davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
List of Russian Nobel laureates

The Nobel Prizes are five separate prizes that, according to Alfred Nobel's will of 1895, are awarded to "those who, during the preceding year, have conferred the greatest benefit to Mankind."
This list encompasses laureates of the Nobel Prize who were citizens of the Soviet Union or Russia at the time of receiving the award, or at another time during their life. Of note is that Mikhail Sholokhov is the only citizen of the Soviet Union who received approval from the Soviet government to receive their Nobel Prize in literature. During the Soviet period, all other Nobel Laureates in literature or peace (except Gorbachev) were dissidents or exiles.
Don Republic

The Don Republic (Russian: Донская республика, romanized: Donskaya respublika), later known as the Almighty Don Host (Russian: Всевеликое войско Донское, romanized: Vsevelikoye voysko Donskoye), was an independent self-proclaimed anti-Bolshevik republic formed by the Armed Forces of South Russia on the territory of Don Cossacks against another self-proclaimed Don Soviet Republic. The Don Republic existed during the Russian Civil War after the collapse of the Russian Empire from 1918 to 1920.
In April 1918, after the liberation of Novocherkassk from control of the Don Soviet Republic, a Don Provisional Government was formed under G. P. Ianov. On 11 May, the "circle for the Salvation of the Don" opened, which organized the anti-Bolshevik war. On 16 May, Pyotr Krasnov was elected Ataman. On 17 May, Krasnov presented his "Basic Laws of The All Great Don Host." Its 50 points included the inviolability of private property and abolished all laws promulgated since the abdication of Nicholas II. Krasnov also encouraged nationalism. According to Peter Kenez, "This new preoccupation with the glories of the past allowed the Cossacks to regard the struggle against their enemies as a war of national liberation, not merely one for defending their private interests against their fellow citizens."
The Don Republic claimed the territory of the Don region with the city of Novocherkassk as its capital. Administratively, the Don Republic was divided into ten okrugs, covering an area located in the Rostov and Volgograd Oblasts of RSFSR and in the Lugansk and Donetsk Oblasts of the neighboring Donetsk–Krivoy Rog Soviet Republic.
According to Peter Kenez, "Krasnov named Semenov, one of the army officers, 'governor' of Voronezh province (the part that had been liberated) and Colonel Manakin 'governor' of Saratov province."
The Don Republic ceased to exist after the Don Cossacks, who formed an essential part of the White Army, were defeated by the Red Army in the Russian Civil War. Many of the Russian Cossacks on Don were subjected to the Decossackization in 1919–1921, during the Soviet famine of 1932–33 and because of the repatriation of Cossacks after the Second World War by the United Kingdom to the Soviet Union, resulting in the eventual disappearance of the Don Cossacks' movement of resistance to the Soviet Union.
47°25′00″N 40°06′00″E﻿ / ﻿47.4167°N 40.1°E﻿ / 47.4167; 40.1
Rampage: Capital Punishment

Rampage: Capital Punishment (también conocida como Rampage 2 You End Now) es una película canadiense de 2014 dirigida por Uwe Boll y concebida como secuela a la película de 2009 Rampage. Estrenada el 19 de agosto de 2014 en Estados Unidos.
Bill Williamson vuelve. Después de dos años desaparecido, toma una estación de televisión con todos sus trabajadores para cumplir su plan y difundir sus ideas políticas ante miles de personas.
Al igual que la anterior, obtuvo críticas muy similares de casi la misma puntuación en IMDb (actualmente tiene una puntuación de 6,3 por parte de los usuarios de la página) y en FilmAffinity tiene una puntuación de 5,9.
Se realizó una tercera y última parte de la trilogía de Rampage, llamada Rampage: President Down (anteriormente Rampage 3: No Mercy), la cual fue estrenada en otoño de 2016.
Houston Person

Houston Person (n. Florence, Carolina del Sur, 10 de noviembre de 1934) es un saxofonista tenor estadounidense de jazz.
Aunque estudió piano, aprendió a tocar el saxofón con Aaron Harvey, en la banda de su College (1951). Tocó en un club de Alemania durante su servicio militar, en el que conoció a un gran número de músicos americanos de paso, como Cedar Walton, Don Ellis, Eddie Harris, Don Menza... A su regreso, se instala en Nueva York, donde toca con Johnny Hammond Smith y luego forma su propio trío, con la que incursiona en el jazz modal y en el funky, durante la década de 1960.
Desde 1968 trabaja con Etta Jones, primero esporádicamente y, a partir de 1973, de forma asidua y estable, a la vez que graba de forma frecuente para Prestige. En los años 1980 realiza diversas giras, incluso por Europa, y graba nuevos discos con Bernard Purdie y Ran Blake, para Muse. Entre sus casi 75 discos, se incluyen también trabajos con Charles Brown, Bill Charlap, Charles Earland, Lena Horne, Lou Rawls, Horace Silver, Dakota Staton, Billy Butler, Richard "Groove" Holmes,​ Teddy Edwards y otros.
Su estilo, caluroso, directo, sin afectación y con mucho swing, está influido por Ben Webster, Illinois Jacquet y Gene Ammons, y es uno de los más claros ejemplos de tenor de base rhythm and blues.​
Con The 3B's
Con Gene Ammons
Con Charles Brown
Con Billy Butler
Con Joey DeFrancesco
Con Charles Earland
Con Grant Green
Con Tiny Grimes
Con Peter Hand Big Band
Con Richard "Groove" Holmes
Con Etta Jones
Con Charles Kynard
Con Johnny Lytle
Con Don Patterson
Con Sonny Phillips
Con Bernard Purdie
Con Shirley Scott
Con Janis Siegel
Con Horace Silver
Con Johnny "Hammond" Smith
Con Melvin Sparks
Catupiry

