davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Tin

Tin atau Ara (Ficus carica L.) adalah sejenis tumbuhan penghasil buah-buahan yang dapat dimakan dan berasal dari Asia Barat. Buahnya bernama sama. Nama "Tin" diambil dari bahasa Arab, juga dikenal dengan nama "Ara" (buah ara / pohon ara) sedangkan dalam bahasa Inggris disebut fig (common fig; "pohon ara umum"), sebenarnya masih termasuk kerabat pohon beringin dari dari genus yang sama, yaitu Ficus.
Tumbuh di daerah Asia Barat, mulai dari pantai Balkan hingga Afganistan. Sekarang dibudidayakan pula di Australia, Cile, Argentina, serta Amerika Serikat.
Habitus berupa pohon, besar dan dapat tumbuh hingga 10m dengan batang lunak berwarna abu-abu. Daunnya cukup besar dan berlekuk dalam, 3 atau 5 cuping.
Bunga tin tidak tampak karena terlindung oleh dasar bunga yang menutup sehingga dikira buah. Penyerbukan dilakukan oleh sejenis tawon khusus, sama seperti serangga yang menyerbuki jenis-jenis Ficus lainnya.
Yang disebut buah sebetulnya adalah dasar bunga yang membentuk bulatan. Tipe ini khas untuk semua anggota suku ara-araan (Moraceae). Buahnya berukuran panjang tiga hingga 5 cm, berwarna hijau. Beberapa kultivar berubah warna menjadi ungu jika masak. Getah yang dikeluarkan pohon ini dapat mengiritasi kulit.
Buah tin yang dijadikan teh telah sejak lama digunakan sebagai obat di Tiongkok, karena efeknya sangat baik untuk mengobati diare, wasir dan penyakit lainnya. Kandungan polisakarida dan senyawa fenol pada tanaman ini terbukti menunjukkan aktivitas antioksidan dan anti diabetes.
Buah tin dapat dimakan segar, dikeringkan, atau dibuat selai. Buah yang dipetik harus segera dimanfaatkan karena tidak dapat disimpan lama (mudah rusak). Di Bengali buah tin diolah sebagai sayuran.
Pohon ara merupakan pohon ketiga yang disebutkan di Alkitab Ibrani dan Perjanjian Lama di Alkitab Kristen, setelah "pohon kehidupan" dan "pohon pengetahuan tentang yang baik dan yang jahat". Adam dan Hawa menyemat daun pohon ara dan membuat cawat untuk menutupi tubuh mereka setelah mereka tahu, bahwa mereka telanjang.
Buah ara juga termasuk daftar makanan yang ditemukan dalam Tanah Perjanjian menurut Taurat (Ulangan 8). Yesus Kristus mengutuk sebuah pohon ara karena tidak menghasilkan buah (Markus 11:12–14).
Pohon tin adalah salah satu dari dua pohon yang disebut manfaatnya baik dalam Islam. Di Al Qur'an, salah satu surat disebut dengan nama ini (QS Surah At-Tin ayat 1) karena Allah bersumpah atas nama buah/tumbuhan ini.
Popping boba

Popping boba, also called popping pearls, is a type of boba used in bubble tea. Unlike traditional boba, which is tapioca-based, popping boba is made using the spherification process that relies on the reaction of sodium alginate and either calcium chloride or calcium lactate. Popping boba has a thin, gel-like skin with juice inside that bursts when squeezed. The ingredients for popping boba generally consist of water, sugar, fruit juice or other flavors, and the ingredients required for spherification.
In addition to being used in place of traditional boba in bubble tea, it is used in smoothies, slushies and as a topping for frozen yogurt.
Some popular flavors of popping boba include mango, passion fruit, strawberry, green tea, honeydew melon, pomegranate, blueberry, lychee, coconut, raspberry, pineapple, dragon fruit and kiwi.
Selenicereus costaricensis

Selenicereus costaricensis, synonym Hylocereus costaricensis, known as the Costa Rican pitahaya or Costa Rica nightblooming cactus, is a cactus species native to Central America and north-eastern South America. The species is grown commercially for its fruit, called pitaya or pitahaya, but is also an impressive ornamental vine with huge flowers. The species may not be distinct from Selenicereus monacanthus.
Both the identity and the nomenclature of the species have been problematic. The name Cereus trigonus var. costaricensis was first published by Frédéric Weber in 1902. The epithet costaricensis refers to Costa Rica, where it is native. The plant Weber described had a triangular stem-like Cereus trigonus, but was "distinguished by its more glaucous stem and especially by its fruit, just as big but more spherical, less scaly, and filled with a crimson pulp of a very delicate taste." It was said to be highly sought after in Costa Rica for its fruit, known as pitahaya. Weber mentioned a photograph of the plant, but as of 2017 this had not been located, so the name lacked a type. In 1909, Britton and Rose transferred the plant to the genus Hylocereus and raised it to a full species as Hylocereus costaricensis.
A molecular phylogenetic study in 2017 confirmed earlier research showing that the genus Hylocereus was nested within Selenicereus, so all the species of Hylocereus were transferred to Selenicereus, with this species becoming Selenicereus costaricensis. However, in the absence of a type, the names remained problematic. In 2021, a lectotype was designated, and the name was accepted by the International Plant Names Index and Plants of the World Online.
The species has been described as "poorly understood". The name Hylocereus costaricensis has been treated as synonymous with Hylocereus polyrhizus; however, H. polyrhizus is regarded by other sources as a synonym of Selenicereus monacanthus. The relationship between S. costaricensis and S. monacanthus, and in particular whether they are separate species, requires further study.
The species is native from Nicaragua to northern Peru, although its natural range is hard to determine because it has been cultivated so widely. It occurs in dry or deciduous coastal forests, at elevations of 0–1,400 m (0–4,600 ft) above sea level.
An easily cultivated, fast-growing epiphyte or xerophyte. Needs a compost containing plenty of humus and sufficient moisture in summer. It should not be kept under 10°C (50°F) in winter. Can be grown in semi-shade or full sun. Extra light in the early spring will stimulate budding. Flowers in summer or autumn.
Red Pitaya (computer)

