davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Netherlands Trading Society

The Netherlands Trading Society (Dutch: Nederlandsche Handel-Maatschappij N.V. or NHM) was a Dutch trading and financial company, established in 1824, in The Hague by King William I to promote and develop trade, shipping and agriculture. For the next 140 years the NHM developed a large international branch network and increasingly engaged in banking operations. In 1964, it merged with Twentsche Bank to form Algemene Bank Nederland, itself a predecessor of ABN AMRO.
The NHM was a private company which issued publicly traded shares. According to the king, the NHM would act to leverage economic activity and encourage the development of national wealth. However, in practice it came down to expanding existing trade, by gathering data and searching for new markets as well as financing industry and shipping. Its close association with the Dutch government meant it played an important role in the development of trade between the Netherlands and the Dutch East Indies. Its former headquarters in De Bazel in Amsterdam houses the Amsterdam Archives today.
The NHM is sometimes called the successor of the Dutch East India Company or VOC, as it was also a private company that issued shares and financed trade with the Dutch East Indies. The establishment of the NHM can be seen as an attempt to bring new impetus to trade with the Dutch East Indies after the depression of the years of French domination (1795–1814), and the final collapse of the VOC two decades earlier. With playful reference to the greatness of the VOC, the NHM was colloquially known as Kompenie Ketjil or the "little company".
The NHM financing of trade and shipping led to the development of a network of branches which increasingly engaged in financing and banking operations. The network extended throughout South East Asia and on the trade routes between the Netherlands and the Dutch East Indies and the NHM continued to extend its network into the 20th century. It lost a number of its branches when the Indonesian government nationalised them in 1960 to form a new locally owned bank, but by then had branches in many other parts of the world.
The building at Vijzelstraat 32 in Amsterdam known today as "De Bazel"is named after its architect Karel de Bazel. It was originally built in 1919–1926 for the NHM and it is decorated with many details reminiscent of Indonesia, most notably the brickwork, which earned the building the nickname "spekkoek" It was later repurposed as the Amsterdam Archives.
Torpedo dessert

A torpedo dessert (Bulgarian: фунийки с крем, Romanian: Rulouri, Turkish: Torpil tatlısı, Külah tatlısı, Russian: Трубочки с кремом, Polish: Rurki z kremem) is a buttery, flaky viennoiserie bread roll, filled with pastry cream, named for its well-known torpedo shape. Croissants and other viennoiserie are made of a layered yeast-leavened dough. The dough is layered with butter, rolled and folded several times in succession, then rolled into a sheet, in a technique called laminating. The process results in a layered, flaky texture, similar to a puff pastry.
Nino Fernandez

Nino Fernandez (born 31 January 1984) is an Indonesian actor of Minahasan, Sundanese, German and Portuguese descent. He's the older brother of singer Millane Fernandez.
Fernandez was born in Hamburg, Germany, on 13 January 1984 to Jeffrey Fernandez, an Minahasan and Sundanese, Javanese of German-Portuguese descent and his German wife Marita; he was the second of three children born to the couple. The family moved to Indonesia when Nino was still young; once in the country, the family frequently changed homes. The young Fernandez first attended elementary school at Permata Bunda Dharma Karya UT, then transferred to Mardi Yuana 1 in Bogor when the family moved there. After the May 1998 riots, the family returned to Germany, where Nino finished his education. He later received an undergraduate degree in business from the University of Hamburg, working as a busboy in a Chinese restaurant to help pay his tuition.
After Nino's graduation, the family returned to Indonesia. Nino Fernandez took up a job as a video jockey with MTV Indonesia. In 2007 he was cast in his first featured film, Terowongan Casablanca (The Casablanca Tunnel). That year he played the lead role of Nesta in the LGBT-themed romantic comedy Coklat Stroberi (Chocolate Strawberry), directed by Ardy Octavian. The gay character proved to be Fernandez' breakthrough role, as he received numerous invitations to act and MC afterwards. Also that year he had a minor role in Nayato Fio Nuala's Kangen (Longing).
Fernandez played the character Bayu in Rudy Soedjarwo's 2008 film In the Name of Love, a film compared to William Shakespeare's Romeo and Juliet in theme. That year he also appeared in Claudia/Jasmine. In 2009 he was romantically involved with Miss Indonesia 2009 Kerenina Sunny Halim, but the couple had separated by mid-2010.
In 2009, Fernandez played the lead role of Randy in Get Married 2, a sequel to Hanung Bramantyo's 2007 hit Get Married. The film followed Randy and his new wife Mae's attempts to have a child, a role that Fernandez found challenging. That same year he portrayed the half-Dutch half-native pilot and composer Ishak Pahing in Teddy Soeriaatmadja's film Ruma Maida (Maida's House). He also appeared in several sitcoms.
In December 2020, Fernandez and fellow actress Hannah Al Rashid announced on separate Instagram posts that they have been married for a few years. The marriage was kept secret and was never reported on the media up to that point. They live together in London.
Tembikar Dalam Budaya Iban Di Sarawak

Buku Tembikar Dalam Budaya Iban Di Sarawak merupakan buku yang diterbitkan oleh Universiti Malaysia Sarawak, dengan nombor ISBN978-967-5527-18-0.. Ia terdiri daripada 218 halaman dan berharga 45.00.
Buku Tembikar Dalam Budaya Iban Di Sarawak ini dikarang oleh Noria Tugang dan diterbitkan pada tahun 2011.
Ngayap

Bagi masyarakat Iban dahulu, usaha bagi si teruna untuk memikat si dara akan dilakukan pada malam hari melalui amalan yang dipanggil Ngayap. Amalan ngayap ini dilaksanakan bagi membolehkan si teruna dan si dara untuk berkenalan dan meluahkan isi hati kepada pasangan masing-masing. Walaupun amalan ngayap dibenarkan, namun ngayap seharusnya dilakukan dengan adap sopan santun yang berlandaskan adat dan pegangan hidup bermasyarakat kaum iban itu sendiri bagi mengelakan salah sangka dan fitnah yang boleh mencemarkan nilai budaya masyarakat iban.
Mengikut Adat, seseorang teruna boleh mengunjungi si dara tidak melebihi tiga malam berturut. Jika kunjungan berterusan, ibu-bapa si gadis mempunyai hak untuk menentukan dan bertanya kepada si teruna samada si teruna serius di dalam usahanya untuk memikat atau tidak. Jika didapati si teruna tidak jujur dan hanya ingin berfoya-foya maka kunjunganya haruslah dihentikan dengan segera. Dan jika si teruna serius dan bercadang untuk mengawini si Gadis, maka si teruna dinasihatkan supaya memberitahu ibu bapanya tentang hasratnya untuk datang meminang si gadis. Sekiranya si teruna masih berkunjung tanpa membuat keputusan maka ibu bapa si gadis berhak menangkap si teruna dan menguruskan perkahwinan pasangan yang berkenaan dan kemudian merujuk perkara tersebut kepada Tuai Rumah (Ketua Kaum) dan penduduk rumah panjang yang berkenaan.
Pada masa kini tradisi dan amalan ngayap tidak lagi diamalkan di dalam arus pembangunan dan cara hidup yang lebih bersifat kemodenan. Justeru itu perjumpaan si teruna dan dara dijalankan semasa majlis keramaian, seperti gawai, pergaulan di sekolah, di institusi pengajian tinggi, atau di tempat kerja pasangan masing-masing. Namun demikian ngayap adalah sebahagian kecil daripada budaya warisan iban. Untuk mengelakan budaya ini dari disalahgunakan oleh generasi baru, maka amalan ini harus dihadkan untuk orang iban. Sahaja, sekiranya terdapat pelanggaran adap atau campurtangan kaum lain di dalam amalan ini, maka undang-undang boleh diambil seperti yang termaktup dalam Seksyen 132 Adat Iban, 1993.
Rinjit

