Enhet 731

Enhet 731 (japansk: 731部隊) var en hemmelig biologisk og kjemisk krigføringsforsknings- og utviklingsenhet i den keiserlige japanske hær, som engasjerte seg i dødelige eksperimenter på mennesker og produksjon av biologiske våpen under den andre kinesisk-japanske krig (1937–1945) og andre verdenskrig. Anslagene varierer med hvor mange som ble drept. Mellom 1936 og 1945 ble omtrent 14000 mennesker drept i enhet 731.
Det er anslått at minst 300000 skulle dø på grunn av smittsomme sykdommer forårsaket av innsatsen av de midler og metoder som Enhet 731 og dets tilknyttede forskningsfasiliteter utviklet.
Enheten var en del av Kwantunghærens avdeling for vannrensing og epidemiforebygging (関東軍防疫給水部本部 Kantōgun Bōeki Kyūsuibu Honbu) og var offisielt engasjert i vannrensing. Den var basert i Pingfang-distriktet i Harbin, den største byen i den japanske marionettstaten Manchukuo (nordøstlige Kina), og hadde aktive avdelinger i hele Kina og i Sørøst-Asia.
I ettertid huskes Enhet 731 først og fremst for de forbrytelser mot menneskeligheten som enheten begikk. Flertallet av de ansvarlige ble aldri holdt ansvarlige, men fikk amnesti av USA i bytte mot forskningsresultatene.
Enhet 731 ble etablert i 1936 i Pingfang-området i utkanten av Harbin. Anlegget var klart til bruk i 1938. At Enhet 731 og søsteranleggene var lokalisert på det asiatiske fastlandet, først og fremst i dagens Kina, men også i Singapore og Burma, skyldtes tilgjengeligheten av menneskelige «prøvekaniner» der og det faktum at deres aktiviteter ikke kunne aksepteres i det japanske hjemland. (Skjønt noen forskning på biologisk krigføring foregikk imidlertid blant annet i Tokyo). De mennesker som ble benyttet var hovedsakelig kinesere, sovjetiske borgere fra grensekampene i 1939-40, mongoler og koreanere, men ifølge enkelte opplysninger også noen amerikanere og briter.
Enhet 731s operasjoner under ledelse av kommandør Shiro Ishii (1935–1942) og hans etterfølger, general Masaji Kitano (1942–45), antas å ha forårsaket over 3000 politiske fangers død. Operasjonene ble avsluttet og anleggene i stor utstrekning ble ødelagt på slutten av andre verdenskrig. Når anleggene ble ødelagt, ble et stort antall laboratoriedyr, infisert med forskjellige dødelige sykdommer, sluppet ut i naturen, noe som forårsaket tilbakevendende epidemier på slutten av 1940-tallet og begynnelsen av 1950-tallet, som ifølge noen forskere tok livet av nesten 200.000 mennesker.
Tilsvarende forskning som for Enhet 731 ble utført av andre avdelinger innen Boeki Kyusui, som enhet 100 (Wakamatsu-enheten), Ei 1644 (Tama-enheten), 565, 2646 (den del av Enhet 2646 som beskjeftiget seg med biologisk krigføring het Enhet 80), og 9420.
Kommandant Shiro Ishii hadde allerede begynt med utforskning innrettet mot biologisk krigføring i 1932 i byen Harbin i den japanske vasallstaten Manchukuo, nordøst i Kina, som Japan hadde tatt kontroll over etter den russisk-japanske krig 1904–1905 og utropt som en uavhengig stat den 18. februar 1932. Hans anlegg ble etablert i Nan Gang-distriktet i et gammelt sakedestilleri, som ble omgjort til et forskningsanlegg, sammen med butikker i nærheten. Det hadde en stab på 300 personer.
Dette stedet ble imidlertid raskt vurdert som uegnet, da det lå i et tett befolket område og det derfor ville være vanskeligere å holde operasjonen hemmelig. Dessuten var lokalene for små for den storstilte operasjonen Ishii planlagt.
Operasjonen ble derfor flyttet samme år, sommeren 1932, til Beiyinhe utenfor byen, hvor det ble bygget et høysikkerhetsfengsel, Tōgō-enheten. Denne landsbyen ble tømt for mennesker og for det meste nedbrent for å gi plass til bygningene Ishii trengte for sine eksperimenter. Dette anlegget drev til 1934, da en større fangerømning førte til at informasjon om aktivitetene til den såkalte Togo-enheten ble lekket. Til tross for dette. ble anlegget glemt - helt til den kinesiske forskeren Han Xiao ved en tilfeldighet fant referanser til anlegget på slutten av 1980-årene mens han forsket på Enhet 731.