Red Pitaya is a project intended to be alternative for many expensive laboratory measurement and control instruments. It is known as open-source, though the hardware design is proprietary.
It has two 125 MS/s RF input and two 125 MS/s RF outputs, with 50 MHz analogue bandwidth and 14-bit analog-to-digital (ADC) and digital-to-analog converters. The software includes oscilloscope, spectrum analyzer, signal generator, LCR meter (the LCR add on costs an additional 400 euros), and 50 MHz 2x2 MIMO PID controller. It can be re-programmed to become other devices, as all the IO ports are connected to a common field-programmable gate array (FPGA). There are also auxiliary ADC (250 kS/s) and digital IO.
It has three USB 2.0 ports, Wi-Fi, Ethernet connector. Internally, it uses Linux as operating system. The mass storage device for the operating system is a micro-SD card.
Due to the wide bandwidth of the ADC and DAC, the Red Pitaya can be used as a software-defined radio receiver and transmitter and in other radio frequency applications. HAMLAB, a fully featured SDR HF transceiver with an output power of 10 W based on the Red Pitaya board is released in the amateur radio market in October 2016.
Although the software (including HDL source code) for this project is made freely available, the device is not a fully Open Source Hardware project, because the device's electrical schematics are not made openly available.
Selenicereus megalanthus

Selenicereus megalanthus, synonym Hylocereus megalanthus, is a cactus species in the genus Selenicereus that is native to northern South America, where it is known, along with its fruit, by the name of pitahaya. The species is grown commercially for its yellow fruit, but is also an impressive ornamental climbing vine with perhaps the largest flowers of all cacti.
The yellow skinned fruit of S. megalanthus has thorns, unlike the green, red or yellow skinned dragon fruits of S. undatus, S. monacanthus and their cultivated hybrids. S. megalanthus is commonly known as "yellow dragon fruit", "yellow pitahaya", "kirin fruit", or "yellow pitaya". This name leads at times to confusion, as unrelated cultivars of other dragonfruit species can also have yellow skinned fruit. One example of a yellow dragonfruit cultivar not related to S. megalanthus is 'Australian Gold'.
Megalanthus (Greek) – large flowered. This species produces some of the largest flowers within the cactus family.
The species is native to Colombia, Costa Rica, Ecuador, Nicaragua, Panama, Peru, Trinidad and Tobago and Venezuela. It is found in tropical riparian forests and is epiphytic or xerophytic.
This is an easily cultivated, fast-growing plant. It needs a compost containing plenty of humus, and sufficient moisture in summer. It should not be kept in temperatures under 8 °C (46.5 °F) in winter. It can be grown in semi-shade, but it does best in full sunlight. Extra light in the early spring stimulates budding. The plant flowers in June to October. The plant can grow to a very large size.
Selenicereus

Selenicereus, sometimes known as moonlight cactus, is a genus of epiphytic, lithophytic, and terrestrial cacti, found in Mexico, Central America, the Caribbean and northern South America. The term night-blooming cereus is also sometimes used, but this is also used for many night-blooming cacti, including Epiphyllum and Peniocereus. In 2017, the genus Hylocereus was brought into synonymy with Selenicereus. A number of species of Selenicereus produce fruit that is eaten. The fruit, known as pitaya or pitahaya in Spanish or as dragon fruit, may be collected from the wild or the plants may be cultivated.
Clambering plants with flat to angled stems, producing aerial roots. Areoles may be with or without spines. Flowers are large and nocturnal, pollinated by moths or rarely bats. The receptacle bears small bracts, hairs and usually spines. Fruits bear numerous spines. Flowers are generally produced in abundance with mature plants and are typically white and are very fragrant and only last a single night in most species.
The taxon was first described as a section, Cereus sect. Selinicereus, by Alwin Berger in 1905. It was raised to a genus by Britton and Rose in 1909. The name is derived from Σελήνη (Selene), the Greek moon goddess, referring to the nocturnal flowers, and cereus, meaning "candle" in Latin, a name used for upright cacti. A molecular phylogenetic study of the tribe Hylocereeae in 2017 showed that the genus Hylocereus was nested within Selenicereus, so all the species of Hylocereus were transferred to Selenicereus. As of March 2021, the transfer was accepted by Plants of the World Online. The authors of the 2017 study also placed some species of Weberocereus within Selenicereus, which was not accepted by Plants of the World Online as of March 2021.
The cladogram below shows the relationships found in the 2017 study of the tribe Hylocereeae.
Selenicereus belongs to the hylocereoid clade, along with Weberocereus. Members of the clade are mostly climbing or epiphytic, and have spiny ribbed stems, contrasting with members of the phyllocactoid clade, which are mainly epiphytic, and have spineless flattened leaf-like stems.
Species placed in the genus by Korotkova et al. in 2017 are listed below. The list includes three species formerly placed in Weberocereus, whose transfer was not accepted by Plants of the World Online as of March 2021.
Species formerly recognized include:
The fruits of a number of species of Selenicereus (particularly those formerly placed in Hylocereus) are eaten. Selenicereus undatus and Selenicereus triangularis are widely cultivated in the Americas, Europe and Asia for their fruits, known as pitayas or pitahayas in Spanish, and as dragon fruits in Asia. The fruit of Selenicereus setaceus is eaten in South America.
Chow Kit

3°9′47.9″N 101°41′48.8″E﻿ / ﻿3.163306°N 101.696889°E﻿ / 3.163306; 101.696889
Chow Kit is a suburb in central Kuala Lumpur, Malaysia. It is located around Jalan Chow Kit (Chow Kit Road) and is enclosed by the parallel streets of Jalan Raja Laut and Jalan Tuanku Abdul Rahman. It is named after Loke Chow Kit (Chinese: 陸秋傑; Jyutping: Luk6 Cau1 Git6; Pe̍h-ōe-jī: Lio̍k Chhiu-kia̍t) a well-known miner, municipal councilor, public official, and also the first local owner of a department store - Chow Kit & Co – which was the largest in KL at the time.
Today the area features a large Indonesian community and known as "Little Jakarta". The majority of Indonesia's Minangkabau, Javanese, and Acehnese open restaurants and as retailer. Recently, a small African community also lives there. There is a night market also known as Bundle Chow Kit along Lorong Haji Taib which is known for the sale of used clothing and accessories.
A daily wet market known as Bazaar Baru Chow Kit is the largest wet market in Kuala Lumpur, and a tourist attraction. A wide variety of fish and seafood products are available for customers.
Chow Kit has traditionally been known as one of the major red-light districts in Kuala Lumpur. Many of the prostitutes are daughters of prostitutes that have grown up in the area. Malaysian director Justin Ong's 2013 film, Ida's choice, is about a young woman in the red-light district.
The KL Monorail Chow Kit Monorail station is situated in this area, while the PWTC LRT station (Ampang Line) and Hospital Kuala Lumpur MRT station (Putrajaya Line) are located nearby.
Prune juice

