davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Casa de las Mariposas

La casa de las Mariposas, casa Rapallo o casa Rapallo-Campos (por sus propietarios) es un edificio emblemático de la ciudad de Almería (provincia de Almería, España), que data de principios del siglo XX y fue declarado Bien de Interés Cultural. Está situado en plena Puerta de Purchena, centro neurálgico de la capital declarado a su vez Conjunto Histórico según la Ley de Patrimonio Histórico Andaluz en 1991.
Fue levantada en 1909 según planos de Trinidad Cuartara de 1905 sobre el solar donde se ubicaba una antigua posada, en la confluencia de la calle Granada y la Puerta de Purchena. El arquitecto municipal buscaba ornamentar el centro urbano con un edificio que simbolizara el creciente poder económico y político de la burguesía almeriense.
En efecto, la Casa de las Mariposas es un típico ejemplo de arquitectura burguesa y urbana, aunque sobrepasado en dimensiones: se trató en sus años del edificio más alto y voluminoso de la ciudad, con sus cuatro plantas. El edificio se organiza de acuerdo a las premisas de la arquitectura burguesa, dividiéndose en zócalo, cuerpo central de viviendas y cornisa de coronamiento con grandes aleros. La esquina queda visualmente potenciada por un remate con castillete en dos cuerpos más cúpula.
La planta baja es de carácter pesado en cuanto a materiales y composición, el cuerpo central más ligero y de acentuada verticalidad y ornamento jerarquizante, culminando el edificio en una amplia cornisa.
Cabe destacar los elementos modernistas, como la decoración de las barandillas o las coloridas mariposas que decoran el castillete y que dan su nombre al edificio. Estas mariposas son otra demostración de la pertenencia del arquitecto Cuartara a la masonería, que solía incluir algún detalle masón a sus diseños. La mariposa en la masonería es su símbolo de la resurrección, inmortalidad y protección.​
En 2008, el edificio fue adquirido por el grupo financiero Cajamar para uso institucional. En 2010 se acometió su rehabilitación.
Alberga una sala de reuniones con capacidad para 270 personas.​
Se dice que el día en el que se finalizaron las obras de construcción, en la primavera de 1911, el arquitecto del edificio adquirió una arroba de vino y un vaso como celebración. Los presentes, los propietarios del inmueble don Bernardo Campos y don José Rapallo junto a los obreros y el arquitecto bebieron y brindaron todos con el mismo vaso. Tras ello, como recuerdo, el vaso se quedaría en lo alto del castillete de la cúpula. Es posible que uno de los niños trabajadores como peón de albañil fuera levantado colocarlo allí. Durante 99 años, el vaso no se movió del lugar, habiendo resistido a los embates del viento e incluso a los bombardeos de la ciudad durante la guerra civil española. Dicho vaso fue recogido y puesto a buen resguardo antes de la restauración para devolverlo a su emplazamiento original tras las reformas.​
R. Buckminster Fuller and Anne Hewlett Dome Home

The R. Buckminster Fuller and Anne Hewlett Dome Home, located at 407 S. Forest Ave. in Carbondale, Illinois, is a geodesic dome house which was the residence of Buckminster Fuller from 1960 to 1971. The house, inhabited by Fuller while he taught at Southern Illinois University, was the only geodesic dome Fuller lived in, as well as the only property he ever owned. Fuller, a prolific architect and engineer, popularized the geodesic dome as a building design, and his house was one of the first geodesic dome residences to be constructed. The home was built and designed by Al Miller of the Pease Woodworking Company. While living in the home, Fuller was awarded nine patents, published eleven books, and designed the Montreal Biosphère, one of his most famous works.
The house was added to the National Register of Historic Places on February 9, 2006.
The Fuller Dome is a project of RBF Dome NFP, a non-profit organization dedicated to honoring Buckminster Fuller's legacy. The board's vision is to further Bucky's work, principles, and commitment to addressing humanity's most basic needs. This is done by preserving his artifacts and providing programming in the spirit of Fuller's hope for "omni-successful education and sustenance for all of humanity."
The Fuller Dome is led by a board of directors composed of educators, architects, designers, artists, professors emeriti, community organizers and leaders representing a diverse confluence of individuals who are dedicated to manifesting Bucky's ideals today.
Dubai Butterfly Garden

The Dubai Butterfly Garden (Arabic: حديقة الفراشات بدبي) is a garden for butterflies located in the Dubailand area, Al Barsha South 3, Dubai, United Arab Emirates. It is the world's largest and the region's first indoor butterfly garden. There are 15 food stations available for the butterflies to be fed on nutrient syrups and fruits like mangoes, pineapple and watermelon.
The garden opened in 2015 and has over 15,000 butterflies from 50 species. It includes a butterfly museum, ten climate-controlled domes at temperature of 24 °C, a Koi fish pond in Dome 2, and an educational area. The garden covers an area of 2,600m. It is located immediately adjacent to the northeast of the Dubai Miracle Garden, with a separate entrance.
Konya Tropical Butterfly Garden