Fra høsten 1936 tømte den japanske hær åtte landsbyer i Pingfang-området utenfor Harbin, og bygde opp enhet 731 ved bruk av 10.000-15.000 kinesiske arbeidere. Enheten ble da kalt Enhet Ishii etter dens grunnlegger og sjef. Den fikk navnet Enhet 731 i 1941 da de forskjellige anleggene fikk numeriske betegnelser. Anlegget var det største av forskningsanleggene som Japan bygde på fastlandet og var da det stod ferdig i 1938 omtrent like stort som den tyske utryddelsesleiren Auschwitz-Birkenau. Offisielt var anlegget et sagbruk, noe som (i hvert fall til en viss grad) forklarer hvorfor fangene som ble utsatt for eksperimentene ble kalt «maruta» (=stokker).
I 1940 hadde enheten i Pingfang omtrent 3000 tilknyttede personell. De var inn i åtte seksjoner:
Personalet ved Enhet 731 ble ansatt på forskjellige måter. Noen var blitt beordret dil: enten av militæret, eller av deres egne professorer innenfor den da høyst hierarkiske universitetsverdenen. Andre meldte seg frivillig, og dette var ikke uvanlig: Enhet 731 ga unike muligheter for ubegrenset forskning som ikke var mulig andre steder, og som ble sett på som attraktivt for mange forskere. Med unntak av sykepleierskene ser alle ansatte ved Pingfang ut til å ha vært menn.
De japanske ansatte ved Pingfang bodde på anlegget med sine familier. Det var boliger for personalet, fasiliteter for sport og underholdning, bibliotek, svømmebasseng, kapell, geishahus og skole for barn til ansatte og sykestue for ansatte og deres familier.
Kinesiske tvangsarbeidere, kulier, ble også tilknyttet Pingfang så vel som andre japanske anlegg. Disse ble tvangsrekruttert for å tjene i varierende perioder i bytte mot lav lønn, noen ganger i form av heroin og opium, og så løslatt igjen. De arbeidet med forskjellig slags typer grovarbeid i utkanten av bygget under vakthold, og ble ikke fortalt hva som skjedde inne i selve anlegget.
Fangene fikk fangenummer fra 101 til 1500, og når de nådde 1500 startet tallene på nytt fra 101, noe som betyr at det ikke er kjent hvor mange fanger som var ved Enhet 731 under dens eksistens.
De som ble valgt ut som forsøkspersoner for Enhet 731 kunne tilhøre flere kategorier. Personer som hadde blitt arrestert av det japanske militærpoliti kempeitai og satt i varetekt, kunne overføres til Enhet 731 om nødvendig. Denne overføringen ble kalt «spesiell overføring». En person som ble gjenstand for «spesiell overføring» ble offisielt registrert som død så snart de var blitt overført til Enhet 731. Personene som ble overført tilhørte et bredt spekter av befolkningen. De kunne være vanlige kriminelle, arresterte banditter, medlemmer av den anti-japanske motstandsbevegelse, politiske fanger (kommunister eller andre anti-japanske personer), hjemløse, intellektuelle og narkomaner, funksjonshemmede. Personer som japanerne helst ikke ville løslate fra varetekt, men som det ikke var bevis for en forbrytelse for, eller som, hvis de ble stilt for rettssak, ble forventet å få en mindre dom og bli løslatt etter kort tid, ble identifisert som passende. Et typisk tegn på at en person var ført til Enhet 731 var at vedkommende hadde blitt arrestert for en forbrytelse, men aldri ble stilt for retten, men i stedet ble rapportert å ha dødd i fengsel.
Det hendte også at kempeitai gjennomførte et raid hvor de for eksempel arresterte alle som var på en gate. Enhet 731 manglet noen ganger fanger av en bestemt type de ønsket for et eksperiment: de kunne da beskrive kroppstype, alder, etnisitet og kjønn til ønskede forsøkspersoner de ønsket til gendarmeriet, som deretter dro ut i sine svarte Dodge varebiler for å kidnappe folk fra gatene, på åkrene, eller til og med fra private hjem. Den russiske minoritet i Harbin kalte disse kjøretøyene «voronki» (kråker), og det var et vanlig syn å se dem på gatene i Harbin, fylt med folk som banket på veggene og skrek innenfra.
Det sies også at japanske myndigheter utlyste jobber og deretter arresterte de, som kom for å søke stillingene.
Det russiske fascistparti, som samarbeidet med japanerne, rapporterte anti-japanske og kommunistiske skikkelser fra den russiske minoritet til japanerne, som deretter arresterte dem og sendte dem for menneskelige eksperimenter til Enhet 731, som hadde behov for forsøkspersoner av kaukasisk kategori.
Et kinesisk vitne, Zhang Guanghui, som bodde i en landsby nær Enhet 731, uttalte i 2001 at det var kjent at japanerne kunne kidnappe folk når som helst, og at han selv pleide å spørre seg selv om det var japanere i nærheten når han gikk utendørs; Zhang selv ble tvangsvervet ved fødselelen som kulie, og advarte familien om at han kanskje ikke ville komme tilbake.
A. S. Wells anslår at flertallet av ofrene var kinesere, med mindre andeler russere, mongoler og koreanere. På dette tidspunktet var det et stort mindretall av russere i Kina som hadde flyktet fra den den russiske revolusjon og ble kalt hvitrussere og var spesielt mange i Harbin (harbinrussere).