Prune juice is a fruit juice derived from prunes (dried plums) that have been rehydrated. It is mass-produced, usually via hot extraction, though juice concentrate is typically produced using a low-temperature method. It may be used as a dietary supplement to act as a laxative. It is also sometimes used as a flavor enhancer in tobacco products. It is an ingredient in many cocktails, such as the Purple Dragon, or Constipolitan.
Prune juice is 81% water, 17% carbohydrates, 0.6% protein, and contains negligible fat.
In the United States, bottled or canned prune juice contains "not less than 18.5% by the weight of water-soluble solids extracted from dried plums".
In a reference amount of 100 grams (3.5 oz), canned prune juice supplies 71 calories, and is a moderate source of vitamin B6 (17% of the Daily Value), with no other micronutrients in significant content (table).
Prune juice and plums contain phytochemicals, including phenolic compounds (mainly as neochlorogenic acids and chlorogenic acids) and sorbitol.
Prune juice is often produced using hot extraction methods, whereby the prunes are cooked in hot water, becoming a liquid extract, which is then processed into juice. The process of heating and extraction may occur several times with the same batch of prunes, with the collective extracts from each processing then mixed together to create the final product. Prune juice is a mass-produced product.
Prune juice is also produced as a concentrate, whereby low temperature water is used to create a liquid extract. The concentrate has a high sugar content, and is used by food processors to enhance the flavor of and sweeten products, as a humectant to retain moisture in cookies and cakes, and as an ingredient in cereal bars to bind the ingredients.
Prunes may provide a natural laxative effect, and prune juice may serve as a natural laxative for cases of mild constipation. In 1990, the U.S. Food and Drug Administration stated that "the common prune was not an effective laxative".
Duffy-Mott began producing prune juice in 1933, which was purveyed under the Sunsweet brand name.
The commercial distribution of prune juice in the United States first occurred in 1934, which "began with an output of only 40,000 cases".
Prune juice concentrate, prune extracts and plum extracts are sometimes used as an additive in tobacco products to enhance flavor.
In the Star Trek : The Next Generation episode "Yesterday's Enterprise", the Klingon character Worf is introduced to prune juice by Guinan. He declares that it is a "warrior's drink" and begins to drink it regularly in subsequent episodes, even carrying the habit over to Star Trek: Deep Space Nine.
In the series Suits, the character Louis Litt (played by Rick Hoffman) drinks prunies, which are prune juice smoothies.
Salcedo, Ilocos Sur

Salcedo, officially the Municipality of Salcedo (Ilocano: Ili ti Salcedo; Filipino: Bayan ng Salcedo), is a municipality in the province of Ilocos Sur, Philippines. According to the 2020 census, it has a population of 11,110 people.
Salcedo is 73 kilometres (45 mi) from Vigan City, 358 kilometres (222 mi) from Manila, and 17 kilometres (11 mi) from Santa Lucia.
Formerly known as Baugen, it was renamed Salcedo on June 20, 1957 by virtue of Republic Act No. 1627, after the Spanish conquistador Juan de Salcedo.
Salcedo is politically subdivided into 21 barangays. Each barangay consists of puroks and some have sitios.
In the 2020 census, Salcedo had a population of 11,110. The population density was 110 inhabitants per square kilometre (280/sq mi).
Poverty incidence of Salcedo
The people are engaged in farming, producing food crops, mostly rice and tobacco.
In January 2024, the Department of Science and Technology and the Department of Trade and Industry assisted Tsokolate de Ylocos Cacao Tablea Ministry of Micro, Small and Medium Enterprises per the Small Enterprise Technology Upgrading Program of the Chocolate industry in the Philippines. The MSME produces cacao tablea, coconut cacao jam, cacao dark chocolate, cacao toffee candy, sugar-free tablea, dragon fruit vinegar, dragon fruit juice, chili garlic oil, and fried garlic.
Emmylou Jomero's Wynn’s Food Products are sourced from Salcedo's towering cacao trees and started in 2015. In 2019, she was Top 5 in the Best 70% Dark Chocolate Contest of Kakao Konek in Davao City and was awarded during the Kannawidan Ylocos Festival in Ilocos Sur.
Salcedo, belonging to the second congressional district of the province of Ilocos Sur, is governed by a mayor designated as its local chief executive and by a municipal council as its legislative body in accordance with the Local Government Code. The mayor, vice mayor, and the councilors are elected directly by the people through an election which is being held every three years.
Juice It Up!

Juice It Up! is a franchised raw juice, bowl and smoothie bar company. It has 130 locations open or under development across California, Arizona, New Mexico, Oregon and Texas. Juice It Up! delivers real fruit handcrafted fruit and veggie smoothies, fresh squeezed raw juices, acai and pitaya fruit and smoothie bowls, and cold-pressed bottled juices and shots, as well as healthy snacks. Chris Britt and Ed St. Geme are the company's principal owners. The company is based in Newport Beach, California, and originated in 1995.
Frank Easterbrook was the principal owner, president, and CEO of Juice It Up! from 2001 to 2018. It was founded in 1995 when its first location in Brea, California opened. He was also the chief executive for Juice It Up!’s management service company, Balboa Brands, Inc.
The company was acquired by Chris Britt and Ed St. Geme in 2018. Chris Britt and Ed St. Geme, co-CEOs and owners of Mountain Mike’s Pizza, and co-chairmen and owners of the Juice It Up! franchises, share a love of Newport Beach and the franchise concepts they’ve acquired and built up. The pair met while attending Stanford University and, after acquiring Mountain Mike’s Pizza in 2017 and Juice It Up! in 2018, they moved the concepts’ headquarters to Newport Beach.
The company initially began as a juice and smoothie company and has since shifted gears to also offer an expanded line of raw juices to capitalize on the growing interest in juicing.
Beginning in August 2011, Juice It Up! began retrofitting its locations with Raw Juice Bars. This allowed the company to offer additional beverage blends beyond its smoothies that were also healthy and functional, and the first Raw Juice Bar opened in January 2012. It has now been recognized as the company with the most Raw Juice Bars in Orange County, California.
In 2017, Juice It Up! launched its cold-pressed bottled juice and shot line, which features six unique juices and three shots with natural ingredients.
Harry (slang)