Catupiry es el queso tipo "requeijão" más popular de Brasil. Es originario del estado de Minas Gerais, donde fue creado en 1911, desarrollado por el inmigrante italiano Mario Silvestrini. El nombre proviene de una palabra nativa tupí-guaraní que significa "excelente".
Catupiry es uno de los productos más tradicionales de Brasil y Paraguay . La etiqueta y el envoltorio en forma redondeada recuerda a la "cocina de la abuela" y evoca sentimientos de nostalgia entre los brasileños. Hay 15 millones de consumidores de catupiry en Brasil, que rápidamente reconocen el mismo diseño gráfico y colores de principios del siglo XX, los elementos decorativos y el estilo que recuerda al movimiento art déco.
Catupiry es un queso suave que puede untarse sobre tostadas y crackers o usarse en cocina. Debido a su bajo nivel de acidez, el catupiry se ha convertido en ingrediente esencial de innumerables platos. Un gran número de recetas de pasta, pescado y pollo usan este queso en Brasil. La expresión ao Catupiry (al catupiry) se usa ampliamente y se refiere a comidas donde es un ingrediente importante como en los ingredientes de la pizza o tentempiés como rellenos de coxinhas, pasteles y chipás. En el estado de Río de Janeiro, catupiry se toma a menudo como postre combinado con paté de guayaba.
En Paraguay, es un ingrediente muy frecuente en la gastronomía local. Se usa sobre todo en la pizza, se combina con pollo, carnes, como combinación de relleno para las empanadas, tartas saladas, untado en panes y diversidad de platos. Existen varias marcas lácteas de industria paraguaya que lo fabrican, debido a la alta demanda.
En los Estados Unidos, se puede encontrar catupiry en tiendas étnicas brasileñas y en restaurantes de Florida, California, Nueva York y Massachusetts, aunque es difícil de encontrar.
Chip y Dale

Chip y Chop (Chip y Dale en Latinoamérica; También escrito en inglés como Chip 'n Dale) son un dúo de personajes de dibujos animados de producciones y medios de The Walt Disney Company creados en 1943. Como ardillas antropomórficas, sus nombres son un juego de palabras con el nombre del ebanista y diseñador de muebles del siglo XVIII, Thomas Chippendale. Esto fue sugerido por Bill "Tex" Henson, un artista de la historia en el estudio.
Los personajes se introdujeron por primera vez en el corto de Pluto de 1943, Private Pluto, dirigido por Clyde Geronimi, en el que luchan con Pluto sobre si pueden almacenar sus nueces en un cañón de base militar. Tres años más tarde, el director Jack Hannah decidió utilizarlos como coprotagonistas en los cortos del Pato Donald. Hannah dijo:
De los dos, se retrata a Chip como seguro, concentrado y con una mente para esquemas lógicos. Dale, por el contrario, es más relajado, tonto e impulsivo, y tiene un sentido del humor muy fuerte. Originalmente, los dos tenían una apariencia muy similar, pero como una forma de distinguirlos, se introdujeron algunas diferencias: Chip tiene una nariz pequeña y negra y dos dientes que sobresalen centrados, mientras que Dale tiene una nariz grande de color rojo oscuro y un espacio prominente entre sus dientes de conejo. Chip también se representa con el pelo liso en la parte superior de la cabeza, mientras que el de Dale tiende a estar despeinado.
En la mayoría de los dibujos animados, se enfrentan con Pluto o el Pato Donald, que actúan como rivales del dúo de ardillas. Se les dio su propia serie en la década de 1950, pero solo resultaron tres dibujos animados con su nombre: Chicken in the Rough (1951), Two Chips and a Miss (1952) y The Lone Chipmunks (1954). El dúo fue nominado al Premio de la Academia al Mejor Cortometraje de Animación, tres veces en cuatro años: en 1946 por Squatter's Rights, en 1947 por Chip an' Dale y en 1949 por Toy Tinkers. En la década de 1980, se convirtieron en los personajes principales de una serie de televisión de media hora, Chip 'n Dale: Rescue Rangers, en la que tienen aventuras como líderes de una agencia de detectives.
Debido a su popularidad, las ardillas llegaron a protagonizar tres cortometrajes en solitario. Al igual que los cortometrajes de otros personajes de Disney, las caricaturas comenzaban con un estallido estelar con un primer plano de las caras de Chip y Dale, seguido por el título "A Walt Disney Chip 'n' Dale" o "Walt Disney Presents Chip 'n' Dale".
Lista țărilor în funcție de altitudinea medie

Lista țărilor în funcție de altitudinea medie este o listă a țărilor și teritoriilor lumii în funcție de altitudinea medie și extremele de altitudine (punctul de altitudine maximă și punctul de altitudine minimă), în principal pe baza datelor publicate de Agenția Centrală de Informații. Lista include state suverane și teritorii dependente autonome bazate pe standardul ISO 3166-1 al Organizației Internaționale de Standardizare, precum și, în afara clasamentului, state nerecunoscute oficial, teritorii aflate în administrarea unui stat sau aflate în dispută, în special insulare.
Sortarea este alfabetică după codul țării, conform ISO 3166-1 alpha-3.
Muzeul de Etnografie și Artă Populară din Orăștie

Muzeul de Etnografie și Artă Populară este un muzeu județean din Orăștie, amplasat în Piața Aurel Vlaicu nr. 1. Muzeul ființează într-un edificiu datând din prima jumătate a secolul al XX-lea și valorifică expozițional colecții de istorie: unelte, tezaure monetare, fotografii, albume, obiecte diferite, toate vorbind de istoria ținuturilor Munților Orăștiei; etnografie: unelte, instalații, ceramică, îmbrăcăminte, icoane pe lemn și sticlă, piese care ilustrează diverse obiceiuri.
Clădirea muzeului este declarată monument istoric, având codul HD-II-a-D-03375.11. Muzeul ființează într-un edificiu datând din prima jumătate a secolului al XX-lea.
Casa-muzeu „Pușkin” din Chișinău

Casa-muzeu „Aleksandr Pușkin” este un muzeu și monument de arhitectură de valoare națională, inclus în Registrul de monumente de istorie și cultură a municipiului Chișinău.
Edificiul este cel în care faimosul poet rus Aleksandr Pușkin a locuit timp de două luni, după ce sosise în capitala Basarabiei țariste pe 21 septembrie 1820. Casa, care la moment aparținea generalului Inzov (anterior aparținuse negustorului Naumov, care la rândul său a cumpărat-o de la bunicul astronomului Nicolae Donici), a obținut statut de muzeu la 10 februarie 1948. În total, Pușkin a petrecut trei ani (perioada 1820–23) pe teritoriul guberniei, după ce anterior fusese exilat aici de către administrația țaristă.
Casa-muzeu „Șciusev” din Chișinău