Rinjit merujuk pada rantai yang diperbuat daripada logam perak yang dipakai pada leher dikalangan kaum wanita masyarakat Iban di Sarawak.
Rinjit sering dikenakan bersama pakaian tradisi masyarakat Iban dan juga dikenakan bersama Marik empang, rawai, luneung dan tali pinggang yang diperbuat daripada timah yang kebiasannya bewarna hitam yang dikenali sebagai ngepan.
Keluri

Keluri, keledi, engkerurai (dalam bahasa Iban) atau enkulurai ialah sejenis alat tiup yang wujud di pulau Borneo baik di belah Indonesia dan belah Malaysia diperbuat daripada labu parang dan buluh.
Alat ini dimainkan dalam kalangan masyarakat Orang Ulu Sarawak, Kayan dan Kenyah di mana ia sering digunakan dalam iringan majlis tarian dan adat pemburuan kepala manusia. Walau bagaimana pun, alat ini telah banyak menghilang baik dari segi pembinaan mahupun pembuatannya pada abad ke-21.
Alat ini terdiri daripada 6 hingga 7 batang paip. Paip yang paling terpanjang diberi nama indu atau apai yang mengasilkan bunyi oktaf terendah sebagai bunyi mendengung asas. Panjang dari setiap paip berbeza-beza, namun setiap paip pasti memiliki satu lubang angin yang berfungsi menghasilkan suara saat alat ditiup.
Terdapat juga jenis rekaan engkerurai yang dipasangkan suatu bentuk kon pada indu atau apai iaitu terumbong yang bertindak mengayunkan gelombang bunyi dihasilkan.
Alat ini terdiri daripada enam batang paip buluh yang diikat satu dan dihubungkan dengan kulit sebiji labu yang telah dikeringkan sebagai dasarnya. Kulit sebiji lagi labu yang dilubangkan juga akan dimasukkan pada salah satu paip dan digunakan sebagai penampung angin. Alat ini adakala dihiasi dengan bulu pelepah untuk mencantikkan alat.
Rata-rata alat muzik keluri memiliki panjang dua kaki, namun sebahagian keluri buatan suku Iban dapat mencapai panjang enam kaki.
Dalam suatu makalah akademik bertarikh 1915, alat ini dicatatkan menghasilkan bunyi polikorda serta ditalakan kepada skala pancanada dari C B G F E C di mana "c" yang akhir itu sendiri bertindak sebagai suatu bunyi pendengung (drone).
Zachery Francis

Zachery Francis Ubu (lahir 25 Ogos 1977) yang dikenali sebagai Zack X-Factor merupakan seorang penyanyi, model, dan pelakon lelaki Malaysia, berasal dari Kuching, Sarawak dan Kota Kinabalu, Sabah. Beliau ialah salah seorang ahli kumpulan X-Factor yang meraih kemasyhuran pada dekad 2000-an. Sebagai pelakon, beliau telah membintangi drama TV termasuk Si Capik dan Duyong Aridinata serta filem termasuk Diari Romeo dan Kanang anak Langkau: The Iban Warrior.
Beliau berketurunan campuran bumiputera (Iban, Bidayuh dan Kadazan) yang menganut agama Kristian. Beliau berkahwin dengan Jennifer "Jenny" Carterina pada 2013. Jenny ialah penari tradisional di Badan Kesenian Kementerian Pertahanan Malaysia (MINDEF).
Zach memulakan kerjaya seni sebagai salah seorang anggota bagi kumpulan X-Factor sewaktu kumpulan ini ditubuhkan pada 1999. X-Factor terdiri daripada lima orang lelaki sebagai anggota kumpulan. Sebelum aktif sebagai penyanyi, Zach terlebih dahulu mencuba nasib dalam bidang iklan komersial.
Jugah Barieng

Tun Datuk Patinggi Temenggung Jugah Anak Barieng (s. 1903 – 8 Julai 1981), atau juga dikenali sebagai Tun Jugah atau Apai (ayah dalam Bahasa Iban), ialah seorang ahli politik Malaysia. Beliau pernah menjadi Ketua Orang Iban dan menubuhkan Parti Pesaka pada tahun 1962. Temenggung Jugah menyokong cadangan penubuhan Malaysia. Beliau menganggotai Jawatankuasa Perundingan Perpaduan Malaysia. Beliau adalah pemimpin Sarawak yang pertama dilantik menjadi Menteri dalam Kerajaan Malaysia dengan memegang jawatan Menteri yang menguruskan hal ehwal Sarawak. Beliau kemudiannya menjadi presiden pertama bagi Parti Pesaka Bumiputera Bersatu (PBB) sehingga beliau meninggal dunia pada tahun 1981.
Jugah dilahirkan di sebuah rumah panjang di Ulu Kapit, Sarawak sekitar tahun 1903.
Baby Shima