«Harry» brukes på norsk som en nedsettende karakteristikk, avledet av det engelske fornavnet Harry. Ifølge Norsk ordbok betyr harry «smakløs» eller «vulgær». Bokmålsordboka definerer begrepet som «preget av dårlig smak» eller som «preget av mote som er passé». Store norske leksikon definerer harry som «preget av dårlig smak, udannet, provinsiell, usofistikert», men også som «ujålete, folkelig, jordnær».
Svært ofte vil harry bli brukt for å betegne folkelig populærkultur eller ikke-urban kultur. En person som er harry, oppfattes ofte av andre som usofistikert, vulgær eller med dårlig smak. Utslag av dårlig smak karakteriseres også med adjektivet, for eksempel «en harry klesstil», «et harry platecover». Begrepet ble tatt i bruk tidlig på 1900-tallet i urbane og borgerlige miljøer og brukt om arbeiderklassekultur, og har etterhvert blitt en del av allmennspråket og fått flere nye mer spesifikke betydninger, eksempelvis harryhandel og harrytur. Sammensetninger som harryfaktor og harrystempel brukes også.
Harry kan også oppfattes som noe i retning av macho. En feminin parallell til harry er doris.
Begrepet harry ble tatt i bruk på norsk av overklasseungdom i Oslo på begynnelsen av 1900-tallet, og ble brukt om personer som tilhørte arbeiderklassen. Årsaken var at det i lavere samfunnslag, særlig i arbeiderklassen, på denne tiden var populært å gi barn engelske fornavn som Harry, hvorfra begrepet skriver seg.
Siden hva som er god og dårlig smak både er motebestemt og subjektivt, finnes det ikke noen definisjon på hva som er harry som alle kan være enige i. På 1970-tallet var 1960-tallets brylkrem og spisse sko harry, på 1980-tallet 1970-tallets slengbukser og kinnskjegg, og på 1990-tallet det meste som kunne assosieres med 1980-tallet.
Våren 2002 betegnet den daværende landbruksminister Lars Sponheim innkjøpsturer til Sverige for å handle billig mat og alkohol som harry. Denne episoden påvirket norsk språkbruk. Siden den tid betegner begrepene harrytur og harryhandel nettopp dette: billig innkjøp, særlig av mat og alkohol, i utlandet.
Også andre vanlige mannsnavn har blitt brukt i norsk ungdomsslang for å betegne noe bondsk, ukult eller uintelligent. Det gjelder særlig «Johan» og «Nils». Slanguttykkene har da gjerne vært at «han (eller det) er helt Johan (eller Nils)».
Töcksfors

Töcksfors er et tettsted i Årjäng kommune i Värmlands län, i landskapet Värmland i Sverige. I 2019 hadde tettstedet 1 260 innbyggere.
Töcksfors ligger ved Europavei 18, fem kilometer fra grensen til Norge. Stedet har to store kjøpesenter, det første ble åpnet i 2005. Senteret har et 40-tall butikker med 43 000 m² butikkareal, ett av de tre store kjøpesentrene for grensehandel langs svenskegrensen, og brukes mest av nordmenn for «Harryhandel» (grensehandel). Dette er planlagt utbygd i to faser, den første fasen sto ferdigstilt i 2012 med 5 000 m². I fase 2 som startet i 2017 ble senteret utøket med ytterligere 9 000 m². I 2012 ble det åpnet en ny «handelspark» ved Lindudden like vest for sentrum, ved E18, på cirka 20 000 kvadratmeter.
Bortsett fra dette har Töcksfors fin natur å vise fram, store skoger og et variert dyreliv med mye elg og vilt. E18 krysser Dalslands kanal i Töcksfors, og både nordover og sydover gir vannveiene gode båt- og kanomuligheter.
Norges nye megahit

Norges nye megahit er en norsk musikalsk talentkonkurranse som hadde premiere på TV 2 lørdag 20. november 2021. Programmet ledes av Erik Solbakken. Den første sesongen ble vunnet av Truls Svendsen og samboeren Charlotte Smith, med låten «Når julefreden senker seg».
Programmet ble nominert til Gullruten 2022 i klassen årets nyskapning.
Programmet går ut på at seks kjendiser, ved hjelp av kjente artister og musikkprodusenter, konkurrerer om å lage Norges nye «megahit». Gjennom fem episoder, som alle hadde forskjellig tematikk, produserer kjendisene en sang som de fremfører direkte på en scene foran publikum. Seerne får deretter i hvert program stemme på de sangene de liker best, og en kjendis måtte forlate programmet etter hver sending. I finalen fremfører finalistene sine mest populære låter, og seerne kårer vinnerlåten som får tittelen «Norges nye megahit».
Mentorene for kjendisene under sesong 1 var Lise Karlsnes, Daniel Kvammen, Ole Evenrud, Christine Dancke, Myra og Stian «Staysman» Thorbjørnsen. Produsentene som produserte låtene, var Anders Nilsen, Jesper Borgen, Gucci Caliente (Emily-Madelen Harbakk) og Mathias Nilsen.
Svinesund