Casa-muzeu „Alexei Șciusev” este un muzeu, și totodată, un monument de arhitectură și istorie de însemnătate națională, introdus în Registrul monumentelor de istorie și cultură a municipiului Chișinău. Edificiul este casa (ridicată în 1851–53) în care s-a născut și a locuit timp de 24 de ani (perioada anilor 1873–1897), arhitectul și istoricul Alexei Șciusev, care printre altele a proiectat și Mausoleul lui Lenin. În 1947, până la fondarea casei-muzeu, aici a fost deschis un muzeu de arhitectură.
În muzeu sunt păstrate lucrurile personale, fotografiile și documentele arhitectului. Exponate de muzeu sunt, de asemenea, mărturiile vieții și activității unui alt arhitect basarabean, Alexandru Bernardazzi. Piesele muzeului sunt aranjate în cele cinci încăperi ale casei. O sală aparte este dedicată lucrărilor artistice rămase și donate de arhitect în 1947.
O vizită la muzeu costă cinci lei pentru elevi și 10 lei pentru adulți.
Muzeul de Artă Vizuală din Galați

Muzeul de Artă Vizuală este un muzeu județean din Galați, înființat în anul 1967 cu denumirea Muzeul de Artă. În decursul timpului, muzeul s-a specializat pe artă contemporană românească, astfel că, din anul 1990, a primit noua denumire.
Muzeul are importante colecții de pictură, sculptură, grafică, artă decorativă (tapiserie, ceramică, sticlă). Printre exponate se găsesc o serie de piese renumite din secolul al XIX-lea (Aman, Rosenthal, Grigorescu) și din perioada interbelică (Victor Brauner, Theodor Pallady, Petrașcu, Tonitza etc.). Cea mai mare parte a patrimoniului este formată din piese de artă contemporană românească realizate în special între 1967 - 2000 (Horia Bernea, I. Gheorghiu, I. Sălișteanu, Marin Gherasim, Ana Lupaș, Gheorghe Apostu, Ion Țuculescu, Corneliu Baba etc.)
La înființare, muzeul a fost găzduit de Palatul Episcopal, o clădire monument istoric construită între anii 1898 - 1900 și inaugurată în anul 1906. De curând, clădirea a fost retrocedată Episcopiei pentru un muzeu de artă religioasă, iar Muzeul de Artă Vizuală s-a mutat într-un nou sediu.
Galeria de Artă Naivă din Pitești

Galeria de Artă Naivă din Pitești este un muzeu județean din Pitești, amplasat în Str. Armand Călinescu nr. 44 (corpul C). A fost primul muzeu de artă naivă din țară, Piteștiul fiind considerat de peste 30 de ani o adevarată capitală a artei naive românești. Sunt expuse lucrări de pictură, sculptură și grafică naivă, semnate de maeștri consacrați ai genului, cum ar fi: Gheorghe Babet, Gheorghe Boanca, Costel Bogatu, Anca Bota, Valentin Bota, Mihai Dascalu, Costel Iftinchi, Ion Maric, Petru Mihuț, Ghiță Mitrachita, Ion Negru, Ion Nicodim, Emil Pavelescu, Catinca Popescu, Gheorghe Radu, Calistrat Robu, Gheorghe Doja, Mihai Vintila etc.
Muzeul Național de Etnografie și Istorie Naturală din Chișinău

Muzeul Național de Etnografie și Istorie Naturală este un muzeu din municipiul Chișinău, situat pe str. Mihail Kogălniceanu, 82. A fost creat în octombrie 1889 în baza colecției exponatelor primei expoziției agrare din Basarabia, organizată sub inițiativa baronului A. Stuart.
Edificiul muzeului (oficial – „Clădirea Muzeului Național de Etnografie și Istorie Naturală, fost Muzeu zoo-agricol și a meșteșugurilor populare”) este un monument de arhitectură de însemnătate națională, introdus în Registrul monumentelor de istorie și cultură a municipiului.
Pe parcursul anilor, muzeul a avut mai multe denumiri:
Funcția de director general al MNEIN este ocupată de Petru Vicol. Varvara Buzilă este secretar științific al instituției.
În spatele muzeului este amenajată o grădină, monument de arhitectură peisagistică.
Muzeul de Etnografie și Folclor din Cracovia

Muzeul de Etnografie și Folclor din Cracovia (în poloneză Muzeum Etnograficzne im. Seweryna Udzieli w Krakowie), Polonia, este un muzeu creat în 1902 în asociere cu expoziția de artă populară a etnografului polonez Seweryn Udziela, care mai târziu a deenit și directorul muzeului.
Muzeul de Etnografie din Botoșani

Muzeul de Etnografie este un muzeu județean din Botoșani, amplasat în Bulevardul Mihai Eminescu, 50. Muzeul se află în clădirea monument istoric Casa Ventura, unde a fost mutat pentru a putea fi consolidată fosta locație Casa Manolache Iorga.
În cadrul patrimoniului muzeal botoșănean, colecția etnografică ocupă un loc de suflet, sufletul civilizației sătești. Primele achiziții pentru un viitor muzeu etnografic au început din anii 1957-1958. Mai târziu, în anul 1967, inventarul s-a îmbogățit cu donația făcută de preotul Dumitru Grigoraș de la Orașeni-Deal, cuprinzând 70 de piese. Până în anul 1983 numărul de piese a ajuns la 773. Între anii 1989-2007 piesele etnografice reprezentând arhitectura populară, ocupațiile zonei, meșteșugurile, ceramica, piesele de mobilier, țesăturile, portul popular, accesoriile pentru obiceiurile de Crăciun și Anul Nou, ouăle decorate, au fost integrate în expoziția permanentă, adăpostită într-o clădire de sec. XVIII " CASA MANOLACHE IORGA" (străbunicul istoricului Nicolae Iorga) și între anii 1902-1947 locuința SAINT-GEORGES (arhitectul șef al orașului Botoșani).
Pe lângă piesele reprezentând cultura populară a zonei Botoșani, inventarul cuprinde și un număr de 1146 de piese (ceramică, port popular, ștergare, desagi și traiste din alte zone etnografice ale României) - colecția Maria și Nicolae Zahacinschi.
În anul 2008 inventarul numără în total 3428 piese. Valoarea pieselor este dată de vechimea lor (unele din ele fiind și datate cu anii 1819, 1826, 1853, 1878, 1903, 1904 - obiecte de cult, piese de mobilier, țesături, ceramică), de motivele decorative cu simboluri specifice zonei și de cromatică. Patrimoniul etnografic a fost continuu valorificat nu numai prin expoziția permanentă (până la retrocedarea clădirii), dar și prin multe expoziții temporare de succes care sunt și în continuare deschise în diferite locații potrivite pentru un patrimoniu muzeal și chiar cu o expoziție la Cernăuți (Ucraina).
Clădirea muzeului este declarată monument istoric, având codul BT-II-m-B-01933.
List of karst areas

