. От отбивка на пътя се тръгва по стръмна пътека нагоре и до пещерата се върви около 250 метра.
От 1996 г. в пещерата се извършват археологически разкопки, организирани от Археологическия институт на Българската академия на науките в София и Института за геология и праистория на квартернера в Бордо и ръководени от Николай Сираков и Жан-Люк Гуадели. Те разкриват къснопалеолитна култура от 37-34 хилядолетие пр.н.е., която значително се различава от нейните съвременни находки в Темната дупка и Бачо Киро, като показва сходства с култури, разпространени в Западна Европа няколко хилядолетия по-късно.
Пещерата е обитавана през Средния палеолит, но най-голямо значение имат най-долните пластове. Те са датирани на възраст от преди 1,4 милиона години. В тях е открит зъб на представител на рода Homo, може би Homo erectus. Ако датировката е правилна, това би било най-старото сведение за присъствие на хора в Европа.
Силни спорове предизвиква и друга находка от раннопалеолитните пластове в пещерата. Това са няколко кости, датирани от преди 1,2 – 1,4 милиона години, по които има нанесени поредици от резки. Според археолозите, извършващи разкопките, те са направени умишлено, а не са случаен резултат от обработката на месото на животното. Тази хипотеза е спорна, тъй като според преобладаващото схващане способността за символно мислене се появява едва при Homo sapiens преди 50 хиляди години.
В късно-плейстоценските отложения (вюрм 80 000 – 19 000 г.) от палеоорнитолога проф. Златозар Боев по костни останки са установени 43 вида птици, от които праяребицата (Perdix paleoperdix) е фосилна, докато 4 други са изчезнали от съвременната орнитофауна на страната – тетрев (Tetrao tetrix), снежна яребица (Lagopus lagopus), снежен бухал (Bubo scandiacus) и червеноклюна хайдушка гарга (Pyrrhocorax pyrrhocorax).
Плейстоценските птици от Козарската пещера дават отлични примери за т.нар. „смесени фауни“, съдържащи видове, които днес никъде в Европа и света не обитават съвместно, например снежни бухали и кеклици, снежни яребици и червенокръсти лястовици, тетреви и жълтоклюни хайдушки гарги, скални лястовици и снежни яребици и др. Този състав доказва съществуването на открити тревисти пространства в съчетание с иглолистни и широколистни гори, т.е. мозаична лесостеп.
Белмекен (връх)

Белмекен (от 29 юни до 23 юли 1942 г. Бели връх, от 14 март 1950 г. Коларов) е връх в Белмекенския дял на Рила с височина 2626 m. В близост се намира язовир „Белмекен“ и високопланинската спортна база „Белмекен“. В съседство се намират Соколов връх и Червени връх. Сравнително лесно достъпен през лятото от юг, откъм язовир „Белмекен“. Северният склон е отвесен, извисява се над циркуса Кутлините. През зимата склоновете му са лавиноопасни и при изкачване трябва да се използват коловите маркировки.
В полите на върха се намира и площадка за летни лагери. Изходни пунктове за върха са селата Юндола и Сестримо.
При ясно време и добра видимост от върха се откриват гледки във всички посоки. Могат да се видят Пирин с връх Вихрен, Славянка с Гоцев връх, Витоша с Камен дел, Стара Планина, Средна гора, Западните Родопи, язовирите „Искър“ и „Батак“, както и разположения в подножието му язовир „Белмекен“.
Край връх Белмекен са наблюдавани соколи скитници, гарвани, скални лястовици и др., а под върха е разположена най-високопланинската колония на лалугера (Spermophilus citellus) в България и на целия Балкански полуостров. Видът е защитен и е с важно ресурсно значение като хранителен източник за редица видове орли и други хищници.
На Белмекен е наречена улица в квартал „Бъкстон“ в София (Карта).