Svinesund er et grensested nær Halden og Strömstad. Her forenes Sverige og Norge over Ringdalsfjorden som på svensk side kalles Idefjorden. Når man kommer lengre inn i fjorden, kalles den på norsk side Iddefjorden. Biltrafikken over Svinesund er stor og økte kraftig etter at den nye Svinesundsbroen med fire felt, ble åpnet i 2005. Fra 2003 til 2012 økte den samlede årsdøgntrafikken (ÅDT) fra 15 676 til 19 905. Biltrafikken består av grensehandlere, turister og pendlere – foruten mange trailere; andelen tungtrafikk er på 11-12 %. I tillegg passerer fritidsbåter og lastebåter under bruene.
Den 10. juni 2005 ble den nye brua over Svinesund offisielt åpnet av Kong Harald og Kong Carl Gustaf. Bompengefinansiering tok til 1. juli 2005.
Det er kun ved den gamle brua det går å stoppe for å se og fotografere, og fremdeles går en betydelig del av trafikken over den (ca. 6000 biler ÅDT), selv om bompenger betales på begge.
Svinesunds historie er omtalt i egne bøker og mange lange artikler, blant annet om følgende temaer:
På 1960-tallet ble Svinesund kjent for sexbutikker. Det ble markedsført massivt i Norge for sexvarehuset «Hönan Agda», der det ble vist striptease og pornofilmer. Det ble også reist «sextelt» langs E6, og det ble satt opp busser fra hele Sør-Norge til filmfremvisningene i disse.
Svinesund har fra da Norge stemte nei til EU i 1994, gjennomgått en betydelig forandring. Svenske kremmere og kapitalsterke nordmenn, har tatt farvel med handletelt og bygget opp kjøpesenter og store butikker, som ikke bare tiltrekker norske grensehandlere. Forretningene på Svinesund og Nordby er også blitt daglig arbeidsplass for flere hundre grensependlende nordmenn. Grunnlaget for nyetableringene: Norge har andre priser på kjøtt, tobakk og flere andre varer enn EU-landet Sverige. At nordmenn på handletur til Svinesund og Strömstad handler med seg varer som er dyrere enn i Norge, har også vært medvirkende til at uttrykket «harryhandel» ofte brukes om grensehandel. Uttrykket eksisterte før det ble brukt av Venstre-statsråd og eks-haldenser Lars Sponheim.
The Coca-Cola Company

The Coca-Cola Company (NYSE: KO) er et internasjonalt drikkevareselskap med hovedkontor i Atlanta i USA. Selskapet ble grunnlagt i 1892 og er en av verdens største bedrifter.
The Coca-Cola Company er børsnotert på New York Stock Exchange, inngår i aksjeindeksene Dow Jones Industrial Average og S&P 500 og regnes som en av de fremste blue chip-aksjene.
Selskapet har tre år på rad blitt utpekt som verdens største produsent av plastavfall, med en årsproduksjon av 117 milliarder PET plastflasker i 2018.
Selskapet bruker betydelige beløp på lobbyvirksomhet og støtte til polisk valgkamp, og bidro i 2024 med 250 000 dollar til Donald Trumps valgkamp.
Selskapets mest kjente produkt er Coca-Cola, som er tilgjengelig i en rekke varianter. Blant andre kjente produkter er:
RC Cola

RC Cola (opprinnelig Royal Crown Cola) er en cola som ble utviklet i 1905 av den amerikanske farmasøyten Claude A. Hatcher.
Det første produktet i Royal Crown-serien var Chero-Cola, som kom i 1905. Deretter kom Royal Crown Ginger Ale, Royal Crown Strawberry og Royal Crown Root Beer. Selskapet fikk etter en tid navnet Chero-Cola, og i 1925 skiftet det navn til Nehi Corporation. I 1934 ble oppskriften på Chero-Cola endret, og drikken ble relansert som Royal Crown Cola.
I 1958 kom selskapets første lettcola, Diet Rite, og noe senere kom den koffeinfrie RC 100. I midten av 1990-årene kom Royal Crown Draft Cola, en eksklusiv cola hvor det kun ble brukt rent rørsukker. Den ble kun solgt i små flasker, og salget var lavere enn forventet. Varianten forsvant derfor raskt, med unntak av markedene i Australia og New Zealand, hvor den hadde blitt tatt bedre imot. I 1999 ble den også introdusert med hell i Frankrike av Philippe Bailly. En annen variant som har kommet er Cherry RC, som konkurrerer med Coca-Cola og Pepsis kirsebærcolaer.
I oktober 2000 ble Royal Crown indirekte kjøpt opp av Cadbury Schweppes gjennom kjøpet av Snapple. Selskapet ble plassert under Dr Pepper/Seven Up Inc. I 2001 ble varemerket RC solgt videre til Cott Beverages i Mississauga i Ontario, som startet datterselskapet Royal Crown Cola International. I USA, Canada, Mexico, Puerto Rico og enkelte andre områder er det Cadbury Schweppes Americas Beverages som produserer og distribuerer RC Cola.
Følgende bryggeri lager RC Cola i Norge:
Det er Storms som representerer RC Cola i Norge.
Cola

Cola er en kullsyreholdig drikk, vanligvis med brunsvart farge som blant annet inneholder koffein. Smaken på denne brusen er også ofte en blanding av vanilje, kanel og sitrusfrukter. Navnet kommer fra kolanøtten, som var den originale koffeinkilden i cola. Coladrikker er ofte søtet med sirupssukker eller et kunstig søtningsmiddel som sukralose.
John Stith Pemberton (8. juli 1831–16. august 1888) oppfant leskedrikken Coca-Cola. Han var apoteker fra Chinquapin i Nord-Carolina.
Forskere ved universitetet i Ioannina i Hellas har påvist at overdreven coladrikking fører til lave kaliumverdier i blodet, som kan gi hypokalemi. Pasientene som hadde drukket fra to til ni flasker cola i døgnet hadde utviklet muskelsvakhet som varierte fra mindre grad av lammelser til paralyse. Det viste seg imidlertid at samtlige pasienter ble helt bra igjen, og at muskelsmertene helt forsvant, etter at de fullstendig kuttet ut colaen. Selv koffeinfri cola kan forårsake hypokalemia, ettersom drikken også inneholder fruktose.
Pepsi