Karst topography is a geological formation shaped by the dissolution of a layer or layers of soluble bedrock, usually carbonate rock such as limestone or dolomite, but also in gypsum. It has also been documented for weathering-resistant rocks, such as quartzite, given the right conditions. This is an incomplete list of the major karst landscape areas of the world.
Yana Caves -Karnatka (Uttar Kanada District)
Karst poljes (Bosnian/Croatian/Serbian: kraška polja)
Alaska
Arizona
Florida
Illinois
Indiana
Kentucky
Michigan
Missouri, Arkansas
Nevada
New Mexico
Oklahoma
Oregon
South Dakota
Tennessee
Texas
Utah
Virginia
West Virginia
Wisconsin, Minnesota, Iowa, Illinois
Quisling (TV-serie)

Quisling er en norsk historisk dramaserie regissert av Erik Poppe. Serien er basert på omfattende research og presten Peder Olsens dagbøker, som dokumenterer hans tid som Quislings sjelesørger under hans siste dager i fengsel. Serien, som består av fem episoder, skildrer Vidkun Quislings siste tid før henrettelsen, etter andre verdenskrig, hvor han konfronteres med sine handlinger som leder for det nazistiske Nasjonal Samling.
Serien tar opp moralske og teologiske temaer som synd, anger og tilgivelse, og har et sterkt kristent fokus. Den utforsker Quislings indre kamp, hans forhold til presten Peder Olsen (spilt av Anders Danielsen Lie), og hans kone Maria (Lisa Carlehed), som kjemper for å bevare hans ettermæle. Serien belyser Quislings indre konflikt med sin egen ideologi og spør om han virkelig angrer på sine handlinger. Quisling er en utvidelse av filmen Quislings siste dager og har fått positiv respons for sine sterke skuespillerprestasjoner og dyptgående behandling av et mørkt kapittel i norsk historie.
Serien er produsert av Paradox for TV 2, med manus skrevet av Anna Bache-Wiig og Siv Rajendram Eliassen. Serien er en del av et større prosjekt som også inkluderer filmen Quislings siste dager.
Serien tar opp spørsmål om moral, forsoning og de psykologiske utfordringene ved å møte fortiden, og har blitt rost for sin aktuelle tematikk i en tid med økende anti-demokratiske tendenser globalt.
Norges forsvarsminister

Norges forsvarsminister er medlem av Norges regjering og sjef for Forsvarsdepartementet. Forsvarsministerens offisielle tittel er, som de øvrige regjeringsmedlemmene, statsråd, til forskjell fra statsministeren og utenriksministeren, som tituleres minister.
Departement for Krigsadministrasjonen ble opprettet den 30. november 1814. Etter kort tid ble dette den 31. mars 1815 delt i to: Armédepartementet og Marinedepartementet. De to departementene ble igjen samlet i Forsvarsdepartementet den 3. august 1885. Johan Sverdrup ble dermed Norges første forsvarsminister, samtidig som han var statsminister. Eldbjørg Løwer (V) ble i 1999 Norges første kvinnelige forsvarsminister og også den første kvinnelige forsvarsminister i et NATO-land.
Norge har hatt 55 forsvarsministre siden embetet ble opprettet i 1885. 11 av disse har hatt stillingen i 16 perioder: 7 i to perioder og 4 i tre perioder. I denne listen har de ikke unike nummer, men er nummerert etter statsrådsskifter. Listen omfatter derfor 70 statsrådsperioder. Tallene omfatter ikke departementets ledelse under den tyske okkupasjonen av Norge 1940–45.
For krigsperioden 1940–45 viser tabellen de forsvarsministrene som fungerte i den norske eksilregjeringen i London. Det var også en administrasjon i det okkuperte Norge.
Vidkun Quisling utropte umiddelbart etter den tyske innmarsjen 9. april 1940 seg selv til regjeringssjef og utnevnte en regjering som utgikk fra Nasjonal Samling. I denne var Ragnvald Hvoslef forsvarsminister. Regjeringen kom aldri i funksjon, og 15. april ble et nyetablert administrasjonsråd oppnevnt av Høyesterett i samråd med den tyske minister i Oslo, Curt Bräuer. Rådet var ledet av fylkesmann Ingolf Elster Christensen (1872–1943), og han var også var sjef for Forsvarsdepartementet.
24. april ble Josef Terboven utnevnt til «rikskommissær for de besatte norske områder». Han igangsatte reorganiseringen av statsarbeidet, og i en tale 25. september («Nyordningen i Norge») ble det oppnevnt konstituerte statsråder. Forsvarsminister ble Albert Viljam Hagelin (1881–1946).
1. februar 1942 ble så Quisling utnevnt til ministerpresident, og ny regjering ble utpekt. I denne var Alf Larsen Whist (1880–1962) forsvarsminister.
Manglerud

Manglerud er en drabantby i bydelen Østensjø sørøst i Oslo. Navnet kommer av norrønt Magnarud som kan komme fra mannsnavnet Magni, og da bety gården Magni ryddet, eller Mgna i betydningen stor, altså den store rydningen, store gården. Kjent fra middelalderen, klostergods under cistercienserne på Hovedøya og lagt under kongen som krongods etter reformasjonen. Solgt til flere eiere i tiden 1663–1754 da gårdbrukeren Hans Henrik Manglerud overtok gården. Gården hadde da husmannsplassene Rognerud og Mangelberg. På Manglerud bor det omkring 21 000 mennesker.
Senere ble Manglerud gård delt i tre gårder; Lille Manglerud ble fradelt i 1852 og lå i dagens kryss Plogveien/Emil Korsmos vei mot Johan Hirsch' vei, kjøpt av kommunen og revet i 1919; Nordre Manglerud, fradelt i 1832, kjøpt av kommunen i 1919 og hovedhuset er bevart, adresse Manglebergvn. 4; og Søndre Manglerud, i dag Manglerud Eldresenter.
Minnet om det rike jordbrukslandet er bevart gjennom veinavn som for en stor del er tilknyttet landbruks og -redskaper; Plogveien, Havreveien, Våronnveien, Beiteveien o.a. Den første utbyggingen av Manglerud begynte i årene 1949 - 1953 på jordene til Lille Manglerud Gård, der hvor dagens Manglerudvei begynner ved Svartdalsveien og videre oppover mot Høyenhall. Stor boligutbygging i tiden 1952–1963 med totalt 3200 leiligheter, vesentlig i varierende blokkbebyggelse og en del rekkehus. De fleste boliger er borettslag og tilknyttet OBOS.
Forstadsbane (trikk) fra 1957 (Lambertseterbanen) til T-banen åpnet i 1967.. I dag betjenes Manglerud stasjon av T-banens linje 1 og 4.Manglerud kirke ble innviet i 1963 og Manglerud senter i 1966, ombygget flere ganger, senest tidlig i 2010. På Manglerud finner man også Marius Müllers plass.
Det lokale ishockeylaget heter Manglerud/Star.
Historisk kilde