Nor Ashima Ramli atau lebih dikenali sebagai Baby Shima (lahir 20 September 1992) merupakan seorang penyanyi dangdut dan pelakon wanita Malaysia. Beliau merupakan salah seorang peserta D'Academy Asia (musim 3) di Indonesia serta peserta Big Stage musim pertama di Astro Ria.
Beliau dilahirkan pada 20 September 1992 di Permas Jaya, Johor Bahru, Johor dan merupakan anak keempat daripada enam adik beradik kepada pasangan Ramli Ali dan ibu Zaleha Mohamed.
Baby Shima mula berkecimpung dalam bidang muzik selepas bergelar juara Bintang Idola Berita Harian 2010 anjuran Berita Harian. Beliau kemudiannya mengikat kontrak bersama KRU Music Group dan seterusnya muncul bersama single sulungnya, "Tak Sabar" ciptaan Edry Abdul Halim.
Beliau berhasrat ingin mencipta nama di Indonesia dan Selatan Carribean termasuklah di Madagascar, ini terbukti apabila beliau terpilih sebagai salah seorang peserta D' Academy Asia musim ketiga di Jakarta, Indonesia pada 2017.
Baby Shima menyertai pertandingan Big Stage musim pertama dan bersaing bersama rakan-rakan BBNU (Budak Baru Nak Up) bagi menempa nama dalam industri muzik tanah air. Peserta yang terlibat termasuk Sarah Suhairi, Ariff Bahran, Afieq Shazwan, Andi Bernadee, Tajul Ariff, Syafiq Farhain, Wani Kayrie, Sissy Imann, Iman Troye, UNIC, 4U2C, Bandi , Erra Fazira dan Fara Hezel.
Pada Jun 2020, beliau menerima pengiktirafan oleh YouTube Malaysia apabila saluran YouTube beliau menerima YouTube Malaysia Gold Creators Awards 2020.
Berikut ialah lagu-lagu yang ditugaskan untuk dipersembahkan oleh beliau ketika konsert mingguan Big Stage:
Pada 25 Januari 2019, Shima membuat laporan polis di Balai Polis Cyberjaya berhubung komen jelik di laman Instagram miliknya. Selain itu, beliau juga menerima ugutan cepat mati.
Keluri

The keluri or keledi or enkulurai (Iban language) is a free reed gourd mouth organ from Sarawak, East Malaysia and Kalimantan made of bamboo and gourd. Historically the keledi or keluri was played by the Orang Ulu people who come from Sarawak, Malaysia, the area northwest of the island of Borneo. Among the Iban people the instrument is called enkulurai. Other peoples that have played the instrument include the Kayan people and Kenyah people. In the 21st century, the instrument has largely disappeared; while not extinct, researchers have had a difficult time finding anyone making or using the instruments.
The instrument is similar to the khaen, played by the Lao people, Thai people and Muong people of Cambodia, Thailand and Vietnam.
The Keluri consists of 4-6 bamboo pipes (sizes varying, 75 to 105 cm long) tied together or glued with cerumen and connected to the base, a gourd-shell wind chamber, which has been dried. The wind chamber may be 8 to 15 mm wide. The gourd it is made from may be chosen with a long stem-like section to use as a blow tube, or a 20 cm blow tube can be attached. Each pipe has a free reed made of bamboo or metal. Players control the music by opening and closing fingers on openings at the base of each tube.
The length of the pipes varies by the people making it, although the average is about 2-feet long. The Iban's enkulurai can be as long as 6 feet. The longest pipe in the Iban's instrument has an additional gourd impacted on the tube, which functions to time the pipe, as if it were shorter.
Traditionally, the keluri was used in celebratory events to lead dances and rituals of hunting human heads. Currently this ritual is rarely performed, therefore keluri is also rarely played and made in the area.
One 21st century musical researcher had thought the instrument to be extinct in Kalimantan, on the Indonesian side of the island, until he saw a video from 2014 of young people playing the instruments.
He learned in 2020 of a family still making them in Engkurai Village, Melawi Regency, West Kalimantan. He found that a musician, Pak Bunau, and some of his brothers still make the instrument, calling it the kadedek. The family are of the Dayak people. He found that among these last remaining players, the instrument is used for recreation, relaxation and dancing.
The instrument has been used onstage in Indonesia, by the Balaan Tumaan Ensemble, led by musician and composer Nursalim Yadi Anugerah. The trio performed on stage during "Pekan Komponis Indonesia 2019" (Indonesia Composers Week 2019) organized by the Jakarta Arts Council to support young musicians.
An academic paper from 1915 addressed the instrument in a section talking about the tonality of the local music. The instrument is used to make polychordal music and tuned to a pentatonic scale, highest to lowest: C B G F E C. The final c is a drone.
Metropolitan Opera

Metropolitan Opera House, populært kalt The Met, er et av verdens fremste operahus. Det ligger ved Lincoln Square i New York og er en av de tolv kulturinstitusjonene som tilsammen utgjør Lincoln Center for the Performing Arts.
Operahuset ble grunnlagt i april 1880 og teateret Old Met ble åpnet 22. oktober 1883 med framføringen av Charles Gounods opera Faust med svenske Christina Nilsson i en av hovedrollene. Dagens hus ved Lincoln Center, med utsmykninger av Marc Chagall har vært i bruk siden 1966 og tar 3 765 tilskuere.
The Met har i dag et bredt repertoar med rundt 27 operaer årlig, i en sesong som varer fra midten av september og ut mai. Forestillingene blir presentert i et roterende spilleskjema med syv forestillinger av fire ulike verker hver uke. Hver sesong har en rekke nye produksjoner, hvorav noen er gjestespill fra eller fellesproduksjoner med andre operahus. De øvrige forestillinger er videreføringer fra den forutgående sesongen. Live-overføringer fra The Met har blitt en stor suksess. I Norge overføres operaforestillingene til Gimle og Ringen kino i Oslo, Asker kino, Bergen kino, Kilden kino i Tønsberg, Tromsø kino og Trondheim kino.
Operaen er også hjemmescenen for American Ballet Theatre.
Den første norske som opptrådte på Metropolitan var Ivar F. Andresen i rollen som Daland i Wagners opera Den flyvende Hollender den 11. januar 1930.
I februar 1935 gjorde den i verdenssammenheng ennå ukjente dramatiske sopranen Kirsten Flagstad sin sensasjonelle debuten på Metropolitan som Sieglinde i Richard Wagners Valkyrien. Kirsten Flagstad var i løpet av en lørdag formiddag blitt verdens største stjerne og hadde reddet «The Met» fra å gå konkurs.
Andre norske sangere som har opptrådt ved The Met er Ingrid Bjoner, Ragnar Ulfung, Aase Nordmo Løvberg, Anne Gjevang, Solveig Kringlebotn, Randi Stene, Elizabeth Norberg-Schulz og Ingeborg Schübeler Gillebo. Kolbjørn Høiseth gjestet Metropolitan med Stockholmsoperaen.
Barthold Halle

Barthold Johan Halle (1925–2025) var en norsk teaterinstruktør, dramatiker og teatersjef.
Barthold Halle startet sin karriere ved Studioteatret i 1947 og etablerte seg raskt som en betydningsfull og moderne instruktør. Fra 1949 arbeidet han som instruktør ved flere teatre, blant annet Studioteatret, Rogaland Teater, Folketeatret, Riksteatret og Nationaltheatret. I tillegg hadde han oppdrag innen radio, fjernsyn og film. I 1967 begynte han som instruktør ved Oslo Nye Teater, og fra 1978 til 1984 var han teatersjef samme sted.
Barthold Halle skrev sju egne stykker og satte iscene nærmere 150 forskjellige oppsetninger, også opera og dukketeater. Til hans store iscenesettelser hører blant annet Peer Gynt på Riksteatret i 1960, Shakespears Helligtrekongersaften på Oslo Nye Teater i 1963 og Ibsens Brand på Nationaltheatret i 1966. Han laget også flere viktige oppsetninger for Festspillene i Bergen, i samarbeid med Edith Roger.
Barthold Halle var regissør for Oslo Nye Teaters figurteaterversjon av Henrik Ibsens drama Hedda Gabler, som hadde premiere i 1994. NRK Fjernsynsteatret viste denne forestillingen i 1996. Samme år vant stykket prisen for beste scenografi på Baltic House International Theatre Festival i St. Petersburg. Scenografien var ved Lisbeth Narud, som også hadde designet dukkene.
Da han fylte 90 år i 2015 hadde Barthold Halle hatt regiansvaret for over 150 oppsetninger og var stadig i virksomhet som regissør.
I 1999 mottok Halle Tyrihansprisen for figurteateroppsetninger av Astrid Lindgrens Mio, min Mio, Henrik Ibsens Hedda Gabler og William Shakespeares Stormen.
Barthold Halle var far til dramatikeren Jesper Halle, jazzsaksofonisten Morten Halle, og jazzsaksofonisten Klaus Ellerhusen Holm. Han var farfar til filmskaperen Mariken Halle.
Lise Davidsen

Lise Davidsen (født 1987) er en norsk operasanger (sopran). Hun har sunget både i Metropolitan Opera i New York og Royal Opera House i London.
Hun var nesten ukjent da hun i 2015 vant Operalia, The World Opera Competition. Hun fikk prisen for årets internasjonale suksess under Spellemannprisen 2019. Davidsen ble i en artikkel i det britiske tidsskriftet The Economist i april 2022 omtalt som operaens nye stjerne, og artikkelen sammenlignet henne med den berømte svenske sopranen Birgit Nilsson. Hun ble også positivt omtalt i The New York Times i 2021.
Davidsen ble født den 8. februar 1987 i Tønsberg og vokste opp i Stokke i Vestfold. Hun studerte musikk, dans og drama på Sandefjord videregående skole. På ungdomsskolen ga engelsklæreren henne CD-er med Bonnie Raitt og Eva Cassidy, særlig Cassidy inspirerte Davidsen.
Davidsen har bachelorgrad fra Griegakademiet i Bergen. Hun har mastergrad fra Det Kongelige Danske Musikkonservatorium og studerte også hos Susanna Eken ved Operaakademiet i København. I avgangsåret 2014 var hun en av solistene ved Det Kongelige Danske Musikkonservatoriums konsert med Berlinfilharmonien.
Hun er 188 centimeter høy. Hun spilte håndball som ung.
Hun ble opprinnelig regnet som mezzosopran, men den danske sangpedagogen Susanna Eken mente hun var sopran og at hun burde synge opera og ikke barokkmusikk.
Davidsen ble i 2017 nominert til Nordisk råds musikkpris, som én av to kandidater fra Norge. Prisvinner ble den finske dirigenten Susanna Mälkki. På en konsert i Oslo Konserthus 8. februar 2018 mottok Davidsen Sibeliusprisen for 2018 fra Sibelius-selskapet i Norge. Sibelius-selskapet skrev i forbindelse med utdelingen at de ønsket å gi prisen for 2018 til «en representant for den yngre garde av fremadstormende musikere i Norge», og fortsatte:
Etter den samme konserten i Oslo Konserthus i februar 2018, skrev anmelderen i nettmagasinet Kulturspeilet følgende om Lise Davidsen:
I desember 2019 debuterte Lise Davidsen på Metropolitan Opera i New York med rollen som Lisa i Tsjaikovskis Spar Dame. Hun ble tildelt ytterligere fem roller på Metropolitan Opera over tre sesonger. Våren 2020 hadde hun en kritikerrost debut i Royal Opera House i Covent Garden som Leonore i Beethovens opera Fidelio.
Davidsen har mottatt og blitt nominert til en rekke priser og sangkonkurranser i inn- og utland:
Finalen i EM i fotball 2008

Finalen i EM i fotball 2008 var en fotballkamp spilt 29. juni 2008 på Ernst Happel Stadion i Wien i Østerrike. Kampen var mesterskapets siste kamp og avgjorde Spania som vinner av mesterskapet. Tyskland, som var Spanias motstander, havnet på andreplass. Det endelige resultatet ble 1-0 til Spania; kampens eneste mål ble skåret av Fernando Torres. Det har bare hendt én gang tidligere at vinnerlaget har vunnet alle kampene i mesterskapet. Første gang dette skjedde var under EM i fotball 1984 da Frankrike gikk av med seieren.
Mesterskapets avslutningsseremoni ble holdt rett før kampstart. Flere enn 400 deltok, inkludert den spanske artisten Enrique Iglesias som sang mesterskapets offisielle sang, «Can You Hear Me».
Kirsty Coventry

Kirsty Leigh Coventry (født 1983) er en zimbabwisk politiker og tidligere svømmer. I 2025 ble hun valgt til president i Den internasjonale olympiske komité.
Under OL 2004 i Athen tok hun tre OL-medaljer: en gull, en sølv og en bronse. Fire år senere, under OL 2008 i Beijing, tok hun ytterligere tre sølvmedaljer og en gullmedalje. Coventry var flaggbærer under åpningen av Sommer-OL i London i 2012.
Coventry gikk på Auburn University i Alabama i USA, og deltok i konkurranser for Auburn Universitys svømmerlag. Hun la opp etter OL i 2016. Hun er den eneste fra Zimbabwe som har vunnet OL-gull individuelt, og den mest suksessrike kvinnelige olympier fra Afrika.
I 2012 ble hun valgt inn i IOC. I 2018 ble hun utnevnt til idretts- og barneminister i Zimbabwe. I 2025 ble hun valgt til president i Den internasjonale olympiske komité.
Kamasutra