Pepsi (også kalt Pepsi-Cola) er en amerikansk kullsyreholdig brus produsert av PepsiCo. Den er hovedkonkurrenten til Coca-Cola.
Pepsi ble utviklet i 1893 av farmasøyten Caleb Bradham i New Bern, Nord Carolina og ble først kalt Brad's Drink. Drikken ble opprinnelig laget for å kurere fordøyelsesbesvær, og Bradham byttet navnet til Pepsi Cola i 1898 basert på den medisinske betegnelsen dyspepsi. Den originale oppskriften inneholdt også sukker og vanilje med tanke på at denne drikken skulle hjelpe til med mageproblemer og øke energinivået.
I Norge distribueres Pepsi av Ringnes. I Sverige kjøpte Carlsberg Sverige Pepsi-lisensen i 2000.
Pepsi Max er en sukkerfri Cola produsert av PepsiCo som ble introdusert i Storbritannia og Italia i april 1993.
PepsiCo

PepsiCo er et internasjonalt mat- og drikkeforetak grunnlagt i 1965. Selskapet produserer, markedsfører og selger et mangfold av leskedrikker, samt salte, søte og kornbaserte snacksvarer og andre matvarer. Selskapet eide tidligere også hurtigmatkjedene Kentucky Fried Chicken, Pizza Hut og Taco Bell. PepsiCos største merkevarer er idag Pepsi, 7 Up, Quaker Oats, Gatorade, Frito-Lay, Mountain Dew, Tropicana og Starbucks og Lipton (joint venture med Unilever.
PepsiCo sammenlignes ofte med rivalen The Coca-Cola Company, og til tross for at det selges mer Coca-Cola enn Pepsi, har PepsiCo tre ganger så mange ansatte og større omsetning enn The Coca-Cola Company.
Solo (brus)

Solo er i sin opprinnelige utgave en norsk appelsinbrus, et produkt som også kalles kullsyreholdig leskedrikk. Appelsinbrusen ble lansert i 1934 etter at Torleif Gulliksrud tok med seg oppskriften på drikken Naranjina Solo («appelsin alene») fra Spania til direktøren for Tønsberg Bryggeri, Theodor W. Holmsen. Solo hadde en markedsandel på 7 % i Norge i 2005, men drikken var frem til 1960-tallet landets mest solgte brus, inntil Coca-Cola og senere Pepsi passerte den på salgsstatistikken. På det meste hadde Solo en markedsandel på hele 25 % i Norge.
Markedsføringsselskapet A/S Solo er et fellesforetak mellom de tre drikkeprodusentene Ringnes, Oskar Sylte og Mack, som er de som tapper brusen. Fram til 2014 var også Aass en av dem.
Varemerket Solo eies av markedsføringsselskapet. Varemerket brukes i dag på flere produkter i tillegg til det opprinnelige: Solo Super, Solo Pluss og Solrik. Navnet brukes også på en fruktis som produseres av Hennig-Olsen.
Nordby Shoppingcenter

Nordby Shoppingcenter er et kjøpesenter som ligger på grensen mellom Norge og Sverige, ved E6 på Svinesund. Senteret ligger i Strömstad kommune i Västra Götalands län.
Nordby Shoppingcenter åpnet i 1983. I 1993/93 ble Rasta AB i Sverige overtatt av SE Banken som var Rastas långiver. Sommeren 1994 inngikk et av selskapene til eiendomsinvestor Åge Øren en opsjonsavtale på kjøp av hele Nordby. Planen var at dersom Sverige sa ja til EU og Norge sa nei til å bli en del av EU, var det grunnlag for å kjøpe Nordby og utvikle det videre. Åge Øren kjøpte Nordby i desember 1994, og i forbindelse med utvikling av nye ca. 4 000 m² ble det tatt med noen medinvestorer. Eiendommen ble senere solgt til Coop Sverige og Coop Norge (50/50) som etter noen år solgte det videre til Olav Thon.
Sentere ble utvidet i 2004 og igjen i 2009. Per mai 2009 består senteret av 110 butikker, butikkarealet er om lag 83 000 m² og det er 3 500 parkeringsplasser ved senteret. Kjøpesenteret er ett av Sveriges største, og 80-90 prosent av kundene er norske.
Senteret hadde i 2010 budsjettert med nærmere 6,5 millioner kunder og en omsetning på opp imot 3,5 milliarder svenske kroner.
Nordby Shoppingcenter eies av Olav Thon og Orvelin Group, og førstnevnte har majoritet.
Nordby Supermarket åpnet dørene i 1999 og er nest største matbutikk på kjøpesenteret, med en omsetning på SEK 738 millioner i 2010 (ifølge nettstedet icanyheter.se 4. februar 2011). Butikken kjennetegnes av et stort utvalg spesielt på ferskvaresiden og kundegrunnlaget er først og fremst nordmenn på handletur over grensen.
Nordby Supermarket eies av Grensemat AB, som eies av Konsumentföreningen Bohuslän og Älvsborg og Coop Øst. Butikken flyttet inn i helt nye lokaler i 2012 i forlengelsen av eksisterende lokaler.
MaxiMat Nordby åpnet dørene i juni 2004, med en omsetning på SEK 816 millioner i 2010. Den var Sveriges største matbutikk frem til den blei forbigått av Hypermat i Charlottenberg i 2014. Butikken kjennetegnes av et stort utvalg spesielt på ferskvaresiden og kundegrunnlaget er først og fremst nordmenn på handletur over grensen.
Også MaxiMat Nordby eies av Grensemat AB.
Dagens Næringsliv 27. april 1995
Matkroken