En historisk kilde er opphav til kunnskap eller informasjon. Det kan dreie seg om en person som har kunnskap om et saksfelt eller en bok om et tema. Det sondres gjerne mellom kilden (avsenderen) og kildematerialet (det som formidles som for eksempel muntlige utsagn, dokumenter eller digitalt materiale).
Et utsagn om fortiden må støttes av en referanse til historiske kilder for å ha troverdighet. Historiske kilder brukes av historikere som bevis for deres ideer og tolkninger.
Det sondres vanligvis mellom primærkilder, sekundærkilder og tertiærkilder. Primærkilder er det originale materialet, som dokumenter, brev og bilder. De er fra det aktuelle tidspunktet og kan omfatte førstehåndsfortellinger om den aktuelle hendelsen. Sekundærkilder er tolkninger av primærkildene, for eksempel historikerens fremstillinger. Som tertiærkilder regnes sammenfatninger av sekundærkilder. Det kan dreie seg om leksika, encyklopedier og andre oppslagsverker.
Multinational Force and Observers Medal

The Multinational Force and Observers Medal er en medalje som siden 1982 tildeles for tjeneste i Multinational Force and Observers (MFO) i Sinai. Den flernasjonale styrken, som også har hatt norsk tjenestegjørende personell, ble etablert etter Camp David-avtalen i 1979. Medaljen tildeles militært eller sivilt personell, som har tjenestegjort i MFO i minst seks måneder. Den er godkjente av Forsvaret for bruk på norsk militæruniform.
Medaljen er i bronse og har en diameter på 30 mm. Forsiden prydes av MFOs emblem, en stilisert due med en olivenkvist i nebbet, omgitt av omskriften «MULTINATIONAL FORCE & OBSERVERS». Baksiden har innskriften «UNITED / IN / SERVICE / OF / PEACE» fordelt over fem linjer. Medaljen er identisk for militært og sivilt personell, men medaljen er utstyrt med bånd i forskjellig mønster. For militært personell er medaljen opphengt i et oransje bånd med grønnkantet hvit midtstripe, mens båndet er grønt, hvitt og grønt med smale oransje kantstriper for sivile.
Medaljen tildeles personell som har tjenestegjort i MFO-styrken. Kvalifiserende tjenestetid var opprinnelig satt til 90 dager, men ble i 1985 økt til seks måneder (170 dager). Den kan tildeles for kortere tjenestetid dersom dette er kontraktsfestet, eller kommer som følge av sykdom, skade eller død. Ytterligere tjenesteperioder utover de opprinnelige seks måneder, indikeres ved tall påsatt båndet.
Uniform

En uniform er et antrekk som er standardisert for å skape ensartethet, fellesskap og identifikasjon for en organisasjon eller gruppe. En uniform har ofte elementer som viser bærerens rang og/eller funksjon i fellesskapet.
Militære og sivile uniformer vil kunne forsterke lagfølelse og samhold, formidle tydelige roller, oppgaver og maktposisjoner, nøytralisere det personlige hos enkeltindividet og fremme disiplin og orden. De kan inngi respekt, både i form av tillit, trygghet og beundring, men også underdanighet og frykt, både hos brukere og omgivelser.
Yrkesgrupper som ofte bærer uniform, er militære, politi, vektere, brannkorps og skipsmannskap. Det gjelder også helsepersonell og flere andre yrker. Tilsvarende vil deltakere i lagidretter uniformere seg likt og i samme farger for tydelig å markere sidetilhørighet under kampene. Andre eksempler er ulike typer embetsdrakter, musikkorps, tjenerskap og servitører, såvel som visse fabrikkarbeidere og fanger. Også skoleuniform er vanlig mange steder i verden.
Sjømilitære Samfunds medalje for besvarelse av prisoppgave

Sjømilitære Samfunds medalje for besvarelse av prisoppgave er en norsk utmerkelse innstiftet av Sjømilitære Samfund i 1890. Medaljen med pengepremie følger som belønning for besvarelse av den prisoppgave Sjømilitære Samfund utlyser. Medaljen er godkjente av Forsvaret for bruk på norsk militæruniform.
Sjømilitære Samfunds medalje for besvarelse av prisoppgave er utført i gull eller sølv. På forsiden har medaljen motiv med Norges riksvåpen med krone satt over et arrangement av korslagte flagg, anker, tauverk og forskjellige våpen. Etter unionsoppløsningen i 1905 fikk medaljen ny utforming med Norges nye riksvåpen. Innskriften «GLORIA CORONAT OPUS» (æren kroner verket) er plassert i en bue øverst på medaljens forside. Baksiden har en krans av eikeløv og grankvister. Inne i kransen står innskriften «SJØMILITÆRE / SAMFUNDS / PRISOPGAVE» fordelt over tre linjer. Utformingen tilsvarer Sjømilitære Samfunds fortjenstmedalje, bortsett fra at innskriftene er plassert på motsatte sider. Medaljen er opphengt i et blått bånd med kantstriper i gull.
Medaljen er utført av myntgravør Ivar Throndsen.
Besvarelse av Sjømilitære Samfunds prisoppgave kan belønnes med gullmedalje, sølvmedalje eller hederlig omtale. Sjømilitære Samfunds medalje for besvarelse av prisoppgave tildeles svært sjeldent. Gullmedaljen er siden 1996 tildelt én gang, sølvmedaljen fem ganger.
Norges Svømmeforbunds «Den store havhesten»