Konya Tropical Butterfly Garden (Turkish: Konya Tropikal Kelebek Bahçesi), opened in 2015, is a butterfly house located in Selçuklu district of Konya Province, central Turkey.
The butterfly house was built by the Municipality of Selçuklu next to the Selçuklu Flower Garden (Selçuklu Çiçek Bahçesi) and the Adventure Tower (Macera Kulesi) inside the Butterfly Valley Park (Kelebekler Vadisi Parkı), one of the biggest urban parks in Selçuklu. It was opened on 4 July 2015.
The London-based multinational architecture and engineering company Arup provided architectural design for the construction of the butterfly house. The building, which is designed in the form of a butterfly and covered with a glass roof, won the prestigious Turkish Best Architectural Design award in the Public Buildings category of 2018 Sign of the City. It covers 7,600 m (82,000 sq ft) including walking areas of 3,500 m (38,000 sq ft).
It is the first butterfly sanctuary in the country, and has a butterfly flight area of 1,200 m (13,000 sq ft). It is kept at a constant temperature of 26 °C (79 °F) and 80% humidity all year long in a city with a cold semi-arid climate. The environment provides habitat for more than 20,000 tropical plants of more than 150 species and thousands of tropical butterflies from rainforest habitats belonging to up to 45 species. All the life cycle of the butterflies from the caterpillar larva, to pupa and finally to adult stage can be observed.
A team consisting of a tropical plant expert and six horticulturists deals with the cultivation of the tropical vegetation in the greenhouse, which satisfy the vital needs of the butterflies. For the care of the plants, natural or traditional methods are applied to control harmful organisms since the use of pesticides is a threat to the butterflies. Other staff of biologists and veterinary physicians work for the care and protection of the butterfly house.
The facility also features a Butterfly Museum, an Insect Museum and a Nature Education Class. The butterfly house also hosts scientific activities for students on fungi, birds, insects, and upon special request on reptiles and other interesting creatures.
The butterfly house is open to the public from 9:00 to 17:00 local time, but is closed on Mondays. It is served by city bus line #47. The butterfly house attracts an average of about 350,000 tourists a year. As of early November 2018, the number of visitors had exceeded 1.5 million since its opening.
National Botanical Research Institute

26°51′20.08″N 80°57′8.69″E﻿ / ﻿26.8555778°N 80.9524139°E﻿ / 26.8555778; 80.9524139 The National Botanical Research Institute (NBRI) is a research institute of the Council of Scientific and Industrial Research (CSIR) located in Lucknow, Uttar Pradesh, India. It is engaged in the field of taxonomy and modern biology.
Originally conceptualised and set up as the National Botanic Gardens (NBG) by Professor Kailas Nath Kaul on behalf of the State Government of Uttar Pradesh, it was taken over by the CSIR in 1953. Dr Triloki Nath Khoshoo joined in 1964 as the Assistant Director, shortly afterwards becoming the Director. Initially engaged in research work in the classical botanical disciplines, the NBG went on laying an increasing emphasis in keeping with the national needs and priorities in the field of plant sciences, on its applied and developmental research activities. Due to the untiring efforts of Dr Khoshoo, the institute rose to the stature of being the National Botanical Research Institute in 1978, reflecting the correct nature and extent of its aims and objectives, functions and R & D activities. Sikandar Bagh is a famous and historic pleasure garden, located in the grounds of the Institute.
National Botanical Research Institute (NBRI) is also the state botanical research institute of South Africa.
Site map

A sitemap is a list of pages of a web site within a domain.
There are three primary kinds of sitemap:
Sitemaps may be addressed to users or to software.
Many sites have user-visible sitemaps which present a systematic view, typically hierarchical, of the site. These are intended to help visitors find specific pages, and can also be used by crawlers. They also act as a navigation aid by providing an overview of a site's content at a single glance. Alphabetically organized sitemaps, sometimes called site indexes, are a different approach.
For use by search engines and other crawlers, there is a structured format, the XML Sitemap, which lists the pages in a site, their relative importance, and how often they are updated. This is pointed to from the robots.txt file and is typically called sitemap.xml. The structured format is particularly important for websites which include pages that are not accessible through links from other pages, but only through the site's search tools or by dynamic construction of URLs in JavaScript.
Google introduced the Sitemaps protocol so web developers can publish lists of links from across their sites. The basic premise is that some sites have a large number of dynamic pages that are only available through the use of forms and user entries. The Sitemap files contain URLs to these pages so that web crawlers can find them. Bing, Google, Yahoo and Ask now jointly support the Sitemaps protocol.
Since the major search engines use the same protocol, having a Sitemap lets them have the updated page information. Sitemaps do not guarantee all links will be crawled, and being crawled does not guarantee indexing. Google Webmaster Tools allow a website owner to upload a sitemap that Google will crawl, or they can accomplish the same thing with the robots.txt file.
Below is an example of a validated XML sitemap for a simple three-page website. Sitemaps are a useful tool for making sites searchable, particularly those written in non-HTML languages.
Liagán Ghleann Cuilinn

Gallán agus Séadchomhartha Náisiúnta atá suite i nGleann Cuilinn, Contae Bhaile Átha Cliath, Éire is ea Liagán Ghleann Cuilinn.
Tá Liagán Ghleann Cuilinn suite ar Bhóthar na Beairice, Gleann Cuilinn.
Ceaptar gur tógadh an chloch (déanta as Grianchloch) c. 1700 R.Ch. Is é an finscéal gur úsáid ionróirí Lochlannacha na clocha i gcluiche "fáinní." Tugtar "Banríon Mab" air freisin.
Ráth na Dromainne

Séadchomhartha Náisiúnta (650) is ea Ráth na Dromainne, suite i gContae Ros Comáin, Éire.
Tá Ráth na Dromainne suite 900 m (½ mile) suite ó thoir soir ó dheas de Bhéal Átha na gCarr, ag 53° 50′ 04″ N, 8° 22′ 08″ O﻿ / ﻿53.834358°N,8.368769°W﻿ / 53.834358; -8.368769
Tógadh an rath sa chéad mhíle bliain AD, le hachar 0.52 ha.
Tá dhá chloch Oghaim gar do thaobh ó dheas an rátha.
Gallán gaineamhchloiche is ea Dromainne I (CIIC 11), 1.05 m ar airde. Léitear an inscríbhinn:
Molann seo *Kunowatīs, cú- fáidh, agus dáta den a 5ú haois.
Gallán gaineamhchloiche is ea Dromainne II, 1.9 m ar airde. Léitear an inscríbhinn:
Leaca na Buaile

