davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Filipe Duarte (actor)

Luís Filipe Duarte Ferreira da Silva, popularly known as Filipe Duarte (5 June 1973 – 17 April 2020), was an Angolan-born Portuguese actor and voice artist. He is best known for the roles in the films Variações: Guardian Angel, Cinzento e Negro and Noise.
He was born on 5 June 1973 in Nova Lisboa, then in the Portuguese overseas territory of Angola. He was married to a Spanish actress, Nuria Mencía. The couple has one daughter, Antonia who was born in March 2011. Duarte died on 17 April 2020, during the first COVID-19 lockdown in Portugal, at the age of 46 due to an acute myocardial infarction.
Duarte completed a drama course on theater at the Lisbon Theatre and Film School. Then he completed the actor training course at the Institute for Research and Theatrical Creation. He started his acting career with several stage plays under the renowned theater directors Adolfo Gutkin, Rogério de Carvalho, Geraldo Touché, Francisco Salgado, Carlos J. Pessoa, Laila Ripol and Miguel Seabra.
On the television screen, he acted in the telefilm Teorema de Pitágoras, directed by Gonçalo Galvão Telles. Then he joined the two TV serials A Ferreirinha, directed by Jorge Paixão da Costa and João Semana, by João Cayatte. When he became a popular actor with the serials, he played the leading role in the series Ecuador which was based on the novel by Miguel Sousa Tavares. In 2013, he played the popular role 'João Belmonte' in the television soapie Belmonte.
Meanwhile, Filipe made regular voice-overs for cartoons and animated films including the famous character 'Sanosuke Sagara' in the animated series Samurai X.
At the time of his death in 2020, he was recording the Brazilian soap opera Amor de Mãe, showing on SIC, joined the cast of the film Nothing Ever Happened directed by Gonçalo Galvão Teles.
ناريمان (ملكه)

ناريمان فهمى صادق (الملكه ناريمان) (31 اكتوبر 1933 - 16 فبراير 2005) مرات الملك فاروق الاول التانيه و اخر ملكات مصر. ناريمان اتجوزت فاروق فى مايو 1951 و جابت منه ابنهم الوحيد احمد فؤاد التانى فى 16 يناير 1952. بعديها بكام شهر عمل مجموعه من الظباط فى الجيش المصرى انقلاب و طردو الملك بعد ما غصبو عليه يتنازل عن العرش لابنه الرضيع. ناريمان و فاروق اتطلقو فى 2 فبراير 1954 وعاشت فى مصر لحد ما ماتت فى 2005 فى مستشفى دار الفؤاد فى جنوب القاهرة. ناريمان اتجوزت مرتين بعد الملك فاروق والمره الاولانيه من الدكتور الشخصى بتاع الملك و اسمه ادهم النقيب, من اسكندريه و خلفت ولد كمان اسمه اكرم. المره التانيه اتجوزت من دكتور بردو اسمه اسماعيل فهمى و عاشوا فى مصر الجديده لحد ما ماتت فى 16 فبراير سنة 2005.
البان مصر

لستة الألبان فى مصر واللى تشمل كلا من المصريين من أصل ألبانى والمهاجرين الألبان اللى أقاموا فى مصر. يتم فرز اللسته حسب المجالات أو المهن اللى حافظ فيها الفرد البارز على اكبر قدر من التأثير.
للادراج فى دى القائمة، لازم يكون عند كل فرد مقالة على ويكيبيديا ويظهر أنه ألبانى وعاش فى مصر.
مارى التانيه ملكة انجلترا

مارى التانية، او مارى ستيورات (Mary II) (لندن 1662-1694 م) كانت ملكة انجلترا، آيرلندا واسكتلندا (1689-1694 م)،
ابوها هو الملك چيمس التانى كان اتعمد كاتوليكي، بس هى فضلت پروتستانت. اتجوزت سنة 1677 وليام التالت (William of Orange).
لم يتم العثور على روابط لمواقع التواصل الاجتماعي.
شباكا

شباكا او شاباتاكا او شباكا نفركار Shebitku ، اللى معناها روح رع الجميل ، كان فرعون كوشيا من ملوك الاسره الخمسه والعشرين حكم مملكة كوش و مصر فى الفترة مابين سنة 721 ل707 او 706 قبل الميلاد حسب لأحدث التسلسل الزمنى لتاريخ مصر القديمة الصادرة سنة 2006 .
الملك شباكا هو إبن الملك كاشتا والملكة باباتشما ، و هو اخ لتهاركا يعنى إنه إبن بعنخى. و الملك شباكا والملكة كلهاتا هما ابوى الملك تنوت امانى و الملك شبتكو .،
يعتبر حجر شباكا. و هو مسلة اتنقش فيها اسماء الممالك اللى امر الملك شباكا بحمايتها واحد من ابرز اثاره ، وكمان بوابة شباكا الضخمة اللى إكتشفت سنة 2011 م
ميرت امون

ميريت آمون (بالإنجليزي:Meritamen) هيا الابنه الرابعه للملك رمسيس التانى و مراته الملكه نفرتارى وبقت هيا الملكه بعد وفاه والدتها، اتجوزها ابوها الملك رمسيس التانى وبقت المرات الملكيه العظيمه،واسمها ميريت امون بمعنى محبوبه امون.
ميريت آمون كانت بنت رمسيس التانى ومراته نفرتارى. وظاهرة باعتبارها الابنة الرابعة فى قائمة بنات أبو سمبل وليها 4 إخوات أشقاء على الأقل آمون حر خبشف، وبارهيروينمف، وميرى ومرياتوم، و أخت اسمها حنوتاوي. ممكن كان لميريت آمون عدد اكبر من الأخوات، لكن دول الخمسة الى معروفين من واجهة معبد الملكة نفرتارى فى أبو سمبل.
فى الوقت الى اتوفت فيه مامتها ملكة نفرتارى (حوالى العام الملكى الرابع والعشرين أو الخامس والعشرين)، ببت ميريت آمون مرات ملكية عظيمة مع أختها غير الشقيقة بنتاناث.
•ابنة الملك (s3t-niswt)
• مرات الملك العظيم (hmt-niswt-wrt)
• سيدة الأرضين (nbt-t3wy)
• سيدة الصلاصل
• كاهنة حتحور
•مغنية اتوم
•الاميرة الطفلة لحورس
ادفنت ميريت امون فى مقبره رقم 68 فى وادى الملكات. اتوصف قبرها من عالم الاثار كارل ريتشارد ليبسيوس وذكر مشهد رائع فى المقبرة بتظهر فيه ميريت امون هيا بتدى صناديق من القماش لأوزوريس وحتحور. و النقوش بتقول بأنها بنت الملك، المرات الملكيه العظيمه، سيدة الأرضين، ميريت امون، بنرجو أنها تعيش. تابوتها دلوقتى فى متحف برلين.
لم يتم العثور على روابط لمواقع التواصل الاجتماعي.
Nefertiti (Miles Davis album)