Norges Svømmeforbunds «Den store havhesten» er et ferdighetsmerke for svømming og aktiviteter i vann. Store Havhesten utdeles i tre grader: Bronse, sølv og gull, der 5. gangs gull gir statuett. I militæret gir 5. gangs gullmedalje. Man kan bare ta ett merke pr. år. Store Havhesten er ikke tillatt på militæruniform.
Livredningsprøven er obligatorisk uansett hvilket merke man tar, men teller ikke med ved poengberegningen.
Poengberegningen omfatter ni øvelser og det må oppnås poeng i minst åtte av dem.
For basseng med grunnere dybde enn angitt i tabell, kan man alternativt gjennomføre dykk ved bruk at tre ringer e.l objekter som legges ved langsiden av bassenget, på bunnen. To objekt på motsatt side av hvor kandidaten starter fra, én ved startsiden. Vedkommende stuper så ut, svømmer under vann til motsatt side og henter opp ett objekt. Deretter svømmer kandidaten til siden vedkommede startet fra, henter opp objektet og så tilbake til motsatt side for utgangspunktet og henter opp siste objekt. Dette iht Svømmeforbundets krav.
I tillegg skal livredningsprøve gjennomføres.
Den lille havhesten er et ferdighetsmerke som kan tas av barn helt ned i 11-årsalderen. Dette merket har egne krav, 100 m på 2 min 40 sek.
Ferdinand I av Østerrike

Ferdinand I (født 19. april 1793, død 29. juni 1875) var keiser av Østerrike og konge av Ungarn og Böhmen fra 1835 til 1848.
Han etterfulgte sin far Frans II av Det tysk-romerske rike (1768–1835) som keiser og konge. Han valgte å abdisere etter en rekke opprør i 1848. Han var også konge av Lombardia-Venetia.
Ferdinand var hemmet av daglige anfall på grunn av epilepsi, hadde vannhode og talevanskeligheter. Nandl der Trottel (Nanderltrotterl, «tullingen Ferdinand») ble derfor av mange regnet som uskikket som monark. Greve Klemens von Metternich (1773–1859) fastholdt likevel at Frans II skulle tviholde på en dynastisk arverekkefølge; fire ekteskap hadde gitt keiseren 20 barn, og det måtte bli den eldste sønnen som skulle overta. Metternich var østerriksk utenriskminister 1809–1848 og hadde ryddet opp i Europas politiske forholdunder Wienerkongressen etter Napoleonskrigene og fremmet Den hellige allianse mellom de gamle monarkiene i Østerrike, Russland og Preussen.
Da Ferdinand den første ble konge og keiser etter farens død 2. mars 1835, ble det opprettet et hemmelig råd, die Geheime Staatskonferenz, som skulle hjelpe ham med oppgavene. Rådet besto av den nye keiserens bror, onkel, den konservative og reaksjonære Metternich og den moderat liberale Franz Anton von Kolowrat-Liebsteinsky (1778–1861). Metternich fikk dermed en svak og ettergivende regent han selv kunne påvirke, og keiseren fikk tilnavnet Ferdinand der Gütige, «Ferdinand den godmodige».
Etter nasjonalistiske og liberalistiske uroligheter i mars 1848, ble regjeringen avsatt, og mens Metternich flyktet til England, overtok Kolowrat en kort periode som Østerrikes første ministerpresident. Keiseren godkjente visse forfatningsendringer, men abdiserte snart og overlot tronen til nevøen, brorens sønn Franz Josef Karl. Frans Josef I av Østerrike-Ungarn var bare 18 år da han overtok som keiser og ble sittende i 68 år fram til han døde i 1916. For øvrig var det Franz Josefs nevø, erkehertugen Franz Ferdinand, som ble skutt i Sarajevo, en hendelse som førte til første verdenskrig i 1914.
Kornhaug

Kornhaug fra 1892 er en av Norges første privatboliger i fullt utviklet dragestil. Den staselige villaen ligger i Follebu i Gausdal kommune, og ble fredet av Riksantikvaren 16. juni 2014. Arkitekten var Holm Hansen Munthe (1848–98). Oppdraget var finansiert av Thomas Heftye og oppført for hans datter Ingeborg Marie og svigersønnen Fritz Hansen. Hansen var da lærer ved teologen Christopher Bruuns Vonheim folkehøyskole.
Etter Ingeborg Marie Heftye Hansens død ble den store bygningen i 1896 omgjort til sanatorium for tuberkulosepasienter. Sanatoriet var i drift fram til 1970. I 1981 ble det opprettet en stiftelse for bevaring, og nå er Kornhaug igjen en privat bolig.
Dragestilen i norsk arkitektur var inspirert av dyreornamentikken i vikingtiden og middelalderens stavkirker. Den var del av nasjonalromantikken og ble ofte brukt til hoteller og villaer. Kjennetegn er synlig laftede tømmervegger, bratte tak, store takskjegg, utskjæringer i tre og dekorative dragemotiver. Holm Munthe var sentral i dragestilens gjennombrudd rundt 1880, med bygg som Frognerseteren_restaurant og Holmenkollen turisthotell. Rundt 1900 ble stilen blandet med art nouveau.
White Uniform Contrast

White Uniform Contrast, stilisert [White Uniform] Contrast er en EP med Josephine, utgitt i 2006. Marthe Valle var gjestevokalist på «Quell».
EP-en ble sluppet med konsert på Blæst 4. april 2006.
Trønder-Avisa ga terningkast 5 for god variasjon og «antydninger til storhet», i tråd med forbildene som måtte være U2 og Kent. Særlig var «Thousand Moments» en «vakker, mektig rocksang med et fantastisk regreng hvor vokalist Eirik Macnails gudbenådede stemme gir frysninger langs hele ryggen». Adresseavisen ga terningkast 4. Det som trakk opp var «svært gode forsøk» på å mestre sin sjanger, «gode tendenser i melodi og oppbygning» og «svært helhjertet» forsøk på god produksjon. Josephine nådde imidlertid ikke helt opp på noen av områdene. «Å satse høyt har sine fordeler og ulemper; det er lett å bli imponert over Josephine, samtidig er det lett å høre ta de ikke er helt der ennå».
Det ble en treer i Musikkavisen Backstage, hvor anmelderen etterlyste mer rock og trykk. «Melankolien får råde, og det liker vi ikke». Anmelderen verdsatte «egenart og det å ta sjansen på musikalske utfordringer», men savnet «litt mer action og trøkk i låtene». I Universitas het det at EP-en først og fremst besto av «godt musikalsk håndverk» og at musikken var litt satt. «De fire sangene på [White Uniform] Contrast EP er store, grandiose og fulle av akk så kalkulerte partier egnet til allsang og takt-klapping. Tekster om evige tema, mann og kvinne. Det er rent, det er proft, det er rutinert, det er håndverk».
The Shriek of Araby