Is lios cloiche (caiseal) agus Séadchomhartha Náisiúnta i gContae Chiarraí, Éire, é Leaca na Buaile. Tá Leaca na Buaile díreach siar ó thuaidh ó An Chathair Gheal, 3 km (1.9 mhíle) siar ó thuaidh ó Chathair Saidhbhín.
Tógadh an caiseal thart ar an 9ú haois AD mar áitreabh feirme cosanta.
Ciallaíonn an t-ainm "taobh cnoic an áit crú".
Rinneadh an suíomh a thochailt i 1939–40; I measc na n-ábhar a fuarthas bhí sceana agus bioráin iarainn, cíora cnámh, cré-umha, clocha muilinn, agus luaidhe, ón 9ú nó 10ú haois AD.
Is lios ciorclach cloiche (caiseal) de thrastomhas inmheánach 30 m (98 tr) é Leaca na buaile le ballaí seachtracha os cionn 2 m (6 tr 7 inse) in airde agus 3.3 (11 tr) i dtiús. Ar thrí thaobh cosanta ag fánaí géara féir, tá an bealach isteach ar an taobh thoir. Tá sé tógtha le cloch singil agus bearnaí líonta isteach le brablach.
Taobh istigh tá trí clochán coirceogach cloiche agus uaimh thalún.
Nic Fiddian-Green

Nic Fiddian-Green (born 1963) is a British sculptor, who specialises is making lifelike models of horses' heads, both smaller and larger than life-sized.
Born in Ireland, Fiddian-Green was educated at Eton College. Later, as a foundation-course student at Chelsea College of Arts he was sent on a visit to the British Museum to seek inspiration, and chanced upon a carving of horse's head, the horse of Selene, in the Elgin Marbles room there. He described it as "one of the most beautiful objects I'd ever seen". Shortly afterwards, he began to make works of similar subjects.
One of his larger works, Horse at Water was installed temporarily at Marble Arch in London. Once it was moved to Daylesford, Gloucestershire, the home of Lord and Lady Bamford, who had commissioned it, he was asked to make a larger version, Still Water (2011; 33 feet (10 m) tall), to replace it.
His first protest artwork, Serenity, is installed on a hill by the A3 at Claygate, Surrey. Made of lead, it is intended to be a "monument of calm" for drivers.
Fiddian-Green works from a studio in the stable block at Wintershall, Surrey, using the horses there as life models. He casts bronze outdoors, using a mobile kiln, in the woods there. He also works in clay and riveted sheet metal, soapstone, and Carrara and Connemara marble.
He has exhibited at The Sladmore Gallery, who represent him, in London, and has works installed at Royal Ascot, Goodwood, Knowsley Hall, Glyndebourne, Wellington College (Copenhagen, the Duke of Wellington's horse, 2012), and at the Dowager Duchess of Devonshire's private stables; plus three at Nevill Holt, at the home of Carphone Warehouse founder David Ross
He also models non-equine subjects, for example Christ Rests in Peace is a representation of the head of Jesus wearing a crown of thorns, in lead and gold leaf, measuring 4-by-8-foot (1.2 m × 2.4 m) is at Southwark Cathedral.
Besides the UK, his works are in Russia, Kazakhstan, America, the middle East, and Australia.
In 2006, he underwent six months of chemotherapy to treat leukaemia.
His partner Henrietta is a horsewoman. They live in an 18th-century cottage on the Surrey Downs, with an adjacent cowshed, formerly his studio, converted as an extension. They have four children and six horses.
Баничан

Ба̀ничан е село в Югозападна България. То се намира в община Гоце Делчев, област Благоевград.
Село Баничан се намира в планински район, на разстояние 5 км от град Гоце Делчев на главния път Гоце Делчев – Разлог. В него има минерални извори.
През XIX век Баничан е християнско село в Неврокопска кааза на Османската империя. Църквата „Свети Архангел Михаил“ е построена в 1864 година. Александър Синве („Les Grecs de l’Empire Ottoman. Etude Statistique et Ethnographique“), който се основава на гръцки данни, в 1878 година пише, че в Баница (Banitza), Мелнишка епархия, живеят 400 гърци. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на населението от 1873 година, Баница (Banitsa) е посочено като село с 53 домакинства, 200 жители помаци и 160 жители българи.
В 1891 година Георги Стрезов пише за селото:
Съгласно статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) към 1900 година Баничан (Баничанъ) е християнско селище. В него живеят 410 християни в 60 къщи.
При избухването на Балканската война в 1912 година осем души от Баничан са доброволци в Македоно-одринското опълчение.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Местната фолклорна група към читалището представя стари народни обичаи. Освен „Свети Архангел Михаил“ в селото има църкви „Свети Атанасий“ в старото село, „Св. св. Петър и Павел“, построена през 80-те години на XX век върху тракийска могила, „Св. св. Константин и Елена“, построена в 1989 година и гробищната „Света Петка“. Край селото е Баничанският манастир „Успение Богородично“. Край селото е Руската чешма - военен паметник на Съветската армия.
Всяка година се провеждат традиционни курбани – един пролетно време и един наесен, така също на 6 май всяка къща коли курбан. Съборът на селото е на 15 август.
Official Documents Concerning the Deplorable Condition of Affairs in Macedonia