Kamasutra (sanskrit: कामसूत्र, Kāmasūtra), kjent i vesten som Kama Sutra, er verdens mest kjente og omtalte tekst om seksualitet. Det er en gammel hindutekst tilskrevet den indiske filosofen Vātsyāyana en gang på 200-tallet e.Kr. Da den ble skrevet, ble seksualitet ansett som en av fire hovedpilarer i et menneskes liv innenfor hinduismen. (Dharma, Artha, Kāma og Moksha). Den er hovedsakelig skrevet i prosaform, men med flere poetiske vers i formen anuṣṭubh.
Kāma betyr kjærlighet, nytelse og begjær, og har en del praktiske råd om samleie, men teksten handler om langt mer enn bare dette: den tar opp kjærlighet, lyst, flørt, frieri, forføring, avvisning, utroskap og ekteskap, seksuell kraft, manipulasjon og bedrag. Sūtra betyr bokstavelig en tråd eller en linje som holder alle ting sammen, og refererer i overført, metaforisk betydning til en aforisme eller en samling aforismer i form av en manual/lærebok.
I motsetning til den populære, vestlige oppfatningen av Kama Sutra, er den ikke utelukkende en seksualmanual, men presenterer seg selv som en håndbok med retningslinjer til et dydig og nådig liv som diskuterer kjærlighetens vesen, familieliv og andre aspekter knyttet til menneskelige gleder i livet. Kama Sutra blir ofte framstilt som en bok om seksuelle posisjoner under samleie, men i virkeligheten er det kun rundt tjue prosent av boken som handler om dette. Det meste av boken handler om kjærlighetens filosofi og teorier om kjærlighet som utløser lengsel og begjær, hva som tar vare på den, og hvordan og når den er god eller dårlig.
Kama Sutra kan ha blitt skrevet mellom 300-tallet f.Kr. og 100-tallet e.Kr., og som et kompendium ble det samlet til sin nåværende form på 100-200-tallet e.Kr.
Jakob Weidemann

Jakob Weidemann (født 14. juni 1923 i Steinkjer, død 19. desember 2001) var en norsk kunstner. Weidemann regnes som en av de viktigste kunstnerne innen norsk modernisme på 1950-tallet, og han var en foregangsperson for det abstrakte maleriet i Norge i tiårene etter andre verdenskrig. Weidemanns verk «Storfuglen letter» (1959) er kåret til et av Morgenbladets 12 viktigste kunstverk.
Han vokste opp på Steinkjer og 11 år gammel flyttet han til Oslo for å bo hos moren, som da var gift. Han er utdannet ved Bergen Kunsthåndverkskole (1939), Ole B. Eides malerskole (Bergen 1940-) og Kunstakademiet i Oslo (1941–). Jacob Weidemanns første utstilling – på Blomqvist, Oslo i 1946 – ble et kunstnerisk gjennombrudd.
Karakteristisk er hans abstrakte, ekspresjonistiske malerier med naturen som inspirasjonskilde. Etter en del eksperimentering med forskjellige stilarter på 40 og 50-tallet slo Weidemann endelig rot i noe som kan kalles en ekspressiv, lyrisk-abstrakt kunst med naturen som inspirasjonskilde og utgangspunkt. Flere av hans senere arbeider kalles «Inntrykk fra naturen». Andre kjente titler er «Interiør», «Veien til Jerusalem», «Storfuglen letter», «Tåke i Getsemane» og «Hommage à El Greco».
Han har utført monumentalarbeider i Steinkjer kirke (1965) og i Store Maihaugsal på Lillehammer (1967).
Weidemann var gift med Anne Marie Frøisland, datter av Frøis Frøisland. Deres kunstnerhjem Ringsveen ved Lillehammer er overdratt til en stiftelse, som har til formål å stille eiendommen til disposisjon som bolig for yngre kunstnere.
Paula Modersohn-Becker

Paula Modersohn-Becker født Becker (født 8. februar 1876 i Dresden-Friedrichstadt i Tyskland, død 21. november 1907 i Worpswede) var en tysk maler og en viktig representant for den tidlige ekspresjonismen.
Becker ble født og vokste opp i Dresden-Friedrichstadt som det tredje av syv barn. Familien tilhørte lavadelen og hjemmet var borgerlig kulturelt. Familien flyttet til Bremen i 1888. Sin første kontakt med tegning fikk hun da hun besøkte en tante i London. I årene 1893-1895 fikk hun privattimer i maling og deltok i 1896 på et malekurs for kvinner som ble arrangert i Berlin.
Som 22-åring besøkte hun kunstnerkolonien Worpswede hvor kunstnere som Fritz Mackensen (1866–1953) og Heinrich Vogeler (1872–1942) hadde flyttet for å slippe unna den akademipregede dominansen i datidens ledende kunstkretser – og storbylivet. Paula fikk maletimer hos Mackensen. Hovedtemaene var livet og landskapet på den nordtyske landsbygda. I denne perioden fikk hun gode venner i skulptøren Clara Westhoff (1875–1954) og dikteren Rainer Maria Rilke (1875–1926).
Hun forelsket seg også og ble i 1901 gift med maleren Otto Modersohn, som var enkemann med en datter, Elsbeth Modersohn.
Mellom 1900 og 1907 dro Paula Modersohn-Becker flere ganger på lengre opphold til Paris (både med og uten mann). En gang tok hun kurs ved École des Beaux-Arts. Hun var ofte på utstillinger av samtidskunst og var spesielt opptatt av arbeidene til Paul Cézanne, Vincent van Gogh og Paul Gauguin. En kan også spore at hun har latt seg påvirke av fauvister og Jean-François Millet, som var sterkt beundret av Worpswede-kunstnerne.
På sin siste tur til Paris laget hun bilder hun selv følte var begynnelsen på noe. Hun laget også aktstudier [1] med seg selv som modell, noe som til da var uhørt. Enkelte kjennere regner denne perioden for hennes beste.
I 1907 dro hun tilbake til Worpswede. Forholdet i ekteskapet hadde skrantet, men tok seg opp igjen da hun ble gravid, noe hun lenge hadde ønsket. Mathilde (Tillie) Modersohn ble født 2. november 1907 til foreldrenes store glede. Knappe tre uker senere (20. november) var Paula Modersohn-Becker død av emboli.
I 1908 skrev Rainer Maria Rilke Requiem für eine Freundin, til minne om Paula. Diktet ble skapt ut fra Rilkes vennskap med henne, og det inntrykket hennes liv og død hadde gjort på ham.
I 2007 ble hundreårsjubileet for Modersohn-Beckers død markert i Tyskland. Flere sentrale museer viste brede presentasjoner med ulike vinklinger inn mot kunstnerskapet. Bremen er selve høyborgen for Modersohn-Becker forskningen og Bremen Kunsthalle og Paula Modersohn-Becker Museum eier brorparten av hovedverkene. Bremen Kunsthalle viste i 2007 utstillingen Paula Modersohn-Becker und die Kunst in Paris um 1900: Von Cezanne bis Picasso. Dette ble begynnelsen på en internasjonal lansering av Modersohn-Becker som en sentral pioner i den europeiske modernismen. Jubileumsåret generte nye utstillinger, nye vinklinger og ny forskning - og kan på mange måter ses på som hennes store gjennombrudd.
Wikiquote: Paula Modersohn-Becker – sitater
Liste over verdens høyeste bygninger

Dette er en liste over de 100 høyeste skyskraperne i verden. Listen er laget på grunnlag av måling av avstanden mellom bakkenivå og «høyeste arkitektoniske element». Dette innebærer at spir, statuer eller andre elementer integrert i arkitekturen anses som tellende for byggets totalhøyde. Derimot utelates antenner, flaggstenger eller andre deler som ikke anses som integrert i den arkitektoniske strukturen. Byggets takhøyde er bare relevant der ingen andre integrerte arkitektoniske elementer finnes.
Som et resultat av denne måten å måle på blir f.eks. Petronas Towers i Malaysia definert som høyere enn Willis Tower i Chicago, til tross for at Willis Tower er høyere målt etter både takhøyde og høyeste totalpunkt. Petronas-tårnene er toppet med spir som når opp til 452 meter, mens Willis, som har en totalhøyde med antennene på 527 meter, blir etter denne målestandarden 442 meter høyt.
Ødelagte bygninger og bygninger under konstruksjon som ikke har nådd sin endelige høyde, er ikke tatt med i lista.
Under følger lista over verdens 100 høyeste bygninger. Den kan sorteres etter andre egenskaper ved å klikke på en kolonneoverskrift. Ved å klikke på «Vis ny rangering» etter å ha valgt en annen sortering, oppdateres plasseringa i første kolonne.
Lista er oppdatert pr. 26. januar 2024.
Valve Corporation

Valve Corporation (tidligere Valve Software) er en amerikansk utvikler av videospill med hovedkontor i Bellevue i Washington. Valve ble grunnlagt av Gabe Newell og Mike Harrington i 1996 etter å ha jobbet i Microsoft, og ble verdenskjent etter deres første produkt, Half-Life, som ble lansert i 19. november 1998. Selskapet fikk på ny mye omtale og ros ved lanseringen av Half-Life 2 i 2004. De har siden utgitt programvaren Steam som er en distribusjonsplattform for spill, som er tilgjengelig på Windows, macOS, Linux og PS3.
Steam er et dataprogram utviklet av Valve som et nedlastings-, digital rights management-, flerspiller- og oppdateringsverktøy for online-bruk. Den brukes til å distribuere et stort antall spill og beslektede medier over internett, fra små uavhengige utgivelser til større, mer populære spill. Spillerens programvare blir registrert på Steams servere. Brukeren kan deretter når og hvor som helst siden laste ned programvaren vedkommende har kjøpt og registrert i Steam. Kun én bruker kan være pålogget på en konto av gangen. Valve tok i bruk Steam for første gang i 2002, da sammen med Counter-Strike 1.6. I september 2015 fantes det rundt 4 500 titler tilgjengelige spill for Windows og 1 500 for Linux, og i februar 2015 var det 125 millioner aktive brukere.
Steam skiller seg fra lignende tjenester først og fremst ved sine samfunnsfunksjoner, helautomatisert oppdateringsprosess og bruken av in-game-funksjonalitet. Selv om Valve aldri oppgir salgstall, er selskapet være markedsleder innenfor sin bransje, og kontrollerer anslagsvis 70% av det digitale distribusjonmarkedet. Mange store utgivere har utgitt flere spill på Steam, inkludert Electronic Arts, Activision, 2K Games, Ubisoft, THQ, Sega, Codemasters, LucasArts, Bethesda Softworks, id Software, og BioWare.
Valve er hovedutvikleren og utgiveren av enspiller-spillseriene Half-Life og Portal. Samt flerspiller-spillene Counter-Strike: Global Offensive, Counter-Strike 2, Team Fortress 2, Dota 2, Day of Defeat, Artifact, og Left 4 Dead 2. De har samarbeidet med flere spillutviklere som Gearbox Software, Facepunch Studios, og NEXON.
Etter å ha fått rettighetene til Quake-motoren (ved hjelp av Michael Abrash), begynte Gabe Newell og Mike Harrington å jobbe med Half-Life i 1996. Half-Life ble utgitt i 1998, selv om original utgivningsdato skulle være i 1997.
Fra 2015 til 2018 solgte Valve Steam Link, en kombinasjon av en spillkontroller og programvare for å kunne strømme innhold fra en PC til mobiltelefon eller ekstern monitor. Selskapet har tidligere samarbeidet om å utgi fysisk tilbehør, slik som VR-headsettet HTC Vive. Valve har også fått produsert VR-utstyr som Valve Index og PC-er i serien Steam Machine samt den frittstående håndholdte konsollen Steam Deck.
Janssen COVID-19-vaksine

Janssens covid-19-vaksine – Ad26.COV2.S - er en covid-19-vaksine som ble utviklet i løpet av 2020 av Janssen Pharmaceutical Companies of Johnson & Johnson, en del av Johnson & Johnson, i samarbeid med Biomedical Advanced Research and Development Authority (BARDA), del av USAs helse- og sosialdepartement, og Beth Israel Deaconess Medical Center i Boston i Massachusetts i USA.
Dette er en vaksine som er basert på adenovirus som vektor, og er slik genetisk modifisert at viruset ikke lenger kan reprodusere hos mennesker og forårsake sykdom. Den er ment å gis i én dose – skjønt to er et mulig alternativ – og håndteres i kjøleskapstemperatur.
Etter forskning som ble påbegynt i januar 2020 meddelte Janssen den våren at selskapet hadde utvalgte kandidaten Ad26.COV2.S for fortsatte forsøk. Ved vaksineutviklingen utnyttet Janssen teknologi som de tidligere hadde benyttet for utvikling av sin ebolavaksine. Fase III-studier på en respektive to doser ble gjennomført høsten 2020.
I oktober 2020 ingikk EU forhåndsavtale med Johnson & Johnson om leveranse fra Janssen Pharmaceutical Companies av 200 millioner doser av dets COVID-19 vaksinekandidat till medlemslandene i EU, under forutsetning av at det skulle komme godkjenning fra de relevante myndigheter. EU hadde også en opsjon på å få levert ytterligere opptil 200 millioner doser.
Det europeiske legemiddelbyrået (EMA) påbegynte løpede granskning den 1. desember 2020.
Vaksinen fikk i mars 2021 godkjennelse fra den amerikanske Food and Drug Administration som den tredje coronavaksine for USA.
I juli 2021 kom det meldinger om en bivirkning, ekstremt sjelden, mellom vaksinen og Guillain-Barré syndrom.
Langston Hughes