The Shriek of Araby er en amerikansk stumfilm fra 1923 regissert av F. Richard Jones.
Utenfor Palace Theatre (en kino som viser en oppsetning av "Sheiken") sitter en mann på en hest, og etterligner Rudolph Valentino. To unge kvinner ser drømmende på ham. Sjefen til Ben, en ansatt ved kinoen, gir ham løpesedler som han skal dele ut som promoterer filmen. Men Ben bruker for mye tid sammen med de unge kvinnene, og blir derfor irettesatt av sjefen som også bestemmer seg for at han er lei av å betale mannen på hesten - og ber ham derfor reise tilbake til Arabia. Sjefen ber deretter Ben om å ta på seg denne arabiske uniformen etter pausen. Vi hopper til et lite skip som heter «SS Barnacle» på et stort hav. Ben klager til kapteinen at han egentlig ikke ønsket å være med på skipet. En ung kvinnelig kunstner er også med, og hun skisserer Mohamet - en mann i arabisk drakt. Ben beundrer arbeidet hennes. De to mennene ender opp med å slåss etter at Ben flørter med den unge kvinnen og kaller mannen en "kamel-jockey"
De bytter klær og Ben blir kastet over bord, heldigvis med en kano kastet etter ham. Han ror til nærmeste strand. Men når han ligger under en palme på stranden og en struts dukker opp rir han av gårde på strutsen. Han faller av, og fire ryttere dukker opp. Han blir ført til leiren deres for å møte sjefen deres - som viser seg å være Mohamet fra skipet. Han ber bøddelen sin Ali om å halshugge Ben. Akkurat i det øyeblikk dukker det opp en annen sjeik kalt "prinsen" ved telt-åpningen (den opprinnelige mannen på hesten fra begynnelsen av historien) og forteller at Ben er hans ærede gjest. Ben blir deretter plassert på en trone, og menneskene som tidligere angrep ham bukker nå for ham. Ben skal regjere mens prinsen er i Bagdad. Han blir umiddelbart kledd som en arabisk prins. En tryllekunstner, Presto, kommer og sier at han kan gjøre Ben til en velstående sultan. Ben opplever deretter en rekke eventyr, før han endelig våkner igjen tilbake ved teateret - og det viser seg at han hadde sovnet på hesten og dagdrømte om at han spiller Valentinos rolle.
Quisling: The Final Days

Quisling: The Final Days (Norwegian: Quislings siste dager) is a 2024 Norwegian biographical historical drama film directed by Erik Poppe. Starring Gard B. Eidsvold [no], it follows the final days of Vidkun Quisling before his execution in October 1945. It premiered at the Norwegian International Film Festival on 18 August 2024.
As a result of the legal purge, Vidkun Quisling is sentenced to death for his collaboration with Nazi Germany during their occupation of Norway. He is held in Akershus Prison as he awaits execution.
The film was announced in 2021. That year, the film received 18 million kroner ($1.7 million) in production subsidies from the Norwegian Film Institute. Gard B. Eidsvold and Anders Danielsen Lie joined the cast in September 2022. The actors spent 10 weeks in rehearsals for the film.
Promotional stills from the film were released in December 2023. The film premiered at the Norwegian International Film Festival on 18 August 2024. It had its international premiere at the Toronto International Film Festival on 8 September 2024.
Alissa Simon of Variety called the film a "superb historical drama about the far-right's threat to democracy" and "perhaps the strongest work yet from veteran Norwegian helmer Erik Poppe".
Hirden

Hirden (the hird) was a uniformed paramilitary organisation during the occupation of Norway by Nazi Germany, modelled the same way as the German Sturmabteilungen.
Vidkun Quisling's fascist party Nasjonal Samling frequently used words and symbols from the old Norse Viking era. During the Second World War, membership was compulsory for all Nasjonal Samling members. In total, about 8,500 Norwegians were members of Hirden during the war. The organisation was dissolved after the liberation, and many of its former members were prosecuted and convicted for treason and collaboration.
During the German occupation Hirden got a more military slant. The intention was that it should form the nucleus of a future Norwegian Nazi army, and a "hirdmarine" (Hirden navy) and a "Hirdens flykorps"(Hirden's air force corps) were created in 1942 in addition to the real Hirden, Rikshirden. However, many Hirden members volunteered to Norwegian military units in the war on Nazi German side or served as guards in the various prison camps. Hirden had a broad mandate to conduct operations against dissidents, independent of all police authorities, many of which included the use of violence.
A 2014 Dagsavisen article said that "8 of 10" prisoners "died in the prison camps where Hirden performed guard duty under the leadership of SS".
Jonas Lie (government minister)

Jonas Lie (31 December 1899 – 11 May 1945) was a Norwegian councilor of state in the Nasjonal Samling government of Vidkun Quisling in 1940, then acting councilor of state 1940–1941, and Minister of Police between 1941 and 1945 in the new Quisling government. Lie was the grandson of the novelist Jonas Lie and the son of the writer Erik Lie.
Raised in a family with close ties to Germany, Lie was a war correspondent on the Western front and Eastern front during World War I. He was a successful police officer in the 1930s. He was the police officer charged with accompanying Leon Trotsky on a freighter from Norway to Mexico. His political convictions may have been influenced by his uncle Nils Kjær, who was an ardent antisemite.
It is possible that Lie was introduced to Heinrich Himmler as early as 1935. They maintained a close personal relationship during the entire Nazi era. Lie became a rival of Vidkun Quisling's during the occupation of Norway.
Despite his later collaborationist stance, Lie took part in the defense of Norway after the German invasion of Norway, fighting at Folldal. After suffering an injury to his foot, Lie was captured by the Germans and briefly held prisoner.
Lie became one of the first Norwegian SS volunteers when he served for a brief period of time during the Balkans Campaign of 1940 as a war correspondent in Leibstandarte Adolf Hitler together with Minister of Justice Sverre Riisnæs. He later led the 1st Police Company of the Norwegian Legion of the Waffen-SS on the Leningrad Front in 1942–43.
Lie was also the official leader of the Germanic-SS in Norway. This organisation, first known as Norges SS (founded 1941) and Germanske SS Norge (re-founded 1942) was a Norwegian equivalent to the German Allgemeine-SS.
In late 1944, after pressure from Josef Terboven, Quisling appointed the Ministers Jonas Lie and Johan Andreas Lippestad as 1st and 2nd County Governors of Finnmark county in the extreme north of Norway. Lie, Lippestand and others went to Kirkenes in mid-October 1944 to order an evacuation of the civil population in order to assist the German plans for a scorched earth policy in the face of the Soviet forces who were about to push German forces back into Norway.
He died at Skallum on 11 May 1945, just before being arrested. The cause of death is unknown, as the autopsy was unable to find any evidence of suicide. It was widely believed a combination of stress, a large consumption of alcohol and lack of sleep was the cause of his death. It is also a fact that he had a heart condition, was a chain-smoker and had several other health problems.
In the tradition of his father and grandfather, Lie was also a writer in his own right. During the 1930s, he produced a number of popular detective novels under the pen name Max Mauser. In 1942, he also published Over Balkans syv blåner, an account of his service with the Leibstandarte Adolf Hitler in the Balkans.
Villa Grande (Oslo)