„Official Documents Concerning the Deplorable Condition of Affairs in Macedonia“ (на български: Официални документи относно окаяното положение на нещата в Македония) е пропагандна гръцка книга, в която се изброяват гръцките и гъркоманските жертви, дадени срещу терористите и четите на ВМОРО в Македония и Тракия. Издадена е на английски език по поръчка на патриарх Йоаким III Константинополски в печатницата на Цариградската патриаршия в Цариград. Книгата е разделена на три части, в първата се съдържат няколко такрири, петиции и меморандуми до Високата порта, във втората част се съдържат рапорти на епархиите Струмица, Костур, Мъгленска и Воденска, Пелагония и Преспа, Драма, Сяр, Неврокоп. Третата част от книгата е подробна таблица, в която по епархии са изброени „православните християни, убити през последните няколко години от инструментите на българските комитети в Македония и Тракия“.
БЕЛЕЖКА: Към гореизброените паднали жертви на българските жестокости трябва да се добавят 75 други, 12 от които са жени, убити на 4 август 1903 година в Арменско, което е разрушено същия ден. Както и 92 други в село Мокрени (Mokraina), което е разрушено на 16 август 1903 година.
Направен е и опит за убийството на митрополит Григорий Струмишки. Подробности могат да се видят в доклада на митрополита на страница 85.
На 14 юни 1906 скандалната чета на Лука изгаря манастира „Св. Йоан Кръстител“, който принадлежи на митрополията на Воден и отстои на 3 часа от Негуш.
The population of Macedonia: Evidence of the Christian schools

„The population of Macedonia: Evidence of the Christian schools“ (на български: Населението на Македония: Данни за християнските училища) е пропагандна гръцка книга, разделена на две части. Въпреки заглавието на книгата, тя не е акцентира върху училищната система в Османската империя. Основната част е притурката, в която се разглеждат гръцките (и гъркоманските) жертви, дадени срещу терористите и четите на ВМОРО в Македония. Издадена е във Великобритания с апел за подкрепа на гръцките претенции в Македония от страна на английското общество.
Таблиците са подредени в поредност, така както са представени в самата книга.
Следователно:
В таблиците с жертвите са повторно изброени убитите и ранените между 1897 и февруари 1903 година от книгата Tragedies of Macedonia. Тук те са пропуснати.
Тиквеник

Тиквеникът е вид сладка баница, на която плънката се състои от настъргана тиква и захар. Приготвя се като витата баница, от тестени кори, които се навиват, като пури на руло с равномерно добавяне на сместа от тиква, захар и счукани орехи. Добавя се и олио. В много рецепти се добавя, заедно с олиото и краве масло, когато не е за ритуалното постно ядене на Бъдни вечер. Така получените рула се нареждат в тава, обикновено се навиват в кръг и се пекат. Сервира се с кисело мляко или компот.
Алфатар

Алфата̀р е град в Североизточна България. Той се намира в Област Силистра и е административен център на община Алфатар. По данни на ГРАО към 15 март 2024 г. в града живеят 1366 души по настоящ адрес и 1376 души по постоянен адрес.
Алфатар е град в област Силистра, разположен на 20 км южно от Силистра и на 24 км от границата с Република Румъния. През Алфатар преминава железопътната линия Силистра – Самуил и първокласният автомобилен път Силистра – Шумен с отклонение за Добрич и Варна. Градът е разположен в Дунавската равнина, в Добруджа, на 188 м надморска височина. Климатът е умерено континентален. Преобладават черноземните почви, на места ерозирани.
В близост до града има гора-резерват в местността Каракуз.
Алфатар е уникално име на селище в българската топонимия. В историческите извори се среща с имената Алфатар, Афлатар, Ахлатар и Ифлатар. Открива се прабългарски произход в името „jai“ – войска и „tora“ – град (крепост) – в превод „крепост с войска“. „Ифлатар“ се е наричала и южната страна на средновековната крепост Дръстър (дн. Силистра).
Алфатар е старо българско селище, известно от 1573 г.
През август 1773 година, по време на Руско-турската война, 400 семейства от селото се изселват в Руската империя. През следващата година те основават селището Олшанка в земите, определени за създаващата се по това време Бугска казашка войска. Разочаровани от безплодните земи, много българи решават да се върнат в родината, но са подложени на репресии и са принудени насилствено да останат в Олшанка.
След Руско-турската война от 1828 – 1829 г. в Алфатар се заселват преселници от Сливенско и Ямболско. При освобождението от турско владичество е имало 2039 жители и е било сред най-големите добруджански села.
При избухването на Балканската война в 1912 година човек от Алфатар е доброволец в Македоно-одринското опълчение – Стефан Боздуганов.
Според Букурещкия мирен договор от 1913 г. селото остава в румънска територия. Населението оказва твърда съпротива срещу опитите за денационализация, участва в Добруджанската революционна организация и в революционното работническо движение в Румъния. Върнато е на България по Крайовския договор от 1940 г.
За кратко време Алфатар е преименувано в Генерал Лазарово (1942 – 1943), след което се възстановява днешното му име. По онова време е имало парна мелница, 6 вятърни мелници, 2 дарака и други дребни предприятия.
През 1974 г. Алфатар е обявен за град.
В 1903 г., според официалната статистика, в Алфатар има 2971 жители, 105 новородени, 46 женитби, грамотни 19 мъже и 6 жени.
Численост на населението според преброяванията през годините:
Жителите на Алфатар са християни.
В Алфатар има няколко фабрики и предприятия. Развити са земеделието и зърнопроизводството.
В Алфатар има наслагване на няколко културно-исторически пласта, които разкриват естетиката, бита и нравите на траки, римляни, ранно-византийци, християни от Х век.
Характерна за алфатарската кухня е широката употреба на тестени изделия, мляко и сирене.
Габрешевци