James Mercer Langston Hughes (født 1. februar 1901 i Joplin, Missouri, død 22. mai 1967 i New York) var en amerikansk poet, borgerrettsforkjemper, romanforfatter, dramatiker og samfunnsdebattant. Han er kjent som en av frontfigurene i den afrikansk-amerikanske kulturbevegelsen Harlem-renessansen. Som lyriker var han en av pionerene innen retningen som fikk betegnelsen «jazz poetry».
Den norske dikteren og forfatteren André Bjerke ga i 1947 ut antologien Fremmede toner : et utvalg av verdenslyrikken i norsk gjendiktning på Dreyer forlag. Bjerkes gjendiktning av Hughes' dikt The Negro Speaks of Rivers hadde tittelen Negeren taler om floder. Hughes var bare 19 år gammel da han fikk dette diktet på trykk for første gang.
Diktet er utgangspunktet for kunstinstallasjonen Rivers i forskningsbiblioteket Schomburg Center for Research in Black Culture, som er en filial av New York Public Library. Kunstinstallasjonen er et mosaikkgulv i forskningsbibliotekets lobby, og under gulvet befinner Hughes' urne seg. Kunstneren bak verket heter Houston Conwill.
I USA har en rekke institusjoner og områder blitt oppkalt etter Langston Hughes.
I 1981 vedtok myndighetene i New York å innlemme Langston Hughes' bolig i Harlem, på adressen East 127th Street, blant stedene som har statusen «New York City Landmark». I 1982 fikk hjemmet hans plass på den føderale listen «National Register of Places».
Østbanestasjonen

Østbanestasjonen (i dagligtale omtalt som Østbanen, senere Oslo Ø) var den første jernbanestasjonen anlagt i Oslo. Den ble bygget som den sørlige terminus for Norges første jernbane, Hovedbanen mellom Christiania og Eidsvold, hvilket ble åpnet i 1854. Stasjonen ble utvidet en rekke ganger, men i forbindelse med den store utbyggingen som endte med åpningen av Oslotunnelen i 1980, endret stasjonen navn til Oslo sentralstasjon. Navneendringen er begrunnet i at Oslotunnelen gjorde at byens to endestasjoner, Østbanestasjonen og Vestbanestasjonen, kunne erstattes av én sentralt beliggende stasjon; altså Oslo Sentralstasjon. Navnet «Østbanestasjonen» brukes likevel fortsatt på stasjonsbygningen fra 1882 som ligger på Jernbanetorget, selv om bygningens jernbanefunksjoner i dag er sterkt redusert.
Den første stasjonsbygningen ble reist etter tegninger av arkitektene Heinrich E. Schirmer og Wilhelm von Hanno. Deler av denne stasjonsbygningen fra 1854 i rød tegl står fremdeles, innebygget i Sentralstasjonen, men uten tårnet og den første toghallen.
Etter at Østfoldbanen ble åpnet, måtte stasjonen utvides. Toghallen ble bygget større og luftigere, og mot havnen og Jernbanetorget ble det reist to nye fløyer i pusset tegl, tegnet av arkitekt og stadskonduktør Georg Andreas Bull, som ca ti år tidligere hadde tegnet Vestbanestasjonen. Bygningen har rikt fasadeutstyr i nyrenessanse. Den utvidede Østbanestasjonen sto ferdig i 1882.
Mesteparten av bygningene er fremdeles i behold, men toghallen brukes nå som et butikksenter, og kalles «Østbanehallen».
Østbanestasjonen ble fredet av Riksantikvaren i 2002, og fredningen omfatter eksteriøret til Østbanestasjonen, inklusive vestre fløy, søndre fløy med tilbygg mot øst og gjenværende del av toghall fra 1882, samt gjenværende del av Hovedbanestasjonen fra 1854.
Opening Fire: 2008–2014

Opening Fire: 2008–2014 is the first compilation album by American thrash metal band Power Trip. The album gathers songs that have never appeared on an album. The album documents their self-titled 7” single, "This World" (from The Extermination Vol: 2 LP compilation by Flatspot Records), "Hammer of Doubt" (2010 version from America's Hardcore LP compilation by Triple B Records), and the entirety of The Armageddon Blues Sessions.
All tracks have been remastered by the band's longtime producer Arthur Rizk with the release being rounded out by artwork from Portland illustrator Matt Stikker. Power Trip's vocalist, Riley Gale commented in an interview with Revolver:
Sam Houlden of Punknews.org gave the album 4/5 stars in his review.
All tracks written by the band:
Mala-posta

A mala-posta também conhecida como diligência, foi um serviço de transporte de passageiros e da mala do correio. Constituía-se numa carruagem puxada por duas parelhas de cavalos. Em percursos longos, os cavalos eram mudados diversas vezes em estações preparadas para o efeito.
Em 1859, através da abertura de uma nova estrada, a mala-posta fazia a carreira Lisboa-Porto em 34 horas, viagem anteriormente efetuada em mais de sete dias.
O Carro

O Carro é o sétimo arcano maior do baralho do Tarot. Tem como figura central uma carruagem puxada por dois cavalos: um branco e um negro. A carruagem é dirigida por um rei, ou imperador. Esta carta tem o número VII e a letra hebraica Zain.
Avanço, progresso, início de algo novo.
Resumidamente, a carta simboliza a vitória, direcção, controle, esforço, confiança, o caminho.
Com o carro há progresso, há projectos em andamento. Simboliza a ação, que se toma a seguir a uma decisão. Aquilo que foi resolvido está a ser executado, é a realização de projectos. O simbolismo dos cavalos é evidente: o cavalo branco significa "o Bem", o cavalo negro significa "o Mal". Isto quer dizer que a pessoa que está a dirigir a carruagem deve ter força e liderança suficientes para evitar que um anule o outro. Deve ter controlo firme para manter o equilíbrio. Pode significar a luta interna entre o bem o mal, os diferentes caminhos que se oferecem ao jovem condotor. Porém, entretanto, embora cada cavalo tenda a direção diferente, o caminho da carruagem é reto.
Na caminhada espiritual, este Arcano representa o momento em que o viajante passou pela encruzilhada, tomou um rumo firme e está determinado a cumprir mais etapas evolutivas.
Caraíva