Matkroken er en norsk dagligvare og nærbutikkjede som er en del av Coop Norge og Norsk Butikkdrift AS fra 2015 og samarbeidende kjede sammen med Coop marked. Matkroken har også tidligere vært en del av ICA Norge (2003-2015), Hakon Gruppen (1992-2003) og Hagen-Gruppen (1956-1992).
Konseptet går ut på mindre lokale og nærbutikker med godt og utbredt utvalg av ferskvarer, gourmetmat og gatekjøkkenmat som kan variere basert på beliggenhet og størrelsen på butikkene.
Det er per 2024 90 Matkroken butikker i Norge. Butikkene blir drevet enten som franchise i egen regi, som assosierte butikker eller direkte av Coop Norge.
Kjeden har sin bakgrunn hos Stein Erik Hagens far (Rimi-Hagen) Odd Hagen som startet den i Oslo i 1956.
Kjeden har sin bakgrunn hos Stein Erik Hagens far Odd Hagen som startet den i 1956 som Matkroken under Hagen-Gruppen. Matkroken og Hagen-Gruppen ble medlem av VIVO-kjeden og deres distribusjonsavtale i 1976. Matkroken ble også en av de første selvstendige kjedene i Norge som ikke var en del av et distribusjonsordning eller Kjøbmændenes Engrosforretning A/S (KEFAS) etter å ha forlatt VIVO Kjeden i 1980, for å danne sin egen kjede i Oslo-området og etter hvert i hele Norge.
ICA Norge gjenopplivet navnet og kjeden «Matkroken» for fullt og gjorde den mer utbredt i 2004 ved at Matkroken erstattet mange av butikkene i de tidligere kjedene: ICA SparMat, Service-Mat og LIVI Nærkjøp.
I 2012 ble Matkroken ett av de tre hovedkjedene til ICA Norge, sammen med Rimi og ICA, etter at kjedene ICA Nær og ICA MAXI ble avviklet. Butikkene ble drevet både som franchise og som filialer eid og drevet direkte av ICA Norge.
I oktober 2014 ble ICA Norge kjøpt opp av Coop Norge og salget ble godkjent og gjennomført i mars 2015, og av alle kjedekonsptene i ICA Norge (Rimi, ICA og Matkroken) ble Matkroken den eneste kjeden som ble videreført som vanlig etter oppkjøpet. Matkroken samarbeider med kjeden Coop Marked etter oppkjøpet, unntaket var at Matkroken fikk et nytt varesortiment og system fra Coop Norge som erstattet ICA Norge’s tidligere egne varemerker og system.
Svinesund handelsområde

Svinesund handelsområde ligger et steinkast fra grensen mellom Norge og Sverige, i Strömstad kommune i Västra Götalands län. Kundegrunnlaget for senteret er først og fremst nordmenn på handletur over grensen.
MaxiMat Svinesund åpnet dørene i 1999 og er en matbutikk med en omsetning på SEK 284 millioner i 2010.
Hjerneflukt

Hjerneflukt eller menneskelig kapitalflukt er en betegnelse på migrasjonsstrømmen av høyt utdannede personer fra utviklingsland til i-land. Hjerneflukt tapper ofte fattige land for kompetanse landet selv har behov for. De sektorene som er hardest rammet er helse og informasjons- og kommunikasjonsteknologi, men fenomenet omfatter alle fag, og forsterker problemene med å bygge opp forvaltning, utdanning og tjenesteproduksjon i utviklingslandene.
Nettofordelene ved menneskelig kapitalflukt for mottakerlandet blir noen ganger referert til som en «hjernegevinst», mens nettokostnadene for avsenderlandet noen ganger refereres til som «hjerneflukt». I yrker med et overskudd av nyutdannede, kan innvandring av utenlandsk fagfolk med avansert utdannelse forverre undersysselsettingen av innenlandske nyutdannede, mens utvandring fra et område med overskudd av utdannede mennesker fører til bedre muligheter for de som er igjen. Men utvandring kan skape problemer for hjemlandet dersom de best trente menneskene er mangelvare der.
Forskning viser at det er betydelige økonomiske fordeler av hjerneflukt for migrantene selv og for mottakerlandet. Virkningen på opprinnelseslandet er mindre enkel eller entydig ved forskning som tyder på at virkningen kan være A: positiv, B: negativ, eller C: blandet. Forskning tyder også på at emigrasjon, pengeoverføringer og returmigrasjon kan ha en positiv innvirkning på demokratisering og på kvaliteten på politiske institusjoner i opprinnelseslandet.
Det finnes flere former for menneskelig kapitalflukt eller hjerneflukt:
Som med annen menneskelig migrasjon, anses det sosiale miljøet ofte for å være en sentral årsak til dette befolkningsskiftet. I de landene de reiser ifra fører mangel på muligheter, politisk ustabilitet eller undertrykkelse, økonomisk depresjon, helserisiko og mer (push-faktorer) til menneskelig kapitalflukt, mens vertsland vanligvis tilbyr rike muligheter, politisk stabilitet og frihet, en utviklet økonomi og bedre levekår (pull-faktorer) som tiltrekker seg talent. På individnivå kan familiepåvirkninger (for eksempel slektninger som bor i utlandet), samt personlige preferanser, karriereambisjoner og andre motiverende faktorer vurderes.
Bobby Cross

Robert Joe Cross (født 1931, død 1989) var en offensive lineman i amerikansk fotball som spilte for Chicago Bears, Los Angeles Rams, San Francisco 49ers og Chicago Cardinals i National Football League (NFL). Han spilte også for Boston Patriots i American Football League og Hamilton Tiger-Cats i Canadian Football League. Han spilte college football på Stephen F. Austin State University.
Cross gikk på Kilgore High School hvor han spilte amerikansk fotball, basketball og drev med friidrett. Han gikk senere på Kilgore Junior College, og fikk deretter et idrettsstipend for å gå på Stephen F. Austin State University hvor han var kampstarter i tre år.
I 1948 endte han på andreplass i kulestøt i Border Olympics, et friidrettsmøte i Laredo hvor lag fra blant annet Southwest Conference deltok.
I 2002 ble han innlemmet i Kilgore College Athletics Hall of Fame.
Cross ble valgt av Chicago Bears i niende runde (#104) av NFLs draft i 1952. Selv om han ble utnevnt som startende right tackle valgte han å signere kontrakt med Hamilton Tiger-Cats i Canadian Football League etter en sesong. Han var startende left tackle for Tiger-Cats i 1953, da laget vant ligatittelen.
Den 8. mai 1954, samtidig som han søkte om å komme seg inn i National Football League igjen, byttet Bears rettighetene til ham til Los Angeles Rams mot defensive end Larry Brink. Han var startende left tackle, men ble flyttet til center i NFL Championship Game 1955 for å erstatte Leon McLaughlin, som var syk med kusma. Den. 9. september 1956 ble han byttet til San Francisco 49ers mot et pick i tredje runde (#27, George Strugar).
Etter to sesonger som left tackle for San Francisco ble Cross byttet til Chicago Cardinals mot et draft pick den 31. august 1958. Han spilte to sesonger med dem, og gikk glipp av sin første kamp i ligaen i 1959-sesongen. I NFL Expansion Draft i 1960 ble han plukket opp av Dallas Cowboys. Han ble brukt som både offensive tackle og center under trening, men ble frigitt før sesongstart.
Den 9. november 1960 ble han signert av Boston Patriots i American Football League som en free agent. Han spilte fire kamper i lagets første sesong før han ble frigitt 5. desember.
Uncle Sam