Габрешевци е село в Западна България. То се намира в община Трекляно, област Кюстендил.
Село Габрешевци се намира в планински район, в Западна България, в областта Кюстендилско Краище, на 38 км северозападно от град Кюстендил, в поречието на река Треклянска, по източните склонове на Кобилска планина и по северозападните склонове на Земенска планина, на шосето Кюстендил – Трекляно и Земен – Трекляно. Махали: Ущирина, Мутарска, Димина (Полоканска), Богданова, Пешова, Миткина, Антанашка, Паучевци, Качарска, Водичка, Клисурска, Мановци, Галевци, Заркова, Гьошева, Бусарска, Село, Рамнишка, Буковичина и Самоковска.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Село Габрешевци е старо средновековно селище, регистрирано в турски данъчни документи от 1570 – 1572 г. под името Габрешовци като тимар към нахия Горно Краище на Кюстендилския санджак с 5 домакинства, 5 ергени и 2 бащини. В списъка на джелепкешаните от 1576 – 77 г. е записано селище Габрешевче към кааза Ълъджа (Кюстендил) с 1 данъкоплатец. Съществуването на селището е засвидетелствано и през XVII век в турски документ от 1626 – 27 г. за събиране на данъка джизие от войнуците, където фигурира с името Габрешник и 10 данъкоплатци.
Името на селото идва от това, че горите над него са богати на дървесния вид габър. Това е най-калоричното при горене дърво и от него се правят най-качествените дървени въглища. В миналото в този район е имало добив на руда и дървените въглища от габър са се използвали за подгряване на пещите, където са топели рудата. Това е ставало в т. нар. самоко̀в, откъдето произлиза името на една от махалите на с. Габрешевци – Самоковска махала.
В края на XIX век селото има 4276 декара землище, от които 1554 дка ниви, 2490 дка гори, 232 дка естествени ливади и се отглеждат 789 овце, 389 кози, 220 говеда и 63 коня. Основен поминък на селяните са земеделието (основно ръж и овес) и животновъдството. Развити са домашните занаяти: има 1 кожухар, 2 колари, 4 шивачи, 2 бакалници и кръчми, 10 воденици.
В селото има училище от 1894 г. През 1928 г. е основано читалище „Зл. Миланов“, а през 1937 г. – Потребителна кооперация „Единство“. През 1949 г. кооперацията става всестранна, а през 1953 г. е присъединена към Селкооп „Спасение“ – с. Трекляно.
През 1958 г. е учредено ТКЗС „Червено знаме“-Тодор Стаменов е първият председател на ТКЗС „Червено знаме“, което от 1979 г. – в състава на АПК „Краище“, което от 1983 г. е поделение на ЦКС. Селото е електрифицирано (1964 – 8). Построени са мост и кооперативен дом с магазин (1970).
Активни миграционни процеси.
Село Габрешевци принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.
Всяка година на Спасов ден през месец юни се прави събор и се дават сувенири на юбилярите, които правят кръгла годишнина.
Баница със спанак и сирене

Баница със спанак и сирене е традиционно българско ястие, приготвено от точени кори и плънка от спанак, саламурено сирене и зелен лук.
Тази баница (наричана още зелена баница), е една от най-популярните и обичани баници в родната кухня. В последните години дори се приготвя от различни производители като готов опакован продукт или като полуфабрикат, който трябва да се изпече от клиента.
Приготвя се от точени кори, в които се завива приготвената предварително плънка от бланширан в подсолена вода спанак, запържен в растително олио или краве масло със зелен лук, сол и черен пипер, към които когато изстине се добавя натрошено бяло саламурено сирене (извара, краве, козе или овче сирине).
Така приготвената баница се нарежда по традиционния начин „на колело“ в тава, след което се пече в гореща фурна до готовност.
Баклава

Баклавата (на арабски: البقلاوة) е вид сладка баница, сиропиран сладкиш.
Баклавата се разпространява сред иранските народи, Османската империя, балканските народи, Азербайджан, Армения и др.
Прави се от тесто, разточено и опечено на много тънки кори. Корите се пълнят с орехови ядки (или шамфъстък) и се заливат със захарен сироп.
Ежегодно в търговищкото село Драгановец се празнува Празник на баклавата.
Горна Баница

Горна Баница (на македонска литературна норма: Горна Бањица; на албански: Banjica e Epërme) е село в Северна Македония, в Община Гостивар.
Селото е разположено в областта Горни Полог, което е на два километра южно от град Гостивар.
Името на селото не е производно на тестеното изделие баница, а на баня.
На 1,5 km югозападно от Горна Баница е разположена късноантичната и средновековна крепост Градище. Селото Горна Баница се споменава в много документи. Според Виргинската грамота около средата на XI век византийският император Роман III Аргир го дарява на манастира „Свети Георги Бързи“ край Скопие и това е потвърдено в грамотата от 1265 година на бъгарския владетел Константин Асен, както и от сръбския крал Стефан II Милутин в 1300 година.
Горна Баница се споменава в османските преброителни дефтери от 1452/53 и 1467/68 година. Днешното село си е на средновековната локация в североизточното подножие на Градището и има стари гробища и средновековно църквиште. Малко по-северно от него е основан манастирът Гостивар, споменат в църковните документи от 1318 и 1343 година. Покрай манастира постепенно се образувало едноименно село, което в преброителния дефтер от 1452/53 година брои 88 къщи, а в 1467/68 година 108 къщи. Постепенно то засенчва Горна Баница и става център на Горния Полог.
В обобщен списък на джизието на немюсюлманите от вилаета Калканделен от 18 юли 1628 година селото е отбелязано като Горна Баниче, със 17 ханета (домакинства).
В началото на XIX век Горна Баница е смесено село в Гостиварска нахия на Тетовска кааза на Османската империя. Андрей Стоянов, учителствал в Тетово от 1886 до 1894 година, пише за селото:
Според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) в 1900 година Горна Баница има 35 жители българи християни и 400 арнаути мохамедани.
Според патриаршеския митрополит Фирмилиан в 1902 година в Горна Баница има 3 сръбски патриаршистки къщи. В 1905 година всички християнски жители на Горна Баница са под върховенството на Българската екзархия. Според секретаря на екзархията Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в селото има 32 българи екзархисти.
При избухването на Балканската война 2 души от Горна баница са доброволци в Македоно-одринското опълчение. След Междусъюзническата война селото попада в Сърбия. Според Афанасий Селишчев в 1929 година Горна Баница е село в Долнобанишка община в Горноположкия срез и има 107 къщи с 614 жители българи и албанци.
Според преброяването от 2002 година селото има 4423 жители.
Долна Баница