59°53′56.245″N 10°40′42.006″E﻿ / ﻿59.89895694°N 10.67833500°E﻿ / 59.89895694; 10.67833500
Villa Grande is a property on Bygdøy in Oslo, Norway. The main building is located on top of a hill, raised above the surrounding residential buildings.
The construction of the building began in 1917, designed by the architects Christian Morgenstierne (1880–1967) and Arne Eide (1881-1957). The original owner was Sam Eyde, founder of Norsk Hydro. He sold the incomplete building after one year. Subsequent owner Henrik Østervold (1878-1957) engaged architect Jens Zetlitz Monrad Kielland (1866–1926) to prepare new and reduced building plans. Østervold built the building in the period 1918-21. In 1921, Aker Municipality took over the property. In 1926, shipowner Wilh. Wilhelmsen (1872–1955) handed over Villa Grande as a gift to the Norwegian government.
In 1941, it was finished and furnished as a residence for Maria (1900–1980) and Vidkun Quisling (1887-1945). They lived there until the latter was arrested in 1945. During this period the villa was known as Gimlé. After Maria Quisling had been evicted, General Andrew Thorne (1885–1970), commander-in-chief of Allied forces in Norway, together with his staff, used Villa Grande as their headquarters from 22 May 1945. They stayed until 31 October, when Thorne went back to Great Britain.
Since 2006, Villa Grande has housed the Norwegian research institution Center for Studies of Holocaust and Religious Minorities.
Alexandra Voronin

Alexandra Andreyevna Voronin (née Voronina, later Yourieff; Russian: Александра Андреевна Воронина, 20 August 1905 — 1 October 1993) was the Russian wife of Norwegian fascist Vidkun Quisling, the leader of Nasjonal Samling (NS), the political party which collaborated with the German occupational force in Norway during World War II.
Voronin was born in Sevastopol into an upper-class family, the daughter of physician Andrei Sergeyevich Voronin. The third of five children, she was the only one to survive infancy. Her mother was Irina Theodorovna von Kotzebue, a descendant of a viceroy of Poland and of the 9th century Varangian chieftain Rurik.
When Voronin was about three years old, the family moved to Yalta and moved again to Kharkiv after the First World War began in 1914. There, she attended the Kharkiv Ballet School and was sent to the LV Dombrovskaya women's gymnasium, at that time a prestigious boarding school for the children of the nobility. Her father disappeared without trace during the middle years of the First World War, and her mother became a paid hospital nurse, having previously been a volunteer. After the 1917 Russian Revolution, the family's lifestyle collapsed, as servants fled and rooms in their apartment were confiscated. They returned to Crimea for a time, where her mother considered emigrating to France or Romania.
Voronin married Quisling in August 1922, the day after her 17th birthday, at a Registry office in Kharkiv, and then travelled to Moscow for the issuing of documents at the Norwegian legation, including her name being added to Quisling’s passport. In March 1923, Voronin was pregnant, and Quisling insisted on her having an abortion, which greatly distressed her. They made a short trip to Norway, then returned to Kharkiv, where Quisling may have married Maria Pasetshnikova without divorcing Voronin. In the summer of 1924, the three returned together to Norway, where Vidkun Quisling began to refer to Voronin as his "foster daughter", instead of his wife, as before. Alexandra Voronin subsequently left Norway to live with an aunt in Nice and never returned.
In 1929, Quisling broke off all contact with Voronin, and she migrated to China. There, in 1933, the Russian Orthodox Archbishop of China annulled her marriage to Quisling, so that she could marry Dr. J. P. Ryabin. They had one son. Her second husband died in an accident in 1936, and the same year she met and married W. George Yourieff, a Russian architect and honorary French consul in Qingdao, whom she had known since her youth. In 1947, they migrated together to the United States and settled in Palo Alto, California. Eventually they wrote a book about Voronin’s life with Vidkun Quisling. W. George Yourieff died in July 1999, aged 94.
Arakatra Project

Arakatra Project nyaéta hiji proyek ngamumule budaya Indonésia nganggo gaya Pop Culture. Dina proyek ieu ngagaduhan local genius nu ngajadikeun nilai leuwih tina kabudayaan Indonésia. Arakatra nyalira nyokot tema superhero atanapi pahlawan super nu terinspirasi ti budaya, alam, jeung fauna endemik Indonésia nu ngombinasikeun jeung baju jirah sebagai kakuatanna. Arakatra nyalira di cokot tina bahasa sansekerta nyaéta Arakatra jeung Nusantara nu ngandung arti Palindung Nusantara. kabéh satria ieu dikelompokkeun ka sababaraha segmen nyaéta fauna, alam,, wangunan/tugu, sarekat pamaréntah, jeung mitis/lagenda.
Bandung - Paguyuban Mojang Jajaka kabupatén Bandung Barat (PMJ KBB) dina dinten Minggon, 17 Mei 2015 anu lokasina di Car Free Day Dago Kota Bandung ngayakeun aksi kampanye nu ngeunaan pencegahan dini kanker serviks husus na kanggo kalangan remaja putri sareng ngayakeun galang dana kanggo kegiatan seminar jeung sumbangan kanggo penderita kanker melalui Yayasan Kanker Serviks cabang Kota Bandung. Kanggo ngamariahkeun kagéatan minggon isuk nu kamari, Paguyuban Mojang Jajaka kabupatén Bandung Barat ngakolaborasi jeung cosplay maker kanggo ngaramekeun aksi éta jeung poto sasarengan jeung masihan donasi saikhlasna, nu merankeun éta cosplay téh nyaéta putra daerah atanapi pemuda KBB nu ngagaduhan kapedulian kanggo ngembangkeun sareng mertahankeun budaya Indonésia umumna. Aya ogé julukan kanggo katilu superhero, nyaéta Ksatria Arakatra nu masing-masing ngagaduhan nami nyalira (Hideung_Borobudur Arakatra, béréum_Cendrawasih Arakatra, jeung Bodas_Monas Arakatra).
Nawaladutawisata newsletter Archived 2016-03-05 di Wayback Machine