Uncle Sam («onkel Sam») er en populær, mannlig personifikasjon av Amerikas forente stater. Skikkelsen opptrer på propagandaplakater, i vitsetegninger og andre sammenhenger som symbol på en amerikansk «landsfader», en mer eller mindre typisk, foretaksom amerikaner, myndighetene i USA eller som landet i seg selv. Uncle Sam avbildes vanligvis som en høy, slank, gammel mann med hvitt hår og geitebukkskjegg. Han har på seg flosshatt og gjerne kjole og hvitt, ofte i farger og mønstre fra det amerikanske flagget.
Bruken av uttrykket Uncle Sam er kjent fra tidlig på 1800-tallet, tegningene av ham siden 1852. Figuren Brother Jonathan, en gjennomsnittsamerikaner i stripete bukser og snippkjole, ble brukt på en lignende måte fram til 1850-tallet. Kvinnefiguren Columbia ble også benyttet som personifikasjon av landet. Opphavet til onkel Sam-skikkelsen er Samuel Wilson (1766–1854), en slakter som sammen med broren Ebenezer leverte kjøtt til innsamlingssentralen for mat og ammunisjon til hæren under den britisk-amerikanske krigen 1812. Soldatene i militærleiren i Troy kjente ham godt og kalte også kjøttet han leverte, for Uncle Sam's. Etter hvert gikk uttrykket over til å representere hele hæren og den amerikanske regjeringen.
Uncle Sam har også ofte vært avbildet på plakater for verving i den amerikanske hæren, både under første og andre verdenskrig og under vietnamkrigen.
Brudekrone

Brudekrone er en krone som en brud bærer på hodet i et bryllup. Slik hodepynt er kjent fra flere europeiske land fra omkring år 400. Kronene oppstod i middelalderen som del av inventaret i katolske kirker; der prydet de statuene av jomfru Maria, «himmelens dronning», og ble lånt ut som tegn på kyskhet til bruk under vielsene. Etter påvirkning fra adel og borgerskap ble skikken videreført blant bønder og vanlige folk i Norden etter reformasjonen på 1500-tallet.
I de ortodokse kirkene er det tradisjon for at både brud og brudgom bærer krone. Der inngår kroninga som del av bryllupsseremonien. I Hellas lages kronene vanligvis av blomster og tas med hjem, i Russland er de av metall og oppbevares i kirkene.
Flere steder i Norge er det gamle tradisjoner for store brudekroner. De første skal ha blitt bestilt av håndverkere i Bergen på slutten av 1500-tallet. Mange steder er de fortsatt til utleie. Brudekrone og utslått hår skulle være tegn på renhet og seksuell urørhet, og det kunne være høye bøter i straff om noen som ikke var jomfru, brukte det. Brudekronene er gjerne i sølv og rikt utsmykket; motiver som går igjen er blant annet vaktende haner og duer, et symbol på jomfruelighet. Tradisjonelle brudekroner bæres gjerne sammen med bunad.
Galleriet viser norske brudekroner i sølv fra samlingene i Norsk Folkemuseum.
Norway–Russia border barrier

The Norway–Russia border barrier is an international border barrier built by Norway on the Norway–Russia border. Construction of the barrier began in September 2016 and took a few months. The intent of the project was to prevent the smuggling and illegal crossing of migrants from the Middle East, mainly from Syria, who have used Russia as a route of entry into Norway (and thus into the European Union's passport-free Schengen Area).
In 2016, 5,500 asylum-seekers illegally entered Norway from Russia. Because it is illegal to drive from Russia to Norway without proper legal permission, and crossing on foot is prohibited, the migrants make the crossing on bicycles. At the end of September 2016, it was discovered that some foundations have to be moved, since the border treaty says that there shall be no built object within two meters (79 inches) from the border on each side, and some foundations were built up to 15 cm (6 in) too close to the border.
The barrier is located at the Storskog border crossing. It is built of steel and stands 200 metres (660 ft) long and 3.5 metres (11 ft) high. The fence includes a gate for the road traffic, built so people cannot walk through it when it is closed.
An agreement is in place that the Russian border control do not allow people to cross the border if they do not have proper visas into Norway. This means that they cannot apply for asylum since they never reach Norway. In doubtful cases, Norwegian border police are allowed to see the passports while the bearer has to wait in the Russian station. This is the background for the barrier, preventing people from escaping the station and running to Norway.
On 15 August 2017, a Syrian citizen ran through the Russian border control and tried to climb over the fence. Russian Border Guards stopped him. In July 2017 two persons were arrested by Russian guards for trying to pass the border outside the station.
There exists an older barrier at the old border control site at Skafferhullet near the Pasvik river 4 km west of Storskog and only accessible for authorised traffic. It was probably built around 1960 when the road was used for construction of the Borisoglebsky hydroelectric station, or in connection with the Skafferhullet controversy in 1965 when Soviet Union opened a taxfree shop there which made Norway close the border. This border crossing was passable for general public before 1940 and again in 1965.
Furthermore, there are fences around the Pasvik River hydroelectric stations, of which some are located on the border. These fences are not considered to be border fences, but private installation fences.
There is a fence along the entire Russian border to Norway and Finland, built by the Soviet Union. It is located one or a few kilometres from the border, and has automatic alarms detecting if someone climbs over it. There is a simple gravel road along both entire borders, permitted only for border guards and other authorised people, enabling quick response if an alarm goes off. The gravel road along the fence is covered by sand in order to get foot prints to trace trespassers.