Nefertiti is a studio album by American jazz musician Miles Davis, released in March 1968 by Columbia Records. It was recorded at Columbia's 30th Street Studio over four dates between June 7 and July 19, 1967, and was Davis's last fully acoustic album. Davis himself did not contribute any compositions; three are by tenor saxophonist Wayne Shorter, two by pianist Herbie Hancock, and one by drummer Tony Williams.
The fourth album by Miles Davis's Second Great Quintet, Nefertiti is best known for the unusual title track, on which the horn section repeats the melody numerous times without individual solos while the rhythm section improvises underneath, reversing the traditional role of a rhythm section. C. Michael Bailey of All About Jazz cited it as one of the quintet's six albums between 1965 and 1968 that introduced the post-bop subgenre.
Shortly after this album, Hancock recorded a different version of "Riot" for his 1968 album Speak Like a Child. In 1978, Shorter recorded a new version of "Pinocchio" with Weather Report for the album Mr. Gone.
This album, along with others by this particular group, demonstrates their willingness to fundamentally alter the basics of a composition during the recording process. For example, the quintet initially rehearsed 'Madness' as a slow waltz. On the next two takes (including the released version) it is rendered at a fast tempo in predominantly 4/4 time. Similarly, Pinocchio is a relatively fast composition on the released version and yet the group rehearsed it at a much slower pace, with the horns repeating the head whilst the rhythm section improvises underneath, in a similar manner to the master take of 'Nefertiti'.
Nefertiti was the final all-acoustic album of Davis' career. Starting with his next album, Miles in the Sky, Davis began to experiment with electric instruments, marking the dawn of his electric period.
Nefertiti has been received positively by critics. DownBeat writer Howard Mandel said it "seems perched on the cusp" of innovation, with "perfectly pitched" performances and trumpet ideas marked by "cyclical melodies, subdued in mood and sonically bejeweled", but lamented that the solos "revert to regular rhythms", limiting the music from more transcendent possibilities. Robert Christgau considered it among the "great work" Davis recorded with his quintet of the 1960s, although he later said that "the late-'60[s] Wayne Shorter edition of Miles's band is my least favorite Miles—not that I think it's bad, but I've always found Shorter too cool." Stephen Thomas Erlewine of AllMusic was more enthusiastic about its relatively subtler "charms" while finding it a clear forerunner to the jazz fusion that followed: "What's impressive, like on all of this quintet's sessions, is the interplay, how the musicians follow an unpredictable path as a unit, turning in music that is always searching, always provocative, and never boring."
Columbia – CS 9594
Billboard Music Charts (North America) – Nefertiti
Croydon facelift

In English slang, a Croydon facelift (sometimes council house facelift, or in Northern Ireland a Millie facelift) is a particular hairstyle worn by some women. The hair is pulled back tightly and tied in a bun or ponytail at the back. The supposed result is that the skin of the forehead and face are pulled up and back, producing the effects of a facelift.
Traction alopecia, a type of gradual hair loss, can result from hairstyles that tightly pull the hair in this manner.
This hairstyle is frequently portrayed in the media as belonging to young women from the lower social classes, particularly the Chav subculture (Ned in Scotland, Millie in Northern Ireland). The term is thus considered derogatory because it portrays people from Croydon as being lower class. Croydon can be replaced by the name of any other unfashionable residential area.
The Croydon Guardian newspaper jokingly suggested that the style may have originated with the ancient Egyptian Queen Nefertiti.
Listă de filme antologie de groază

Această este o listă de filme antologie de groază.
În 1919, a apărut unul din primele lungmetraje de antologie de groază, Unheimliche Geschichten, regizat de Richard Oswald, cu actorii Anita Berber, Reinhold Schünzel și Conrad Veidt; filmul este format din cinci segmente: „Apariția”, „Mâna”, „Pisica neagră”' (după Edgar Allan Poe), „The Suicide Club” (după Robert Louis Stevenson) și „Der Spuk” („Spectrul”).
Dead of Night (1945) a ajutat la popularizarea filmele de antologie de groază. Filmele de antologie au fost populare în Europa în anii 1960. În anii 1960-1970, compania britanică Amicus Productions a produs mai multe filme antologie de groază, începând cu Dr. Terror's House of Horrors (Casa de orori ale Doctorului Groază, 1965) și continuând cu Torture Garden (Grădina torturii, 1967), The House That Dripped Blood (Casa care picura sânge, 1970), Asylum (1972), Tales from the Crypt (Povești din criptă,1972), The Vault of Horror (Povești din criptă II, 1973) și From Beyond the Grave (De pe lumea ailaltă, 1974).
În anii 1980 - anii 1990 au apărut filme ca Heavy Metal (1981), Twilight Zone: The Movie (Zona crepusculară: Filmul, 1983), Creepshow (1982), The Company of Wolves (1984), Creepshow 2 (1987), Tales from the Darkside: The Movie (1990), H.P. Lovecraft's: Necronomicon și Tales from the Hood (1995).
Bai Ling

Bai Ling (chin. 白靈 / 白灵, Bái Líng; n. 10 octombrie 1966, Chengdu, China) este o actriță și fotomodel chinez. Presa de scandal a avut un articol unde se amintea că Bai Ling, ar fi fost arestată pe 14 februarie 2008 pe aeroportul din Los Angeles pentru un furt dintr-un magazin și nevoită să plătească o amendă de 700 de dolari.
Sex on the beach

Sex on the beach este un cocktail alcoolic care conține vodcă, șnaps de piersici, suc de portocale și suc de merișoare. Este un cocktail oficial al International Bartenders Association.
Există două tipuri generale ale cocktail-ului:
Băutura este preparată peste gheață într-un pahar highball și garnisită cu o felie de portocală. Uneori este preparată în cantități mai mici și servită ca shot.
Unele variante derivate au propriile nume:
Listă de plante carnivore

Aceasta este o listă completă de plante carnivore care conține toate speciile cunoscute de plante carnivore. Lista este inspirată de baza de date Arhivat în 18 septembrie 2016, la Wayback Machine. întocmită de Jan Schlauer. Lista plantelor din genul Heliamphora este bazată pe monografia Sarraceniaceae of South America (2011) iar cele din genul Nepenthes pe Pitcher Plants of the Old World (2009) și New Nepenthes (2011).
Taxonii dispăruți sunt indicați cu semnul †.
George Pollock (regizor)