Caraíva é uma comunidade litorânea e ribeirinha situada em Porto Seguro, na Costa do Descobrimento, no extremo sul do estado da Bahia, Nordeste do Brasil. População fixa de 1000 habitantes. Localizada dentro da APA Trancoso/Caraíva e próximo ao parque nacional de Monte Pascoal. Fica a 69 quilômetros da sede de Porto Seguro e a 740 quilômetros de Salvador entre o Rio Caraíva, o oceano Atlântico e uma reserva indígena de pataxós.
Não é permitido entrar com carro em Caraíva. Como o chão do local é de areia fofa, as pessoas andam a pé, e muitas vezes descalças. Existem bugres para passeios e carroças puxadas por cavalos para carregar as malas dos turistas. A exploração dos cavalos, incluindo o uso de chicotes, é contrasta com a beleza e calma do local.
Jingle Bells

Jingle Bells, originalmente conhecida como One Horse Open Sleigh, é uma das mais comuns e conhecidas canções natalinas do mundo. Foi escrita e composta por James Lord Pierpont (1822–1893) e publicada como One Horse Open Sleigh em 16 de setembro de 1857, sendo que, originalmente, se tratava de uma canção para o dia de ação de graças e não para o Natal. A canção retrata as experiências do eu lírico ao andar pela neve em um trenó puxado a cavalo.
A canção foi traduzida e adaptada para muitos idiomas. No Brasil, ela recebeu uma versão em português de Evaldo Rui conhecida como Sino de Belém, com a temática do nascimento de Jesus. João Dias a gravou em disco de 78rpm pela Odeon, em 4 de outubro de 1941, para o suplemento de dezembro daquele ano.
Jingle Bells está disponibilizada em partitura para download gratuito no sítio do Domínio Público. Além disso, é uma das obras digitalizadas pelo Projeto Gutenberg o qual cedeu para o repertório de obras digitais gratuitas brasileiro.
Jingle Bells foi primeira música tocada no Espaço. No dia 16 de dezembro de 1965 a tripulação do Gemini 6A decidiu entrar no espirito natalício e tocar esta clássica música de Natal durante a sua viagem ao Espaço. “Jingle Bells” entrou assim para a lista dos recordes, como a primeira música a ser tocada neste local tão remoto.
Carruagem

A carruagem é um meio de transporte de tracção animal. Tem quatro ou duas rodas, geralmente com suspensão. Pode ser aberta ou fechada e inicialmente foi um veículo que a nobreza e realeza europeia utilizavam para se apresentar em público.
As carruagens teriam surgido no século XIII a.C., com uso militar. Foram usadas na Roma Antiga, no século I a.C., embora o veículo de transporte habitual fosse a liteira, que continuou a ser usada nos séculos seguintes.
No século XVI, as carruagens voltaram a ser utilizadas, inicialmente limitadas às classes mais altas da sociedade, em especial monarcas. No século XVII as suspensões melhoraram e por conseguinte as carruagens também. Eram mais rápidas, leves e variadas. Os construtores começaram a competir entre si para fazer a melhor carruagem. Estes juntavam carpinteiros, pintores, entalhadores, douradores, envernizadores e vidraceiros que juntos faziam não só carruagens cerimoniais, como também carruagens para passeios.
No início do século XX, as carruagens quase deixaram de existir com o aparecimento dos automóveis.
Existiram muitos construtores de carruagens que tentaram, cada um à sua maneira, inovar e melhorar as carruagens. Esta é uma lista com as muitas das carruagens que foram construídas.
Alguns destes nomes serviram para batizar carroçarias de automóveis, tais como coupé (cupê), victória, brougham, landau (landó), cabriolet, phaeton (faetonte) e limusine.
Eos

Eos (em grego: Ἠώς – Êôs, aurora), na mitologia grega, é a deusa que personificava o amanhecer. Filha de Hiperião e Teia, é a irmã da deusa Selene, a Lua, e de Hélio, o Sol.
Normalmente citada como de longos cabelos louros e unhas tingidas de rosa com uma carruagem purpúrea puxada por dois cavalos alados, Lampo e Faetonte, com arreios multicolores. Ágil e graciosa, é munida de asas nos ombros e nos pés.
Essa caracterização expressa seu carácter de jovem caprichosa e despreocupada, que vive amores intensos e efêmeros.
Eos tem, como principal função, abrir as portas do céu para a carruagem de Hélio, a personificação do Sol, sendo assim a deusa do amanhecer (Quando a carruagem de Hélio está saindo, e o Sol está nascendo) e do entardecer, mais especificamente, o pôr do sol (Quando a carruagem de Hélio está voltando, e o Sol está se pondo). Responsável também pelo brilho do Sol e das tonalidades do Céu, Eos é a deusa que desperta as pessoas e criaturas dos mais profundos sonhos e derrama orvalho nas folhas, sendo mais conhecida por ser a deusa especialmente do amanhecer.
São numerosas as paixões de Eos, sendo a mais conhecida com Titono, irmão mais velho de Príamo. Ao apaixonar-se por ele, teve medo de o perder e o raptou e levou-o para a Etiópia.
A deusa amava-o tanto que pediu para que lhe concedessem a imortalidade, mas esqueceu-se da juventude eterna, e dessa forma o amado da deusa transformou-se num velho decrépito, sem nunca, no entanto, morrer. Eos decidiu, então pedir para que Zeus o transformasse numa cigarra.
Com Titono, teve dois filhos: Emátion e Mêmnon.
Céfalo, filho de Hermes e Herse, também foi vítima do amor implacável de Eos.
Ele estava já casado com a princesa Prócris, terna e amorosa e sempre fiel a seu marido.
Insaciável como sempre, Eos pouco se importa para o sofrimento de Prócris e rapta Céfalo enquanto caçava nas proximidades do monte Imeto.
Mas apesar de todos os esforços da deusa, o jovem continua apaixonado por sua esposa. Apesar de muitos esquemas ardilosos da deusa, Céfalo e Prócris se reconciliam. Céfalo volta a caçar, mas sua esposa, com receando a deusa rival, o segue. Pensando se tratar de um animal, ele a mata e ao ver o que havia feito, se joga ao mar. Comovido, Zeus os transforma em estrelas.
Uma das versões do mito de Ganímedes, conta que ele foi raptado e levado ao monte Olimpo não por Zeus, mas pela deusa Eos, ao que parece essa era a versão original do mito de Ganímedes, ela é mencionada por Apolonio de Rodis, e outros escritores da Grecia antiga.
As suas paixões atribuem-se ao fato de que teve amores com Ares, algo que deixou Afrodite muito enciumada, fazendo com que lançasse um feitiço sobre Eos, para que ela se apaixonasse apenas por homens mortais, e tivesse um desejo sexual insaciavel.
Segundo Hesíodo, Eos (o Dia) sequestrou Céfalo, e o filho deles se chama Faetonte, guardião do templo de Afrodite.