Долна Баница (на македонска литературна норма: Долна Бањица; на албански: Banjica e Poshtme) е село в Северна Македония, в Община Гостивар.
Селото е разположено в областта Горни Полог на един километър южно от град Гостивар.
Името на селото не е производно на тестеното изделие баница, а на баня.
В обобщен списък на джизието на немюсюлманите от вилаета Калканделен от 18 юли 1628 година селото е отбелязано като Долна Баниче, с 8 ханета (домакинства).
В началото на XIX век Долна Баница е смесено село в Гостиварска нахия на Тетовска кааза на Османската империя. Андрей Стоянов, учителствал в Тетово от 1886 до 1894 година, пише за селото:
Според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) в 1900 Долна Баница има 155 жители българи християни, 615 арнаути мохамедани и 16 цигани.
Според секретен доклад на българското консулство в Скопие 10 от 17 християнски къщи в селото през 1892 година признават Цариградската патриаршия.
Християнските жители на селото са разделени в конфесионално отношение. Според патриаршеския митрополит Фирмилиан в 1902 година в Долна Баница има 15 сръбски патриаршистки къщи. Според секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в Долна Баница има 48 българи екзархисти и 72 българи патриаршисти сърбомани.
В 1913 година селото попада в Сърбия. През 1922-1923 година в селото е открита поща, която функционира до 6 април 1941 година.
Според Афанасий Селишчев в 1929 година Долна Баница е център на община от 4 села в Горноположкия срез и има 142 къщи със 731 жители българи и цигани.
Според преброяването от 2002 година селото има 4356 жители.
Кора за баница

Кора за баница e тестено изделие, най-често използвано за направата на баници, откъдето идва и името му. На практика рядко се използва една кора и затова по-често се използва в множествено число – кори за баница. Освен за баници, кори могат да се използват и за направата на сладки.
Корите представляват тесто с много малка дебелина и значителна площ. Дебелината е от 1 до 3 – 4 мм, а ширината и дължината варират и обикновено са няколко дециметра. С така оформеното тесто се завива някаква плънка и тестото се подлага на термична обработка (печене, пържене или варене).
Всички методи използват жилаво тесто, което може да променя формата си без да се къса. Разликите са предимно в начина на оформянето.
Основния начин на приготвяне е чрез притискане с точилка (разточване) на много тънки слоеве. Тестото се къса на малки топки и чрез притискане и търкаляне на точилката постепенно се намалява дебелината за сметка на увеличение на останалите размери. В зависимост от желаните крайни размери на корите се разточват различно големи парчета тесто.
Тестото може да се тегли с ръце върху маса като подготовка за разточване или като самостоятелен метода за приготвяне. В работилниците за приготване на баници (баничарници) често се използва този метод поради по-високата му производителност. За постигане на минимална дебелина накрая тестото се върти около тялото и се използва центробежна сила за разтеглянето му. Площта на такава кора може да надхвърли 1 м.
Основно корите се използват за баници, но имат и други приложения. Домашната юфка се приготвя като нарязани и изсушени кори се съхраняват, и впоследствие се варят.
Милинка

Мѝлинката (мн. ч. „милѝнки“, диал. „миленка“) е разпространена в западна България солена тестена закуска, направена от отделни късчета. Приготвя се от многолистно тесто с пълнеж, най-често сирене.
В България има редица разновидности милинки, част от които носят имена на краищата, от които са: калоферски, родопски, добруджански, бургаски, сливенски и др.
Маята и захарта се разтварят в топла вода, докато започне да се образува пяна. В дълбока купа се сипва прясното мляко, сол, яйце, оцет и олио. Добавя се брашно, мая и постепенно се замесва меко тесто. Оставя се да втаса в намаслена тава, докато обемът се увеличи 3 пъти. С намаслени ръце се оформят малки топки, които се редят в намаслена тава. Поръсват ги със сирене и се оставят да втасат отново за 20 минути. През това време се запържва 1 супена лъжица брашно и 2 щипки шарена сол в горещото олио. Още докато е топло, се заливат втасалите милинки и се слагат в загрята на 180 – 200 °C фурна. Пече се до зачервяване, след което се намазват с масло и се покрива с кърпа за 15 минути.
Времето за приготвяне на една тава с милинки е около 30 мин., а за готвене – още 60 мин.
Извара

Изварата (в някои български диалекти: урда) е млечно изделие с високо белтъчно съдържание.
Диалектното название на изварата – урда, характерно за западните говори, да не се бърка с гуцулското сирене урда (на румънски: urda, на украински: вурда). Сиренето урда е характерно за Източните Карпати в Румъния и Украйна, населявани от етническата група гуцули.
Получава се главно от вторичните (отпадъчните) продукти на млекопреработването – обезмаслено мляко, мътеница или суроватка със или без добавки, чрез съответно пресичане (коагулиране) на съдържащите се в тях белтъчини и с последваща обработка на пресечката. Употребява се както за пряка консумация, така и като ценна суровина за приготвяне на разнообразни кулинарни изделия. Тя се произвежда от дълбока древност в личните стопанства. Изварата е с мека консистенция, със ситнозърнеста или мазна и мажеща се консистенция. Притежава слабо млечнокисел мирис и сладникав или млечнокисел вкус. Допълнително към нея може да се добави от 1 до 1,5% готварска сол. Отделните асортименти в търговската мрежа се различават по количество на водното съдържание, масленост, сол, киселинност.
Изварата е концентрат от млечни белтъци – казеин, албумин и глобулин. Съдържа около 20 аминокиселини като значителна част от тях са незаменими. Богата е на метионин, калциеви и фосфорни соли, витамини от група В.
Термично пресечената извара също се дели на безмаслена, полумаслена и пълномаслена. Бива още солена и диетична.
Качествените изисквания към изварата се регламентират от БДС 889 – 80. Доброкачествената извара трябва да има нежна, мека консистенция, еднороден строеж, бял до слабо кремав цвят (специфичен за тази с добавки), характерен млечнокисел вкус и приятна миризма, киселинност 250 – 280 °T, съдържание на готварската сол 1 – 2 % и водно съдържание 78 – 82 %.
Изварата в дребни опаковки има трайност до 72 часа при температура 2 – 6 °С, а тази в големи – до 4 месеца при температура О-6 °C.
Към изварата е възможно да се добавят и различни подсладители и подобрители като захар, какао, плодове, подправки и други.
Използва се за плънка в печива и тестени изделия като заместител на сиренето или в комбинация с него:
В сладкарството се използва за заместител на кремообразните сирена:
Бета (буква)