Sheldon H. Harris anslår at flertallet av fangene var politiske fanger, kommunistsympatisører, kriminelle, fattige sivile og mentalt svekkede. Seiichi Morimura anslår at rundt 70 prosent av ofrene i Pingfang var kinesere (både militære og sivile) mens rundt tretti prosent var russere.
Fangene skal også ha inkludert et mindre antall europeere, amerikanere, indere, australiere og nyzealandske krigsfanger. Et medlem av Yokusan Sonendan paramilitære ungdomsgruppe, som arbeidet for Enhet 731, opplyser at det ikke bare var kinesere, russere og koreanere blant fangene, men også amerikanere, briter og franskmenn.
Spørsmålet om det var amerikanske og britiske soldater blant testpersonene ved Unit 731 er kontroversielt, ubekreftet og gjenstand for spekulasjoner. Det amerikanske militærets Office of Strategic Service (OSS) forberedte, under kodenavnet Operation Flamingo, datert den 13. august 1945, en redningsaksjon til Harbin, hvor en OSS-styrke ville bli satt i land for å frigjøre amerikanske og allierte krigsfanger i området med et øyeblikks varsel på på V-J Day. En merkelig omstendighet ved denne planlagte operasjonen er at det ikke var noen krigsfangeleirer i Harbin. Amerikansk etterretning var på dette tidspunkt klar over at japanerne gjennomførte en eller annen form for menneskelig eksperimentering i nærheten av Harbin, og at de mistenkte at amerikanere også var tatt dit for å bli brukt som forsøkskaniner. Denne planen ble aldri satt i verk fordi den var planlagt til 15. august, og da hadde sovjetiske tropper fått kontroll over Mandsjuria.
Den nærmeste krigsfangeleiren var Mukden fangeleir. Det er kjent at fangene i Mukden ble utsatt for eksperimenter av Enhet 731. Mukden og Harbin hadde togforbindelse. og personell fra Enhet 731 reiste fra Harbin og Pingfang for å eksperimentere med de allierte krigsfangene i Mukden. Dette var eksperimenter med studier av forskjellige former for sykdom som ble frembrakt ved å gi fanger, svekket av underernæring, injeksjoner med sykdommer som deretter ble studert: tusenvis av krigsfanger døde i løpet av sin tid i Mukden. Det er imidlertid ikke bekreftet at noen krigsfanger ble ført fra leiren i Mukden til Enhet 731s anlegg i Pingfang.
Fangene selv, i hvert fall i utgangspunktet, oppfattet sannsynligvis Enhet 731 som et ordinært fengsel. De ble vanligvis ført til Enhet 731 om natten i motorkjøretøyer, som var malt svarte og hadde et ventilasjonshull, men uten vinduer. Bilen ankom hovedporten og sjåføren meldte seg til vaktrommet. Vakten ringte til «spesialteamet» i det indre fengselet. Fangen ble deretter ført via en tunnel under fasaden til hovedbygningen til et av de to fengslene som lå i en inngjerdet gårdsplass inne i sentralbygningen. Det var to fengsler: bygning syv for menn, og bygning åtte for kvinner og barn.
Kjøretøyer reiste jevnlig mellom Pingfang og det japanske konsulat og andre steder i Harbin for å plukke opp fanger. I tillegg til individuelle kjøretøy ble også fanger ført til Pingfang med tog. En togstasjon tjente utelukkende til å bringe materialer til anlegget, samt fanger. En kinesisk tvangsarbeider, Fang, uttalte at han i november 1943 så et tog med fanger komme inn i Pingfang: Japanske menn kom ut av fengselet i hvite frakker og åpnet dørene til toget, og losset avlange bunter med halm på vogner som de så brakte inn i fengselet: halmbuntene hadde to fanger sammenbundet på langs.
Ved ankomst til fengselet gjennomgikk fangen en fullstendig medisinsk undersøkelse, og teknikere tok blod-, avførings- og nyrefunksjonsprøver for å fastslå at fangen var ved god helse og dermed egnet for eksperimentering.
Naokata Ishibashi fortalte: «Vi tok detaljer om blodtypen deres, pulsen deres, og så videre... Selv om de, da de ankom, hadde kort med navn, fødested, årsak til arrestasjon og alder, ga vi dem ganske enkelt et nummer. En 'maruta' var bare et tall, et slags eksperimentelt materiale... de så ut til å skjønne deres skjebne».
Hvis fangen var skadet eller syk, for eksempel på grunn av å ha blitt torturert i fengselet av kempeitai, ble fangen tatt hånd om til han eller hun var helt frisk før noen eksperimenter ble utført. Fangen ble fratatt sitt navn, som ble erstattet av et tresifret tall. Fangene ble holdt ved god helse til de begynte å bli utsatt for eksperimenter, og fikk derfor sunn mat og regelmessig mosjon i de innebygde fengselsgårdene. Etter fangens død ble fangens tresifrede nummer trukket fra rn fortegnelse, og håndjernene hans ble gitt til den neste nyankomne fangen. Fangens levninger ble brent i leirens krematorium.
Fangene ble plassert i celler med tregulv og spyletoalett for å opprettholde hygienen. Hver celledør hadde et kikkhull.
Tamura Tadashi vitnet om at han ble vist cellene og kunne se folk lenket inne i cellene: noen gikk rundt i cellene, mens andre lå på gulvet i åpenbart syk tilstand. Fengselet var en høysikkerhetsbygning med jerndører. Ingen fikk komme inn i fengselet uten spesiell tillatelse, ID-kort og fotografi, og alle besøkendes avkomst og utgang ble registrert. Personellet besto av «spesiallaget», som var kledd i hvite kjeledresser, gummistøvler, militært hodeplagg, og var bevæpnet med pistoler.
Fangene anslås å ha overlevd i gjennomsnitt noen uker, i sjeldne tilfeller fire måneder. Det var imidlertid enkelttilfeller som ble rapportert å ha overlevd i flere år; de var vanligvis blant kvinner og barn. En russisk kvinne ble rapportert å ha vært gravid da hun ankom Enhet 731, fødte barnet sitt der, og ble deretter holdt i live i to år før hun ble drept.
Naokata Ishibashi, som jobbet som medisinsk assistent med oppgave å ta vare på fanger, beskrev to fanger i 1984:
I et senere intervju i 1993 la han til at kvinner absolutt ble utsatt for eksperimenter i løpet av hans tid der, og utdypet:
Det er eksempler på at selv japanske medlemmer av Enhet 731 også er blitt forsøkskaniner i minst en håndfull enkelttilfeller. Yoshio Tamura uttaler at Yoshio Sudō, en kollega ved Enhet 731, ble infisert med byllepest på grunn av en feil i håndteringen av viruset. Yoshio Sudō ble så syk at han ble antatt å komme til å dø. «Spesialteamet» ble deretter beordret til å utføre en viviseksjon av Sudō, som også ble utført.
Yoshio Shinozuka, et medlem av kadettene, vitnet om at hans venn og kollega Mitsuo Hirakawa også ble utsatt for viviseksjon etter å ha fått pesten ved et uhell. Et annet japansk medlem av personalet uttalte at han fikk en alvorlig sykdom og ble tatt bort for behandling; han opplyser at han ble rådet til ikke å returnere til Enhet 731 mens han var syk.
Det finnes beskrivelser av minst ett rømningsforsøk. Dette skal ha skjedd i 1944. To russiske mannlige fanger i håndjern skal ha lokket en vakt inn i en celle: Den ene la seg med ansiktet ned på gulvet, mens den andre ringte vekteren og opplyste at kameraten var syk. Dette var noe uvanlig, ettersom alle fanger ble holdt helt friske i Rnhet 731 til de begynte å bli utsatt for eksperimenter, noe som ennå ikke hadde funnet sted med denne russiske fangen. Vakten gikk derfor inn i cellen. Fangen som lå på gulvet fløy umiddelbart opp og slo vekteren ned. De to russiske fangene tok nøklene fra vakten, låste opp sine egne håndjern, og begynte deretter å låse opp de andre cellene, mens de ropte høyt at alle fangene skulle rømme. En mengde russiske og kinesiske fanger rømte deretter fra cellene sine.
Personalet ropte til dem over høyttalerne for å gi opp, slutte å skrike. og gå tilbake til sine celler. Fangene ropte tilbake. En av de russiske fangene skal ha ropt at han heller vil bli skutt enn å være en forsøkskanin. Denne fangen ble skutt. Fangene hadde ingen sjanse til å komme seg ut av fengselet: hvis de klarte å komme seg ut av fengselet, ville de bli tvunget til å komme seg ut av den omkringliggende bygningen, og deretter over muren rundt, og til slutt en vollgrav med et elektrisk gjerde. Opprøret ble slått ned bruk av giftgass i fengselet.
Den 9. august 1945 begynte den sovjetiske invasjon av Mandsjuria. Det ble gitt ordre om at all virksomhet ved Enhet 731 skulle opphøre umiddelbart, at anlegget skulle ødelegges og at personellet skulle evakueres. Ødeleggelsen omfattet ødeleggelse av «menneskelig materiale», noe som innebar at fangene skulle drepes. I løpet av 11.-12. august ble de da levende fangene som befant seg i Enhet 731, hvis antall på det tidspunktet anslås å ha vært rundt 300, henrettet. Noen fanger fikk servert gift i matrasjonene sine. Giftgass skal ha ført inn i cellene. Likene ble tatt utendørs, dynket med bensin og brent.
Det er ingen bevis for at en eneste fange ved Enhet 731 overlevde. Minst 3000 menn, kvinner og barn - 600 av dem ble levert av kempeitai hvert år - ble ført til Enhet 731 i Pingfang. General Kawashima, et medlem av Enhet 731, uttalte i 1949 at minst 600 mennesker døde som forsøkspersoner ved Pingfang hvert år mellom 1940 og 1945, totalt rundt 3000 mennesker; dette inkluderer imidlertid ikke de som døde ved anlegget i 1938 og 1939, heller ikke de rundt 300 menneskene som ble drept ved slutten av krigen, heller ikke antallet drepte ved Enhet 731s underavdelinger eller eksperimenter utenfor Pingfang-anlegget. 3000 er det tradisjonelt aksepterte anslaget, men et tidligere medlem av Enhet 731, Okawa Fukumatsu, opplyser at det skal ha vært minst 10.000 mennesker.
Forskningen var hovedsakelig fokusert på pest, kolera, tyfus, dysenteri, miltbrann og stivkrampe, men andre sykdommer ble også studert og det var også interesse for forskning på frostskader. Fangene fikk samme eller bedre mat enn vaktene, slik at sykdommer ikke skulle påvirke resultatene av testene av forskjelligebiologiske våpen som fangene ville bli utsatt for.
Eksperimenter ble utført med seksuelt overførbare sykdommer, blent annet syfilis. Fanger ble smittet av syfilis både gjennom injeksjoner og ved tvangsmessig samleie.
Barn ble noen ganger ført til Enhet 731 sammen med foreldrene. Et medlem av ungdomskorpset beskriver en gruppe fanger som sto i kø for å få syfilisinjeksjoner: «Én var en kinesisk kvinne som holdt et spedbarn i sine armer, én var en hvitrussisk kvinne med en datter som var fire eller fem år gammel, og den siste var en hvitrussisk kvinne med en seks eller syv år gammel gutt»..
Barna ble studert på samme måte som sine foreldre, for å vurdere hvordan lengre infeksjonsperioder påvirket effektiviteten av behandlingen.
Enhetens stab arrangerte tvungen seksuell omgang mellom friske fanger og fanger smittet med syfilis for å studere smitteoverføring av syfilis.
Et medlem av enheten vitnet:
Etter at en person var blitt smittet med syfilis, ble det utført viviseksjon under ulike stadier av sykdommen for å studere indre og ytre organer under sykdomsforløpet. Vitnesbyrd fra flere vakter viser at den kvinnelige partneren ble skambelagt som bærer av sykdommen selv i tilfeller der de var blitt tvangssmittet, og deres kjønnsorganer ble kalt «syltetøyfylte boller».
Graviditet var en tilstand som også var interessant for dem som styrte menneskeforsøkene. Et studieområde som er vitnebelagt er bruken av gravide fanger for å studere overføring av forskjellige typer sykdommer, inkludert syfilis, mellom en mor og hennes foster under svangerskapet. Et fosters sjanser for å overleve, og skader på morens reproduktive organer, var også gjenstand for studier.
Endel fanger var gravide da de ble ført til Enhet 731. Andre ble gravide under oppholdet som følge av seksuelle overgrep. Forskning har vist at mannlige fanger ved Enhet 731 vanligvis bare ble brukt til enkeltstudier, for ikke å forstyrre resultatene. Kvinnelige fanger, derimot, rapporteres å ha blitt brukt til flere eksperimenter samtidig: bakteriologiske, fysiologiske, seksuelle eksperimenter og som ofre for seksuelle overgrep.
Et vitnesbyrd fra et medlem av Enhet 731 beskriver denne virkeligheten:
Det er oppgitt at «et stort antall barn ble født under fangenskapet» i Enhet 731, men trass i det finnes ikke opplysninger om ay noen shulle ha overlevd oppholdet på institusjonen. Det antas at barna født i Enhet 731 ble drept etter fødselen.
Enheten innlåste syke fanger sammen med friske for å studere hvor raskt forskjellige sykdommer sprer seg.
Andre fanger ble plassert i trykkammer for å studere hvor høyt trykk kroppen tålte.
Studier av frostskader var prioritert ved Enhet 731. Fanger ble tatt ut om vinteren og bundet med bare armer og hender. Teknikere overøste deretter deres bare armer og hender med vann, som deretter frøs til is. Når armene ga en lyd som minner om hardt tre når det ble slått, var de gjennomfrosne, og offeret ble deretter hentet inn for å studere forskjellige oppvarmingsteknikker.
Det ble satt opp et spesielt kjølekammer for å kunne gjennomføre forsøkene også om sommeren. Forskjellige temperaturer ble prøvd. Forsøket endte vanligvis med at armen eller benet ble amputert. Til slutt var alle armer og ben amputert, og offeret bestod kun av en levende torso med hode; offeret ble deretter brukt til ytterligere eksperimenter frem til døden.
Nobuo Kamada, som arbeidet for Enhet 731, fortalte US News at hans hovedsaklige arbeidsoppgave var å dyrke pestbakterier. «Vi injiserte de kraftfulleste bakteriene i rotter. På en 500 grams rotte satte vi 3000 lopper. Da rottene ble sluppet, skulle loppene spre smitten.» De ble også sluppet fra fly i porselensbomber som var utstyrt med fallskjermer slik at de skulle overleve fallet. En hel del smittebærende dyr ble bevisst sluppet ut på landsbygden, andre 'forsvant' da japanerne sprengte anleggene for å rydde vekk bevis.
Viviseksjon var en normal prosedyre i Enhet 731. En viviseksjon innebar muligheten å studere hvordan en sykdom betedde seg inne i kroppens levende organer uten at disse organer var påvirket av de forråtnelsebakterier som brgynte å bryte ned kroppen så fort den døde. Bedøvelse var valgfritt helt ut fra den enkelte forskerens eget valg, men det var vanlig at ingen bedøvele ble benyttet, ettersom selv den tilstand et bedøvelsesmiddel satte kroppen i svekker resultatkvaliteten i forhold til ved en viviseksjon av et levende menneske som befant seg i våken og bevisst tilstand. Toshimi Mizobuchi oppgav at leger pleide å observere hvordan et virus betedde seg i kroppen og infekterte organer ved å «åpne kroppen» på et offer «én time, to timer, fire timer» etter en injeksjon av et virus.
En viviseksjon var den normale avslutning av mange forskjellige typer eksperimenter, særlig i studier av sykdommer og bakterier. De ble også utført som øvelser i kirurgi og anatomi. Det forekom at leger og forskere ble fløyet inn fra Japan til Enhet 731 nettopp for den unike sjensen til å få studere en viviseksjon, noe som aldri skulle ha vært mulig i Japan.
Nobuo Kamada deltok i viviseksjonen av en kinesisk fange som var blitt (bevisst) smittet med pesten. «Fyren visste at det var over for ham, så han kjempet ikke tilbake. Men da jeg tok opp skalpellen begynte han å skrike. Jeg skar ham opp fra bryst til mage og han skrek noe fryktelig og ansiktet hans ble forvridd av smerte. Han laget rare lyder, han skrek så forferdelig, men til slutt stanset han.» Målet med viviseksjonen var å finne ut hvordan pestinfeksjon påvirker organene, og det ble ikke brukt bedøvelse da det kunne ha påvirket resultatene.
Et anonymt medlem av Enhet 731 fortalte om en anledning da en gravid kinesisk kvinne, som var blitt lett bedøvet med kloroform, våknet under en viviseksjon for syfilis og skrek: «Du kan drepe meg, men vær så snill, ikke drep barnet mitt!» Veteranen fortsatte: «Vi var fire eller fem av oss som jobbet med viviseksjonen. Vi holdt henne nede, ga henne mer bedøvelse og fortsatte».
Ofrene ble ofte bragt til et testområde ved byen Anda, der de ble bundet fast og utsatt for forskjellige våpen som var under utprøving. De vapån som gav 'bra' resultat i disse tester (det vil si høy dødelighet blant fangene) blee tatt i bruk mor kineserne i krigen. Man eksperimenterte med forskjellige vis å spre smitte på, blant annet med flybombing, besprutning fra fly, forgiftede kaker eller forgiftning av brønner, men man lyktes aldri med å utvikle en effektiv måre å benytte de biologiske våpnene på.
Enhet 731 samarbeidet med enhet 516 i eksperiment med gass. Enhet 516 produserte giftgasser som fosfor og sennepsgass, som så ble utprøvd på offer - både menn, kvinner og barn - i gaskammere med glassvegger på Enhet 731.
Ved siden av mer konkrete mål som å utvikle våpen for krigen og utvikle utvikle botemiddel mot sykdommer, var det andre mål som ble nevnt av Shiro Ishii i hans åpmimgstale av Pingfang: Tilfredsstilling av vitenskapelig nysgjerrighet og utforskung av «den ukjente verden». Enhet 731 gjorde det mulig for forskere å uten begrensninger teste sin egen nysgjerrighet på menneskekroppen. En del eksperimenter i Pingfang handlet om vitenskapelig nysgjerrighet på å observere hvordan en menneskekropp skulle reagere om den ene eller andra handlingen ble utført mot den.
Blant eksperiment av slik art nevnes: å amputere begge hendeene på en person og så sy fast venstre hånd på høyre arm og omvendt for å observere hvorledes kroppen reagerte; å henge en person opp-ned for å se hvor lenge det skulle ta for personen å kveles; å plassere mennesker i store sentrifuger for å se hvordan menneskekroppen reagerte; å koke mennesker levende for å observere hvordan kroppen reagerte.
Heseturin ble injicert i et menneskes nyre. Blodplasma fra hester ble overført til mennesker for å se om dyreblod kunne omvandles til å erstatte menneskelig blod under en blodoverføring: resultatet var at fangene døde under svelgige lidelser ettersom hesteblodet forgiftet alle organer i menneskekroppen.
Uttørkning ble studert ved at offeret ikke ble gitt væske, kun mat. Andre offer ble satt under varme vifter til uttørkning skjedde: de tapte så meget væske ved svetting at de ble levende mumifisert og tapte fire femdeler av sin vekt.
Enhet 731 foretok også eksperiment utenfor Pingfang-avlegget. I 1939-1940 forgiftet de 1000 brønner i Harbin med tyfoidbakterier; i Jilin utdelte japanske soldater boller med pest til lekende barn; i mongolske og mandsjuiske slettelandsbyer utenfor Hailar tilbød enheten sykepleie, en sjeldenhet i de isolerte traktene; de gjorde istedet folk syke ved å slippe bakterier i deres brønner.
I 1940 skapte de en koleraepidemi i Manchukuoa hovedstad Changchun ved å påstå at en epidemi alt hadde utbrutt og kalle sammen til obligatorisk vaksinering mot kolera. Enhet 731 gav dem så doser av kolera for å skape en epidemi, for så å gi ekte vaksine til de syke for å teste vaksiner de hadde utviklet.
Enhet 731 stod også bak bombingen av byllepest over byen Ningbo i desember 1940. Etter Nazitysklands invasjon av Sovjetunionen forberedte Enhet 731 og Enhet 100 også biologisk krigføring mot Sovjetunionen, som Japan da forberedte seg på å angripe fra sin side. Dyr infiserte med sykdommer ble sluppet over grensen til Sovjet, likeså ballonger med bakterier.
Småbyen Chongsan utenfor Yiwu i Zhejiangprovinsen ble bombet med pest i november 1942. Japanere kledt i hvite vernedrakter dukket opp etter at pesten hadde spredt seg der; de injiserte folk med et ukjent stoff og isolerte de syke i et rekvirert buddhisttempel utenfor småbyen, der en innbygger ble vitne til at de utførte viviseksjon på en annen innbygger som var blitt bragt til isolatet. Innen japanerne dro sin vei, brente de ned stedet slik at de beboere som ikke var blitt smittet av pesten, ble hjemløse. Under den forutgående pestepidemien i byen Yiwu i nærheten hadde japanerne på samme vis isolert de syke med tvang i isoleringsavdelinger, der de ikke fikk pleie men ble utsatt for viviseksjon.
Den 9. august 1945 begynte Den sovjetiske invasjonen av Mandsjuria. Det ble gitt ordre fra Tokyo om at all aktivitet ved Enhet 731 skulle opphøre umiddelbart, at anlegget og alle bevis skulle ødelegges, og personell evakueres. Et tog evakuerte flere medlemmer av Enhet 731 samme dag.
11.-12. august ble de levende fangene som var i enhet 731, hvis antall på det tidspunktet anslås å ha vært rundt 300, henrettet. Noen fanger fikk servert gift i matrasjonene sine. Giftgass skal ha blitt sluppet ut i cellene. Likene ble tatt utendørs, overfylt i bensin og brent. De 600 kinesiske og mandsjuiske tvangsarbeiderne ved anlegget ble skutt. Hideo Shimizu uttalte at han ga ordre om å brenne fangenes kropper og at de brente beinene deres deretter ville bli samlet inn, hvoretter bygningene skulle sprenges med dynamitt.
Det japanske personellet ble evakuert med tog til Japan via Korea. Cyanidkapsler ble delt ut med instruksjoner til medlemmene om å ta dem hvis de sto i fare for å bli fanget. Shiro Ishii forlot selv anlegget med helikopter. Han holdt en avslutningstale til personalet der de ble oppfordret til aldri å drive lignende arbeid igjen; aldri bli politisk aktiv; aldri avsløre noe om arbeidet ved enhet 731; og aldri prøve å kontakte hverandre.
De siste medlemmene av det japanske personellet fra Enhet 731 forlot Pingfang den 14. august. De sovjetiske troppene inntok Harbin den 20. august, seks dager senere.
Det er uklart om keiser Hirohito kjente til disss krigsforbrytelser. Keiserens signatur var nødvendig, men det er uklart om keiseren godkjente det per rutine, eller om han faktisk satte seg inn i saken, og forstod hva det innebar. Etter noen opplysninger ble Bōeki Kyūsuibu Honbu grunnlagt etter direkte ordre fra keiseren. Hans yngre bror, prins Mikasa, fikk en guidet rundtur på Enhet 731, og skrev i sine memoarer at han fikk se filmer som viste hvordan kinesiske fanger ble utsatt for giftgass.
Enhet 731 og dens virksomhet var kjent i samtidens japanske akademiske medisinske verden. Mange japanske leger og forskere hørte på foredrag fra €nhet 731, då Shiro Ishii regelmessig besøkte Japan på forelesningstur; de ble vist filmer av eksperimentene, og noen besøkte også Enhet 731 for å se eksperimenter som ikke kunne foretas i Japan. Både under enhet 731s virketid og mangw år etter ble eksperimenter publisert i medisinske tidskrifter. Der var ordet «menneske» byttet ut mot «ape». Men det var en allment kjent hemmelighetdet dreide seg om menneskeeksperiment; men brød seg ikke en gang å spesifiserre hvilte slags aper det dreide seg om.
Det er ukjent om Sovjetunionen visste om Enhet 731 mens krigen pågikk. Det vites ikke hvor mye Sovjetunionen kjente til om de ballonger, infekterte dyr og forgiftede elver og grensetrakter som japanerne brukte i sine (åpenbart mislykkede) forsøk å spre epidemier inn i Sovjet. Under Sovjets invasjon av Mandsjuria i august 1945 ble mange fra Enhet 731 fakket og sendt til fangeleir i Sovjet, og i januar 1947 krevde Sovjet å få forhøre Shiro Ishii.
Amerikansk etterretbingstjeneste fikk alt i 1939 informasjon om at japanske akademikere ville kjøpe virus og bakterier fra amerikanske universiteter, og fra 1942 fikk USA del av Kinas rapporter og undersøkelser om Japans pågående biologiske krigføring i Kina. USA og Canada undersøkte suspekte pakker og andra objekter som kullr ha japanske biologiske våpen. Dette ble imidlertid hemmeligholdt.
Etter andre verdenskrig ble det ikke reist tiltale mot de japanske krigsforbrytene, slik som mot deres tyske kolleger. De ble istedet benådet av USA i bytte mot resultatene av deres tester.
USAs viten om Japans biologiske våpenforskning gjorde at de amerikanske myndigheter før okkupajonen av Japan var klare til straks å lokalisere de ansvarige forskerne - fremst Shiro Ishii - og finne ut hvilken kunnskap de hadde oppnådd, for å kunne benytte den under Den kalde krigen. Enhet 731 syntes å ha visst dette, og USAs utsedde til å håndtere saken, Sanders, møttes allerede ved sen ankomst til havnen i Yokohama av en medlem av Enhet 731, Ryoichi Naito, som sa han var rede til å være tolk i Sanders forhandlinger med Enhet 731s medlemmer, som var villige til samarbeide i bytte mot immunitet. Sanders forhandlingrr med den førte til at MacArthur gikk med på forslaget om immunitet mot informasjon om deres forskning.
Saken om Enhet 731 ble tatt opp den 29. august 1946, men ble omgående lagt ned (etter visse opplysninger på direkte ordre fra general Douglas MacArthur som hadde myndighet til å godkjenne eller ugyldigerklære alle dommer fra denne domstol). De som gjennomførte denne benådning forsvarte det med at det ikke var noen annen måte få tak på denne verdifulle informasjon. Det internasjonale krigstribunal i Tokyo kom frem til følgende konklusjon: «Verdien av japanske biologiske krigføringsdata er av så stor betydning for USAs nasjonale sikkerhet at den definitivt oppveier verdien av å straffe krigsforbrytelsene.»
Sovjetunionen holdt derimot en rettegeng i 1949 i Khabarovsk om disse forbrytelsene. Følgende tolv personer fra Enhet 731 ble dømt: General Yamada Otozo, øverstkommanderende for de japanske styrkene i Kuantung, generalløytnant Ryuiji Kajitsuka, sjef for den medisinske administrasjonen, generalløytnant Takaatsu Takahashi, sjef for veterinærdivisjonen, generalmajor Kiyoshi Kawashima, sjef for Enhet 731s avdelninger, generalmajor Shunji Sato, sjef for Enhet 731s avdeling i Kanton samt oberstløytnant Toshihide Nishi, major Tomio Karasawa, major Maso Onoue, løytnant Zensaku Hirazakura, sersjant Kazuo Mitomo, korporal Norimitsu Kikuchi og menig Yuji Kurushima.
Mange av de innblandede oppnådde senere fremtredende plasser i det japanske samfunn.
Shiro Ishii, som var kommandant for Enhet 731 under størstedelen av krigen, levde uforstyrret til han døde av kreft i 1959. Masaji Kitano, som var kommandant for Enhet 731 i sluttfasen, ble erter krigen sjef for Green Cross Corp., en ledende produaent av blodprodukter, som var blitt grunnlagt av en annen veteran fra Enheten.
Kuldeskadeeksperten Hisato Yoshimura, som frøs mennesker til døde, ble senere professor ved kvinneuniversitetet i Kobe og fikk motta en av Japans mest fornemme ordener.
Kozo Okomoto, som obduserte levende fanger, ble medisinsk sjef ved et universitet i Osaka. Problemene med japanske universiteter og koblingen tll Enhet 731 er blitt nevnt i japanske dokumentarer om forbrytelsene.
Professor Keiichi Tsuneishi, en japansk historiker, fant ut meget om Enhet 731 gjennom avhandlinger fra forskjellige leger og samtalte med flere av dem om Enhet 731, «De viser ingen anger i det hele tatt». I stdet klaget legene over at de hadde ofret sine beste år på mediainsk forskning som de ikke kunne fortsette med etter krigen.