George Pollock (n. 27 martie 1907, Leicester, Anglia, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei – d. 22 decembrie 1979, Thanet, Anglia, Regatul Unit) a fost un regizor de film britanic, cunoscut mai ales pentru faptul că a adus-o pentru prima dată pe celebra Miss Marple (inventată de Agatha Christie) pe marele ecran, cu Margaret Rutherford în rolul principal.
Tsutomu Yamazaki

Tsutomu Yamazaki (山崎 努, Yamazaki Tsutomu, n. 2 decembrie 1936, Matsudo, Prefectura Chiba, Japonia) este un actor japonez. A câștigat premiul Panglica Albastră pentru cel mai bun actor în 1984 pentru filmele The Funeral and Farewell to the Ark. Yamazaki este cunoscut pentru rolul său din serialele jidaigeki de televiziune Hissatsu Shiokinin și Shin Hissatsu Shiokinin.
Yamazaki s-a alăturat companiei teatrale Bungakuza în 1959. A debutat în cinematografie cu un rol în filmul Daigaku no sanzôkutachi (1960) al lui Kihachi Okamoto și apoi a apărut în câteva filme ale lui Shiro Toyoda și în filmul Musume to watashi al lui Hiromichi Horikawa, fostul asistent al lui Kurosawa. În 1963 a jucat rolul răpitorului Takeuchi în filmul High and Low al lui Akira Kurosawa. Hotărârea lui Kurosawa de a-l distribui în acest rol pe tânărul și timidul Yamazaki a avut loc, după cum presupune Stuart Galbraith IV, la sugestia lui Horikawa. Vizionând filmul la 30 de ani de la lansare, Yamazaki s-a declarat nemulțumit de interpretarea sa și a susținut că era prea tensionat și că mișcările sale nu erau naturale.
Tsutomu Yamazaki a mai apărut în alte două filme ale lui Kurosawa: a jucat rolul unui pacient grav bolnav în următorul film al regizorului, Barbă Roșie (1965), și apoi, cincisprezece ani mai târziu, rolul lui Nobukado Takeda, fratele lui Shingen, în Kagemusha (1980). Rolurile din High and Low și Barbă Roșie au dovedit marele talent actoricesc al lui Yamazaki.
În 1973 actorul a apărut în serialul jidaigeki de televiziune Hissatsu Shiokinin și a interpretat același rol în serialul Shin Hissatsu Shiokinin din 1977. A jucat, de asemenea, în filmele regizorului Juzo Itami, interpretând rolul unui camionagiu care seamănă cu John Wayne în Tampopo (1985), precum și în rolul principal în filmul The Ramen Girl (2008) cu Brittany Murphy.
A interpretat un rol secundar substanțial în filmul Departures al lui Yōjirō Takita, film distins cu Premiul Oscar pentru cel mai bun film străin.
Victor și Valentino

Victor și Valentino (engleză Victor and Valentino) este un serial animat americană creat de către Diego Molano pentru Cartoon Network. A fost produs de Cartoon Network Studios. Seria a luat naștere având ca bază teza de colegiu a lui Molano care, la acea vreme, era denumită Noidul înalt din Mexic, înainte de ideea realizării serialului Victor și Valentino. Având ca temă folclorul latino-american, episodul pilot a avut premiera pe 29 octombrie 2016 (cu două zile înainte de Ziua Morților). De atunci a primit undă verde pentru un întreg serial TV, care a avut premiera pe 30 martie 2019 atât în Statele Unite, cât și în America Latină.
Premiera în România a fost pe 29 octombrie 2019 pe canalul Cartoon Network.
Pe 18 august 2022, serialul a fost scos de pe HBO Max, iar mai târziu a fost anunțat că serialul se încheie cu sezonul 3, cu ultimul episod fiind difuzat pe 26 august 2022.
Serialul este o aventură comică despre doi frați vitregi care petrec o vară cu bunica lor într-un loc numit Monte Macabre, un oraș mic și misterios în care legendele și mitologia folclorului Americii Latine prind viață.
În timp ce explorează Monte Macabre, Victor și Valentino descoperă personaje din altă lume, creaturi din folclorul antic, locuri cunoscute doar în legende și ființe mitice, care li se dezvăluie în urma curiozității lor de a afla lucruri noi
Impulsivitatea și dorința lui Victor, în vârstă de nouă ani, și natura precoce și responsabilă a lui Valentino, în vârstă de zece ani, pun în scenă aspecte ale rivalității fraților, în timp ce amândoi învață să-și aprecieze diferențele.
Arbeidsgiverforeningen Spekter

Arbeidsgiverforeningen Spekter (tidligere Norges arbeidsgiverforening for virksomheter med offentlig tilknytning) ble etablert i 1993 som arbeidsgiverforening for fristilte statlige virksomheter. 6. juni 2007 ble navnet endret til Arbeidsgiverforeningen Spekter. I dag er Spekter åpen for alle bedrifter som ønsker medlemskap.
Arbeidsgiverforeningen Spekter er Norges tredje største arbeidsgiverforening (etter Næringslivets Hovedorganisasjon og KS).
Som en av hovedorganisasjonene i norsk arbeidsliv er Spekter en aktiv deltaker i trepartssamarbeidet mellom arbeidslivets parter og Regjeringen. Spekter skiller seg ut med en forhandlingsmodell der lønnsdannelse og avtaleutvikling i størst mulig grad knyttes til den enkelte bedrift. Spekter representerer alle de statlige helseforetakene og har høy organisering innenfor områder som transport/logistikk og kultur.
Noen av de største og mest kjente medlemsvirksomhetene:
Det som særlig skiller Spekter fra de andre store arbeidsgiverforeningene, er at antallet medlemmer er relativt lavt. Med relativt få og store medlemmer blir Spekters produkter, forhandlingssystem og service i stor grad bygget på «skreddersøm» og direkte kontakt med medlemmene. Spekters forhandlingsmodell legger derfor vekt på at lønnsdannelsen og tariffavtalene i størst mulig grad skal knyttes til den enkelte virksomhet.
Administrerende direktør i Arbeidsgiverforeningen Spekter er Anne-Kari Bratten. Styreleder er Herlof Nilssen, som tok over etter Dag Mejdell.
Anarkisymbolikk

Anarkisymbolet, en A i en sirkel, representerer ifølge Peter Marshall Pierre-Joseph Proudhons «Anarchy is Order» og at sirkelen betyr at det er et symbol for enhet og besluttsomhet som bidrar støtte til den avproklamerende ideen av internasjonal anarkistisk solidaritet.
Omskrevet A har Unicode U +24 B6: Ⓐ.
Et litt mindre brukt symbol er "Red And Black"-flagget.
Opphavet av sirkelen som et anarkistisk symbol er mindre klart. Mange tror at den startet i 1970-tallets punkbevegelse, men det drar tilbake til en tidligere periode. Ifølge Marshall ga i 1964 en fransk gruppe "Jeunesse Libertaire" ny kraft til slagordet "Anarchy is order" ved å skape sirkelen som raskt spredde seg. Da Alliance Ouvierie Anarchiste (AOA) ble grunnlagt november 1956, adopterte de sirkelen.
En BBC-dokumentar viste at til og med i den spanske borgerkrigen var det hjelmer med sirkelen bakpå. Mer enn det er det lite som har blitt funnet ut om dette symbolets opphav. I dag er sirkelen et av de mest brukte politiske symbolene. I mange, om ikke i alle, språk begynner ordet anarki med bokstaven A. Som for eksempel på Latvisk, hvor det heter «Anarchia».
@

@, på norsk krøllalfa, også kalt alfakrøll, er et skrifttegn som har blitt vanlig på grunn av internett der det brukes som skilletegn mellom brukernavn og domenenavn i e-postadresser.
På de fleste norske PC-tastaturer kan man finne tegnet på 2-tallet ved å trykke Alt GR, eller ALT og CTRL samtidig, mens det på Apple Macintosh-maskiner ligger ved siden av enterknappen. Enkelte ignorerer Språkrådets anbefaling om å bruke navnet krøllalfa og kaller tegnet alfakrøll, æt og annet.
En utbredt teori om opphavet til krøllalfaen er at den stammer fra middelalderen da munker skrev av Bibelen, selv om det ikke foreligger kjente eksempler på slik tidlig bruk. For å gjøre kopieringsprosessen enklere laget munkene nye bokstaver og tegn som var forkortelser for de aller vanligste ordene, samt sammentrekninger av bokstaver, såkalte ligaturer (for eksempel «æ» for bokstavkombinasjonen «a e»). Krøllalfaen kan ha vært munkenes tegn for det latinske ordet ad som betyr til.
På engelsk leses @ som ordet «at», som betyr hos, ved eller på. Andre har feilaktig tolket den engelske uttalen att som betegnelsen att. i postadresser, en forkortelse for det engelske attention («oppmerksomhet») som betyr «bestemt til» en person på en arbeidsplass eller et annet sted som har adressen som står på brevet. Bruken av att. likner på bruken av forkortelsen c/o (care of) som kan skrives foran en postadresse på brevpost til en person som kan nås under en annens adresse.
Symbolet @ har forskjellige navn på forskjellige språk. På svensk og dansk heter det for eksempel snabel-A, på tysk Klammeraffe. Andre eksempler er:
Klæburuten

Klæburuten AS (på folkemunne Klæburuta) var et familieeid busselskap med hovedbase på Tempe i Trondheim. Selskapet ble i 2010 overtatt av Nettbuss Trøndelag.
Bedriften startet opp som Krokum Bilruter i 1923 med rutekjøring mellom Klæbu og Trondheim. I 1945 startet de opp med transport av flypassasjerer for Braathens S.A.F.E mellom Trondheim og Lade flyplass og Hommelvik sjøflyhavn. I 1952 fikk de også fast kontrakt om kjøring for SAS.
Høsten 2006 arrangerte Klæburuten busstur med egen norsk buss fra USAs østkyst over til vestkysten og tilbake igjen. Turen den ene veien ble filmet og sendt på NRK-programmet Faktor i januar 2007.
1. juni 2010 ble Klæburuten AS kjøpt opp av Nettbuss Trøndelag, og fra 1. januar 2011 ble det helt innlemmet. Navnet «Nettbuss Klæburuten» lever videre som produktnavn på Nettbuss' turbusser i Trøndelag.
Klæburuten AS sin hovedaktivitet de siste årene var flybussrute Trondheim – Værnes. Selskapet kjørte også bussruter i Trondheim og Klæbu på kontrakt med Team Trafikk. I tillegg hadde Klæburuten AS en egen turbilavdeling med turbusskjøring på oppdrag og i egen regi.
Vognparken bestod 1. juni 2010 hovedsakelig av 24 flybusser, 12 rutebusser og 9 turbusser.
Connect Bus

Connect Bus AS er et norsk busskonsern eid av det amerikanske pengefondet CBRE Investment Management. Konsernet omfatter de norske busselskapene Connect Bus Nord, Connect Bus Norgesbuss, Connect Bus Sørlandsruta og Connect Bus Trønderbilene, og de svenske busselskapene Connect Bus Sverige (tidligere Sandarna Transporter og Söne Buss), KarlssonBuss og Trönderbilene (datterselskap av Trønderbilene). I tillegg eier konsernet 50 % av Firda Billag Buss og flere buss- og tungbilverksteder.
CBRE startet oppkjøpene med svenske KarlssonBuss i januar 2021, bussvirksomheten i det norske Torghattenkonsernet i september, og svenske Connect Bus i oktober. Sistnevnte selskap oppstod i 2019 ved å samle selskapene Sandarna Transporter, Söne Buss og Söne Trafik. Våren 2022 lanserte konsernet Connect Bus som det nye navnet på all virksomheten i konsernet, men med en annen logo og profilering enn i det opprinnelige svenske selskapet.
Per februar 2023 utgjør den norske delen av konsernet følgende selskaper:
Jussbuss

Jussbuss er et rettshjelpstiltak drevet av jusstudenter ved Universitetet i Oslo tilknyttet Institutt for kriminologi og rettssosiologi.
Jussbuss endret navn fra Juss-Buss til Jussbuss 1. september 2016.
Jussbuss ble stiftet i 1971 og gir gratis rettshjelp i enkeltsaker. Jussbuss jobber med de rettsområdene hvor behovet for rettshjelp er størst. I tillegg til behandling av enkeltsaker, jobber Jussbuss rettspolitisk innenfor de sine spesialfelt og driver dessuten med forskning innenfor feltene.
Jussbuss er delt inn i følgende fire faggrupper:
Hver gruppe består av seks fulltidsansatte saksbehandlere og tre deltidsansatte. Jussbuss har også en daglig leder, samt kontormedarbeidere. Alle saksbehandlere og daglig leder er jusstudenter.
I 2015 ble det opprettet en miljørettsgruppe som et prøveprosjekt.
I 2017 behandlet Jussbuss 6 072 henvendelser.
Vinteren 2015-16 flyttet tiltaket til «Jusshuset» sammen med Gatejuristen og JURK.
Buss (datakommunikasjon)

Buss er innen informatikken et begrep som betegner en serie med parallelle ledninger, det vil si forbindelsene som gjør det mulig for komponentene i en datamaskin (et kretskort) å kommunisere med hverandre. Det skilles mellom databusser, adressebusser og kontrollbusser.
Databuss er forbindelsene mellom prosessoren og de ulike enhetene i en datamaskin. Den består av enkeltledere på hovedkortet som forbinder alle delene i datamaskinen som skal sende fra seg eller ta imot data.
Meningen med denne er at den skal overføre data i en datamaskin, f.eks. mellom internminnet, utvidelseskortene, kommunikasjonsporter, diskettstasjon, harddisk, CD-ROM, skjermkort og prosessoren.
Bredden på databussen forteller hvor mange databits som kan overføres på én gang. En 32-bits databuss kan altså overføre 32 bits, (4 bytes), på en takt av klokkefrekvensen og har 32 parallelle ledere. Alle enhetene i maskinen må da kunne kobles til 32-bits databuss. Noen hovedkort har riktignok ekspansjonskortplasser med en konverter som kan brukes av kort med smalere buss, for eksempel 8-bits kort i en 16 bits maskin.
Databussene ligger på hovedkortet og gjennom disse blir da all informasjon og data du behandler på din datamaskin sendt rundt til de enkelte enhetene som er koblet til hovedkortet med full databuss. På eldre datamaskiner var det parallellport som kunne koble alle lederne i databussen til andre enheter, for eksempel en skriver.
Adressebuss er betegnelsen på en buss som benyttes til å spesifisere en fysisk adresse. En mikroprosessor eller en mikrokontroller som benytter direkte minnetilgang, bruker adressebussen til å spesifisere lokasjonen til et sted i dataminnet som den skal lese eller skrive til.
Adressebussens bredde bestemmer den maksimale mengden med dataminne i en datamaskin. Et system med 32-biter adressebuss kan adressere 2 = 4,294,967,296 = 4 Gigabyte minne.
Kontrollbussen er en samling kontrollinjer som styrer forskjellige funksjoner på bussen.
Kommunikasjonsportene har en UART enhet (Universal asynchronous receive and transmit unit) som tar imot tegn (8bits bytes) fra databussen der en takt i databussen gir like mange bits som bredden av databussen. En seriell port sender disse tegnene ut i rekkefølge. Dette kan sammenlignes med en 16-filers motorvei der trafikken skal sendes videre i en fil. En melding inn på UART enheten kan sees som ett felt som fortsetter som en 16-filers motorvei. Minnet i UART brikken må kunne lagre all informasjonen i meldingen for omdanningen fra 1 fil til 16 filer eller omvendt.
Enheten kan sende signal om at den er klar til å ta imot mer på en annen leder, DTR, (data terminal ready).
Jan Ove Ekeberg

Jan Ove Ekeberg (født 1954) er en norsk forfatter og journalist. Han er blant annet kjent som mangeårig nyhetsanker i TV 2, og har siden 2016 vært forfatter på heltid.
Ekeberg har erfaring som journalist fra flere aviser, blant annet VG og Dagens Næringsliv. Han har arbeidet i NRK og i TV 2, hvor han var med nesten fra starten. Han ledet økonominyhetene på TV 2 Nyhetskanalen. Ekeberg var Fulbright-stipendiat og har en mastergrad i statsvitenskap fra University of Minnesota.
Ekeberg debuterte som forfatter med en biografi om Gro Harlem Brundtland i 1996. Totalt har han skrevet, eller vært medforfatter til, fem biografier, en norgesbok, åtte skjønnlitterære romaner og tre syngespill.
Skjønnlitteratur
Biografier
Syngespill
Finnhvalslekten

Finnhvalslekten (Balaenoptera) eller ekte finnhvaler er den største gruppen av finnhvaler, som ellers også inkluderer to andre slekter. Finnhvalslekten inkluderer åtte arter, blant annet det største pattedyret som noen gang har levd på Jorden, den enorme blåhvalen som kan bli mer en 140 tonn tung og over 30 meter lang.
De ekte finnhvalene (finnhvalslekten) er hurtige svømmere som har en slank, strømlinjet torpedolignende kropp. Alle har en rekke lengdefurer på undersiden av kroppen som går fra munnen og bakover til navlen (bortsett fra seihvalen, som har kortere furer). Disse gjør at munnen kan utvide seg veldig når hvalen spiser.
Finnhvaler finnes over hele verden: Blå-, finn-, knøl-, sei- og vågehval har bestander i alle verdenshavene; og de to brydehvalartene finner man i Atlanterhavet, Stillehavet og Indiahavet, kun fraværende fra Arktis og Antarktis.
De fleste finnhvaler oppholder seg på åpent havet: unntaket er brydehvalene (som vanligvis kan finnes nær land året rundt). Merkelig nok er det de største og de minste artene som gjerne oppholder seg i de kaldeste havene; finnhvaler pleier ikke å gå så nær iskanten; og seihvaler holder seg helst til tempererte farvann på den nordlige halvkule.
De fleste finnhvaler parer seg i temperert vann i løpet av vinteren og migrerer mot varmere strøk som er rike på plankton og krill i den korte polarsommeren.
I november 2003 ble det oppdaget en ny finnhvalart, som inntil videre har fått det vitenskapelige navnet Balaenoptera omurai (etter den japanske forskern Omura som oppdaget den). Denne arten er mindre enn de tradisjonelle finnhvalene, som den ellers ligner på. Tidligere har man trodd at dette var en hval som ikke var fullt utvokst, men etter funn gjort i indo-stillehavsområdet slo forskerne fast at det var snakk om en ny og mindre art, som ennå ikke har fått et tradisjonelt navn.
Jan Grønli

Jan Grønli (født 1950) er en norsk skuespiller. Han var fra 1971 til 1991, da han ble ansatt ved Det norske teatret, knyttet til Den Nationale Scene i Bergen, Rogaland Teater og Nationaltheatret. Han regnes som Norges fremste tolker av Thomas Bernhard sine stykker.
Grønli har også lest inn flere lydbøker, blant annet Epp av Axel Jensen og Ut og stjæle hester av Per Petterson, samt Jan Guillous trilogi om Arn Magnusson.
Han er den eneste personen som har vært med i alle Olsenbanden Jr., dog med forskjellige roller i alle filmene.
Osen

Osen er en kommune i Trøndelag fylke. Osen er en kystkommune på Fosenhalvøya og grenser til Flatanger i nord, Namsos i øst og Åfjord i syd, til havs grenser kommunen også til Frøya. I vest ligger Norskehavet. Steinsdalen er administrasjonssenter i Osen kommune.
Naturen i Osen er mangfoldig. Areal er beregnet til 387,33 km², høyeste fjelltopp er Storheia på 601 moh. Fjorder og viker skjærer inn i landskapet fra sjøsida. Utafor ligger ei rekke øyer og holmer med et utall skjær i fallgarden ytterst, der lyset fra Kya fyr markerer det siste punktet før Island som neste.
Kommunen innehar store inngrepsfrie naturområder. Lengst nord i kommunen finnes Europas sørligst største inngrepsfrie naturområde fra fjord til fjell, området strekker seg inn i nabokommunene i nord og øst. Her kan en gå i fjell og skog i dagevis uten å møte folk, om en da ikke skulle treffe på andre turgåere, jegere eller fiskere som frister lykken i naturens eget spiskammer. Kommunen har rikelig med snaufjell og fiskevatn, skogsområder og dalfører med elver og bekkefar.
Svesfjorden er med sine 9 km kommunens lengste fjord. Innerst i fjorden ligger gården Sve (som er fraflyttet), som har gitt navn til fjorden. Buholmråsa er et fyr som markerer sørenden av Folda, som er et åpent havområde fra Osen i sør, til Vikna i nord. Havområdet er bare 30 nautiske mil. Folda blir omtalt som «havets kirkegård». Mest kjent er forliset til hurtigruten Sanct Svithun 21. oktober 1962.
Den største bosetningen i Osen ligger nederst i Steinsdalen og i området rundt og ut mot kysten. Her ligger det butikker, kommunehus og kirke. Andre bosetninger i kommunen er grenda Seter, som ligger nord for Svesfjorden helt nord i kommunen og på Skjervøyene i sørvest.
Osen har veiforbindelse til resten av Fosenhalvøya via fylkesvei 715, som går østover til Namdalseid og sørover til Åfjord. Grenda Seter har kun veiforbindelse med Flatanger kommune via fylkesvei 6304.
Det er hurtigbåtforbindelse fra Sandviksberget på fastlandet til Seter og Skjervøya.
Det er to grunnskoler i Osen, Strand barne- og ungdomsskole og Seter skole.
Osens kommunevåpen ble godkjent i 1987. Det viser et sølvfarget fiskegarn på blå bakgrunn og symboliserer fiske og fiskeritilknytning.
Helleristningene på Strand viser dyrefigurer med hval som midtpunkt.
På Vingsand ligger det et bygdetun, hvor Bjørnørspelet vises hver sommer.
Opprinnelig var Osen del av Bjørnør herred.
1. juni 1892 ble Osen egen kommune etter en kongelig resolusjon fra 15. januar 1892.
1960 ble veien østover til Namdalseid åpnet.
1979 ble veien sørover til Roan åpnet.
Det finnes fremdeles noen offentlige tjenester som omfatter både Roan og Osen, med embetsnavnet Bjørnør: Bjørnør lensmannsdistrikt og Bjørnør prestegjeld.
Transport

Transport (lat. trans, «på andre siden» og portare, «å bære») er forflytning av fysiske gjenstander og størrelser mellom ulike steder, det være seg lys, lyd, energi, væske eller et fast materiale. Transport brukes særlig om frakt, flytting eller sending av varer, dyr og mennesker.
Transport kan således ikke sammenstilles med samferdsel, selv om samferdsel utfører transport.
Cato Hellesjø

Cato Hellesjø (født 1956 i Oslo) er en norsk næringslivsleder. Per 2024 har han en rekke styrelederverv i norsk transport- og eiendomssektor, blant annet i Bane NOR. Han var konsernsjef i Sporveien AS fra 2009 til 2023 og var tidligere konsernsjef i Dagbladet AS.
Cato Hellesjø har sin oppvekst på Hammersborg, og har gått på Møllergata skole i tillegg til eksamen artium på Oslo Katedralskole. I perioden 1974–1987 var Cato Hellesjø ansatt i Aftenposten. Han begynte som avisbud i 1969, distriktssjef i 1975 og regionsjef fra 1979. Han var transportsjef og avdelingssjef fra 1984 til 1987.
Han er siviløkonom med eksamen fra BI (Bedriftsøkonomisk Institutt) i Oslo. I tillegg har han utdanning fra INSEAD – Paris og IMD Lausanne; Strategic Management. Han deltok i Orkla’s topplederprogram og merkevareskole i 94/95 og Solstrandprogrammet i 1989/1990.
Cato Hellesjø ble konsernsjef i Sporveien AS i 2009. Da het bedriften Kollektivtransportproduksjon AS. Bedriften er heleid av Oslo kommune, og er morselskap med ansvar for levering av kollektivtransport i Oslo med buss, trikk, T-bane, infrastruktur og eiendom. Sporveien AS er i konkurranse om levering av busstjenester i andre kommuner i Norge.
Han var konsernsjef i Bernergruppen / Dagbladet i perioden 2004–2007, og administrerende direktør i Avishuset Dagbladet fra 1996 til 2004.
Hellesjø var direktør i Ringnes AS (Orkla ASA) fra 1987 til 1996. I perioden har Hellesjø innehatt stilling som salgsdirektør, driftsdirektør, regionsdirektør (Ringnes Øst) og logistikkdirektør.
Cato Hellesjø er styreleder i Bane NOR SF, Fjellinjen AS, Sporveien T-banen AS, og har eller har hatt styreverv i Unibuss AS, Sporveien Trikken AS og Sporveien Media AS.
Hellesjø har hatt flere styreverv i norsk næringsliv, bl.a. AFF, Statskonsult, Global Medical Support, Morgenbladet, Mediehuset Næringseiendom og varamedlem i styret i NRK.
Liste over norske TV-programmer 1980–1989

Liste over norske TV-programmer 1980–1989 gir en oversikt over program som ble sendt på norsk TV i 1980-årene. NRK var dominerende som norsk programskaper dette tiåret og derfor vil deres produksjoner utgjøre flertallet på listen. Produksjoner fra NRKs deltakelse i TV-samarbeidet Nordvisjon er også inkludert på listen.
Listen innbefatter serier og faste programposter, samt enkeltstående produksjoner av en viss betydning. Sjangermessig innbefatter den alt fra dramatiserte produksjoner til rene fakta- og opplysningsprogrammer.
I fjernsynssammenheng ble tiåret preget av at NRK mistet TV-monopolet. I 1988 startet TV3 og TVNorge sine sendinger og året etter den kortlivete Norsk TV1. I tillegg merket NRK økt konkurranse fra utenlandske kanaler som Sky Channel og Super Channel som deler av befolkningen begynte å få tilgang til via kabel og parabolantenner. Videospillerens inntog bidro også at NRK havnet i en mer konkurranseutsatt situasjon. Disse utfordringene var hovedårsaken til at NRK besluttet å utvide sitt filmtilbud i 1987 ved å etablere programposten Nattkino på lørdagskveldene. Når det kommer til tekniske nyvinninger så må man først og fremst nevne etableringen av Tekst-TV. NRK startet denne tjenesten i 1983, men den kunne bare brukes på nyere apparater hvor denne teknologien var installert. I 1987 hadde 26 % av befolkningen tilgang til Tekst-TV.
Av program som utmerket seg spesielt dette tiåret kan en nevne kriminalserien Rød snø, dramaserien Av måneskinn gror det ingenting, litteraturprogrammet Bokstavelig talt, reiseserien Billedbrev med Erik Diesen, underholdningsprogrammene LørDan og SenFredag, portrettprogrammene Dette er ditt liv og humorprogrammene Du skal høre mye, Pilen flyttebyrå, Fleksnes fataliteter, Diplomatix, I spøkelyset, Kliin kokos, Fjærsynet og Skai TV. Videre kan en nevne gameshowet Casino og quizprogrammene Eldprøva, Påskenøtter, Pick-Up og Kvitt eller dobbelt. Innen musikk kan en nevne Syng med oss, Lollipop og de mer ungdomsorienterte TopPop, Veras vindu mot pop og rock, Zikk-Zakk og Rock ’89. Innen fakta og nyheter kan en nevne naturserien Naturredaksjonen og debattprogrammene Sosialkanalen og Antenne Ti. Innen barneprogrammer kan en nevne Borgen skole, Brødrene Dal, Pelle Parafins Bøljeband, Vill, Villere, Villaveien, Halvsju, Magnus, Midt i smørøyet, Heia Norge!, God bok, Gullars, Labbetuss og Portveien 2. Av ungdomsprogrammer kan en, ved siden av de overnevnte musikkprogrammene, nevne Diskuteket og Kluzz. Av Fjernsynsteatrets produksjoner kan en nevne Canto libre, Den som henger i en tråd, Du kan da ikke bare gå, Fri, Fugleelskerne, Galskapens stillhet, Kong Lear, Tolv edsvorne menn og Av måneskinn gror det ingenting.
Listen er organisert alfabetisk etter programtittel, men kan justeres ved hjelp av piltastene i tabellens topp-kolonner. Det er kun kolonnene til tittel, startår, sluttår og sjanger som konsekvent har innhold. Siden serieformatet er det klart vanligste programformatet så vil de ikke dette opplyses særskilt, slik som det gjøres for enkeltproduksjoner og miniserier.
Kulturdepartementets priser for barne- og ungdomslitteratur

Kulturdepartementets priser for barne- og ungdomslitteratur er flere litterære utmerkelser som har blitt delt ut av Kulturdepartementet i Norge hvert år siden 1948. Prisene gjelder skjønnlitteratur, sakprosa og tegneserier for barn og ungdom utgitt året før, og blir utdelt i flere kategorier. Prisene ble fram til 2002 administrert av Statens bibliotektilsyn, med Det rådgivende utvalg for barne- og ungdomslitteratur for folke- og skolebibliotek som jury. Fra 2003 er juryering og administrasjon overtatt av Norsk barnebokinstitutt. Premien består av et pengebeløp.
Prisen ble opprettet i 1948. Bakgrunnen for etableringen av prisene var blant annet ønsket om å styrke den nasjonale barnelitteraturen etter krigens knapphet på utgivelser, og å skape en motvekt mot det økende antallet tegneserier som ble utgitt etter hvert som papirrasjoneringen tok slutt.
Prisens navn, klasseinndeling, antall premier og innretting har variert siden den først ble utdelt i 1948. Ikke minst har navnet skiftet etter hvilke saker kulturfeltet har delt departement med i ulike regjeringer.
Fram til 1975 ble det utdelt første, andre og tredje-priser i klassen «Litteraturprisen». Prisene var i tillegg ofte delt mellom flere personer. I perioden 1975-1978 ble det utdelt tre eller fire likeverdige priser. Fra 1979 har det bare vært én prisvinner. Samtidig ble antall ulike priskategorier økt i løpet av 1970-tallet.
Tidligere har prisen hatt følgende navn:
Juryen settes sammen for hvert nytt år. For litteraturåret 2014 bestod juryen av litteraturkritiker Anne Schäffer, forfatter Brit Bildøen, teatersjef Ketil Kolstad, forskningsbibliotekar Anne Kristin Lande og førsteamanuensis Lars Rune Waage.
Prisen ble første gang utdelt 1961.
Prisen ble første gang utdelt i 1984.
Prisen ble første gang utdelt i 1977.
Prisen ble første gang utdelt i 1957.
Prisen ble første gang utdelt 1972. Prisen har noen år vært gitt for én oversettelse til bokmål og for én oversettelse til nynorsk.
Prisen ble første gang utdelt i 1973.
Prisen ble første gang utdelt i 1982. Prisen deles ikke ut hvert år.
Prisen er bare utdelt én gang.
Prisen er bare utdelt én gang.
Jørpeland

Jørpeland er en by og administrasjonssenter i Strand kommune i Rogaland. Byen er et viktig handels- og servicesentrum for det sørlige Ryfylke. Det bor 7 534 innbyggere på Jørpeland per 1. januar 2023. Jørpeland har hatt bystatus siden 1. april 1998.
Byen har lange tradisjoner som industristed. Det startet med møbelproduksjon på 1880-tallet. Virkelig stor vekst fikk stedet først da stålverket Stavanger Electro Staalverk A/S ble etablert i 1910.
Jørpeland har turistkontor, vinmonopol, kulturbygg med kino, småbåthavn med strandpromenade, ulike spisesteder samt golfbane og campingplass.
Innerst i Vågen i Jørpeland ligger Jørpelands Brug, et bygg fra 1891 som er Jørpelands eldste industribygg. Opprinnelig huset bygningen en møbel- og trevarefabrikk. I dag fungerer stedet som «de frivillige organisasjoners hus». Strand og Jørpeland Speidergruppe, Strand og Forsand turlag og Strand Veteranforening har tilholdssted her i dag. Bygget ble renovert i perioden 2018–2020 gjennom en omfattende dugnad.
Fjellsholmen og Jørpelandsholmen ligger sør utenfor byen, og badeplassen Barkavika ligger rett vest for byen. På Jørpelandsholmen er det opparbeidet tursti. Det er bygd bro over fra fastlandet. Vest for Jørpelandsholmen ligger Klungholmen.
På Klungholmen finner man Solspeilet, et kunstverk i rustfritt stål som skal gjengi solens gang over himmelhvelvingen. Kunstverket er laget av Stian Heimlund Skjæveland og ble avduket i 2016; det er 8 meter høgt og rager 14 meter over havet. Solspeilet er dekorert med historiske symboler, runer og ornamenter fra blant annet Osebergskipet.
Festivalen Strandadagene blir arrangert hvert år første helg i juni. Festivalen er familievennlig; blant annet etableres det temporære is- og leketøyskiosker i sentrum og arrangeres aktiviteter for de minste barna.
Jørpeland stadion er ett av kommunens to idrettsanlegg. Anlegget består av fire fotballbaner, hvorav tre er kunstgress og én naturgress. I tillegg er det friidrettsfasiliteter på anlegget, som ble oppgradert med kunststoffdekke i 2022. Byens lokale fotballag Staal Jørpeland spilte i 3. divisjon sammenhengende i 23 år, frem til 2021-sesongen da klubben rykket opp i 2. divisjon og norsk toppfotball.
Jørpeland har også en nihulls golfbane, frisbeegolfbane på Jørpelandsholmen, idrettshallen Strandahallen, svømmebasseng samt flere fotball- og basketballbaner. I 2021 ble også Jørpeland Flerbrukshall ferdigstilt. Bygget er tilknyttet Strandahallen med ei gangbro, og rommer to håndballbaner, kampsportsenter, buldrerom, rom for e-sport og kafeteria.
Jørpeland har godt samband til Solbakk med buss videre gjennom Ryfylketunnelen (Ryfast) til Stavanger. Det er og bussavganger til Preikestolen fjellstue.
Aviation in Norway

Aviation has been a part of Norwegian society since the early twentieth century.
In the early days of Norwegian aviation the Norwegian enthusiasts lacked an engine and were therefore unable to perform real flights. The first engine powered aircraft was ordered during the world's first air show in Reims and came to Kristiania in December 1909. It was purchased by Wilhelm Henie and was a Voisin biplane. The plane was however so damaged by a snowstorm that it would never fly.
In 1910 engineer Einar Lilloe Gran constructed the first motorised aircraft in Norway. It had a wing span of 10 meters and cost 12,000 kr to build. There were made several attempts to make the aircraft airborne, but without any significant results.
Norwegian aviator Tryggve Gran (1889–1980) became a skilled pilot at Louis Blériot's aviation school in Paris, and on 30 July 1914, became the first pilot in history to cross the North Sea. He took off from Cruden Bay, Scotland, and landed about 4½ hours later at Jæren, Norway, flying a Blériot XI-2 monoplane.
The first confirmed flight was by the Swedish baron Carl Cederström on 14 October 1910. A 23-minute flight over Oslo with a top speed of 52 knots. The first motorized flight was made by Hans Dons in the HNoMS Start on 1 June 1912 from Horten to Øra close to Fredrikstad. Einar Sem-Jacobsen entered the first flight in a military mission at Elverum 1 September 1912 with Ganger Rolf, one of two Farman Longhorn that initiated the Army Air Forces the same year. Ganger Rolf and Njaal were both built in France and based at Kjeller airport - Norway oldest and one of the world oldest aerodromes.
Kjeller airport and Norwegian military airpower celebrated in 2012 100 years of flying in Norway with successful airshows at Kjevik (Kristiansand), Kjeller airport, Sola (Stavanger), Bodø, Andøya and the main impressive event in Oslo 1 September - along with several smaller events.
The public agency of civil aviation in Norway is Avinor. It was organized as a directorate from 1947, but this was preceded by an office organized under the Norwegian Ministry of Defence, created in 1920.
Widerøe (Widerøe's Flyveselskap) is among the older existing aviation companies in Norway, established in 1934. It had its roots in two smaller companies that were active in the early 1930s. Pioneers during this time include Viggo Widerøe, Halvor Bjørneby, Helge Skappel, Leiv Brun, Ditlef Smith and Erik Engnæs. Both Scandinavian Airlines System and Braathens were established in 1946. Braathens no longer exists, having been merged with SAS as SAS Braathens. A newer, large company is Norwegian Air Shuttle.
The main airport in Norway is Oslo Airport, Gardermoen. It replaced Oslo Airport, Fornebu, which was main airport from 1 June 1939 to 7 October 1998.
The longest domestic non-stop flight is Scandinavian Airlines' Oslo-Longyearbyen service, well over 2000 kilometres.
Norwegian Air Norway

Norwegian Air Norway AS was a Norwegian airline and a fully integrated subsidiary of low-cost airline Norwegian Air Shuttle, using its corporate identity. The airline was based at Oslo Airport, Gardermoen, with its aircraft registered in Norway.
Norwegian Air Norway was founded on 17 June 2013, and was subsequently issued an air operator's certificate (AOC). Parent company Norwegian Air Shuttle then registered a single aircraft to Norwegian Air Norway in order to retain the AOC. In October 2018, Norwegian Air Norway was granted an exception by the United States Department of Transportation to operate services to the country ahead of receiving a foreign air carrier permit, although the airline had yet to operate any flights under its associated airline codes as of 2021.
On 18 December 2023, the airline's only aircraft was returned to Norwegian Air Shuttle.
As of December 2023, the Norwegian Air Norway fleet comprised the following aircraft:
Innovation Norway

Innovation Norway is a state-owned company and a national development bank.
The company's programs and services are intended to stimulate entrepreneurship in Norway. Its head office is in Oslo, and an office in each of the Norwegian counties. It also has offices in 30 countries around the world. The company has over 500 employees worldwide and has supported maritime transportation, biotechnology, thin film, and alternative fuel.
Innovation Norway was formed in 2004 through the merger of four governmental organizations. These organizations were:
In the summer of 2019 Innovation Norway were involved in the production of a spoof news story about the island Sommarøy. The story claimed that due to long days in the summer and long nights during winter, inhabitants didn't have the need to follow international conventions of time. The aim of the spoof news story was to advertise Northern Norway. The advert was originally presented as a legitimate news story, and its multiple false claims were only discovered after the story had been disseminated worldwide. The company was strongly criticized for their promotional strategy. Innovation Norway has since issued an apology regretting their lack of transparency and vowing to scrutinize their routines.