Бета или вита (на гръцки: Βήτα, със старогръцко произношение бета и новогръцко – вита; главна буква Β, малка буква β) е втората буква от гръцката азбука. В гръцката бройна система с тази буква се означава 2.
В старогръцкия език тази буква се е произнасяла [b], но в новогръцкия език тя се произнася [v].
Малката буква β (бета) се използва като символ за:
МБАЛ „Вита“

„Вита“ е първото частно лечебно заведение в гр. София. През 1992 г. медицинската практика е включвала три кабинета и малък лабораторен бокс. „Вита“ разполага с две бази, снабдени с най-модерната техника за диагностика и лабораторни изследвания, както и лекари – доказани професионалисти в над 30 области на съвременната медицина.
Многопрофилна болница за активно лечение Вита се намира в гр. София, ул. „Филип Кутев“№10. Здравното заведение включва болничен стационар с над 200 болнични легла, болнична аптека, седем операционни зали, модерна реанимация и следните отделения и структури:
ДКЦ ВИТА – База 1 се намира гр. София, ул. „Драговица“№9. Тук функционират следните кабинети:
ДКЦ ВИТА – База 2 се намира в гр. София, ул. „Филип Кутев“№10. Тук функционират следните кабинети:
Вит

Вит (в античността наричана от траките Артаня, а от римляните на латински: Utis, Утис) е река в Северна България, област Ловеч – общини Тетевен и Луковит и област Плевен – общини Долни Дъбник, Плевен, Долна Митрополия и Гулянци, десен приток на река Дунав. Дължината ѝ заедно с река Бели Вит, която е приета за начало на Вит е 188,6 km, която ѝ отрежда 12-о място сред реките на България. Дължината само на река Вит е 152,6 km.
Река Вит се образува от сливането на реките Черни Вит (лява съставяща) и Бели Вит (дясна съставяща) в кв. „Полатен“ на град Тетевен, на 367 m н.в. До заличеното село Асен тече на север в дълбока и широка долина между Васильовска планина на изток и планината Лисец на запад. След село Гложене част от водите на реката проникват в карстови пукнатини и подхранват най-големия карстов извор „Глава Панега“ в България, даващ началото на река Златна Панега. След това реката поема в североизточно направлание и запазва тази си посока до устието си. В района на селата Торос и Дерманци долината на Вит се разширява, а след това до село Садовец се редуват каньоновидни проломи и долинни разширения. След Садовец Вит навлиза в Дунавската равнина, като долината му е широка и асиметрична, с по-стръмни десни склонове. Влива се отдясно в река Дунав (на 609-и км), на 22 m н.в., на 1,6 km северозападно от село Долни Вит. От село Градина до устието коритото на реката е оградено и коригирано с водозащитни диги.
Площта на водосборния басейн на Вит е 3225 km, което представлява 0,4% от водосборния басейн на Дунав, а границите му са следните:
Списък на притоците на река Вит. След името на реката е отбелязана нейната дължина и площ на водосборния ѝ басейн, а със стрелки → ляв приток ← десен приток:
Средногодишният отток при станция Садовец е 14,30 m/s. Данните за вътрешногодишното разпределение на речния отток са за периода 1950/1951 – 1982/1983 г.
Реката има ясно изразен максимум през месеците април-юни, дължащ се на снеготопенето в Стара планина и това пълноводие често води и до наводнения. Минимумът е в периода август-ноември.
Подхранването на Вит е смесено – дъждовно, снегово и от карстови подземни води. Снежното подхранване нараства от север на юг, от Дунавската равнина, през Предбалкана до Стара планина. В Предбалкана приоритет има подземното подхранване, дължащо се на карстовите извори в района.
По течението на реката са разположени 19 населени места, в т.ч. 3 града и 16 села:
Водите на река Вит, особено в долното течение, в Дунавската равнина се използват главно за напояване. Освен това са включени и за промишлено водоснабдяване и малък добив на електроенергия – ВЕЦ „Лисец“.
По цялото протежение на долината на река Вит, с изключение на последните 3 км преди устието ѝ преминават пътища от Държавната пътна мрежа:
Мандело Вита

Мандѐло Вѝта (на италиански: Mandello Vitta, на местен диалект: Mandel, Мандел) е село и община в Северна Италия, провинция Новара, регион Пиемонт. Разположено е на 175 m надморска височина. Населението на общината е 235 души (към 2014 г.).
Вита (Италия)

Вѝта (на италиански и на сицилиански Vita) е малко градче и община в южна Италия, провинция Трапани, автономен регион и остров Сицилия. Разположено е на 480 m надморска височина. Населението на общината е 2169 души (към 2010 г.).
Градчето бива сериозно навредено от силно земетресение в 15 януари 1968 г. Още днес, въпреки че много сгради са били възстановени, остават различни навредени структури вътре в селището.
Chabad house

A Chabad house is a centre for disseminating Hasidic Judaism by the Chabad movement. Chabad houses are run by a Chabad shaliach (emissary) and shalucha (fem. for "emissary"); the two are often married. They are located in cities and on or near college campuses.
Menachem Mendel Schneerson (the Chabad rebbe) sent Rabbi Shlomo Cunin to Los Angeles in 1965 to lay the groundwork for Chabad's West Coast activities. The first Chabad house for university students was opened in March 1969 at the University of California, Los Angeles by Cunin.
In 1972, Cunin opened additional Chabad houses at the University of California, Berkeley and University of California, San Diego, and, by 2003, had overseen the establishment of nearly 100 Chabad houses in California.
Chabad houses are independently funded by the local community (apart from those in tourist destinations or Asian business hubs).
In a Chabad house, the shaliach (a Chabad rabbi) and shalucha (often his wife) host programs, activities, and services for the local Jewish community and tourists.
Chabad centers exist around the world and serve as Jewish community centers that provide educational and outreach activities for the entire Jewish community regardless of degree of observance. Each center aims to provide a cozy and informal place to learn about and observe Judaism, and provides an atmosphere such that all Jews feel comfortable at Chabad events. Some are in or very near college campuses, others are not.
Chabad houses are typically run by a rabbi and his wife—often with the assistance of unmarried young men or women affiliated with Chanad, or, in the case of more developed Chabad houses, with the assistance of a second or even third married couple.
Some typical Chabad house programs include: hospital and prison visits; holiday activities such as "Sukkah Mobiles," Chanukah and Purim gift baskets and kits, holiday rallies and festivals; counseling and social Services; Jewish studies classes, lectures and seminars; Judaica services; regular newspapers and kosher meals. Classes may also be provided for non-Jews in the Noahide laws, as per rabbi Schneerson's Noahide campaign.
Chabad houses at universities—known as Chabad on Campus—often provide housing for students, peer counseling and drug prevention centers, student activity offices, a synagogue, a publications center, library, kosher dining hall, student lounges, and a computer area. These facilities provide a social environment for young Jewish men and women on campus.
Chocolate box art

Chocolate box art originally referred literally to decorations on chocolate boxes. Over the years, however, the terminology has changed; it is now applied broadly as an often pejorative term to describe paintings and designs that are overly idealistic and sentimental.
Using his own paintings of children, flowers and holiday scenes Richard Cadbury, the son of the founder of Cadbury's, introduced such designs to his chocolate boxes in the late 19th century.
Renoir's paintings have been described as "chocolate box" and have been derided by Degas and Picasso for being happy, inoffensive scenes. Constable's landscapes have also been so described.
Aelbert Cuyp's River Landscape (1660), despite being widely regarded as his best work, has been criticised as having "chocolate box blandness". Fred Swan is a modern-day proponent of chocolate box paintings as, to his detractors, was Thomas Kinkade.
The term has also been applied to sculpture. A young couple standing locked in an embrace forms the centrepiece for the St Pancras International station in central London. Entitled The Meeting Place, the sculpture is by Briton Paul Day who admitted, "Some will say it is a chocolate box sculpture".
The Chocolate Box (company)

The Chocolate Box Enterprises is an Australian chocolate maker based in Melbourne. Founded in 1958 in Camberwell by the Jewish Australian Adler family, the Chocolate Box is a family-owned business that sells gourmet chocolates and confectionary. A majority of The Chocolate Box's range is Australian made.
In 2007 it employed 50 staff, which dropped to 38 in 2021, and had a turn over of $5.5 million.
The Chocolate Box was founded by Richard Adler (1917-2011) and Rose Adler (née Guttman; 1924-2019) in 1958. Richard had been born in Uherské Hradiště, and trained as an officer in the Czechoslovak army until the country was occupied by Nazi Germany in 1939. As a Jew, Richard fled to Mandatory Palestine but was arrested in French Lebanon and forced into the French Foreign Legion. As he spoke both Czech and French, Richard served as a translator. After being evacuated to England from Dunkirk, he joined the British army as an engineer. During his time in Britain, he met Rose Guttman, who he married in 1943. Rose was born in Peiskretscham in Germany and was also Jewish. After the Nazis took power, her family left Germany for the United States on the MS St. Louis in 1939. The ship was refused entry to Cuba, the US, and Canada before returning to Europe where her family was accepted into the United Kingdom. During the Holocaust, Richard's parents were killed in Auschwitz.
In 1948, Richard and Rose emigrated to Australia with their daughter Marion. Settling in Melbourne, Richard and Rose bought the Smile Away Chocolates store in Camberwell in 1958, renaming it to The Chocolate Box. The Adlers drew from their European roots to make the business successful and began importing gourmet chocolates such as Baci, Lindt, and Ferrero. In 1963, they were both working full time at the store. The business first expanded in 1977 when they bought the nearby Waltons department store and expanded into other suburbs.
In the 1990s, Richard and Rose retired their role running the business, handing it over to their children Marion Adler-Bishop (born 1945) and Gary Adler (born 1955). Between 2002 and 2009, the business' bookkeeper Sandra Centorame redirected $1.09 million into personal accounts, which resulted in she being sentenced to three years in jail in 2010.
In December 2020, the company was bought by Paul Ryan.
The first store opened in 1958 is located along Burke road in Camberwell, Melbourne. When expanding their business, the Adlers looked for areas with high foot traffic except suburban shopping centres. The Chocolate Box's best performing stores in 2007 were in Southbank and Melbourne Airport. Marion Adler-Bishop said in 2007 that the business' future was in airports, casinos and online. In 2007, online business was growing at 75% a year. As of 2024, the company operates ten stores in Victoria and New South Wales, with store locations listed below: