davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Soy yogurt

Soy yogurt, also referred to as soya yogurt, soygurt or yofu (a portmanteau of yogurt and tofu), is a yogurt-like product made with soy milk.
Soy yogurt may have a slight beany soy taste when made directly from freshly prepared soy milk, but this is less pronounced in shop-bought soy yogurt and in soy yogurt made from commercial soy milk.
Soy yogurt is similar in protein content to dairy yogurt, lower in sugar, and higher in fat. If not fortified, soy yogurt does not contain vitamin B12 or vitamin D.
Plant-based milks have different structures and components than dairy milk. Though they can be used to make many products similar to those made from dairy, there are differences in taste and texture. For example, "soy, almond, [and] coconut yogurts do not have the same delicate and smooth structure that conventional yogurts have." Since plant-based milks do not contain lactose (the food of Streptococcus thermophilus and Lactobacillus bulgaricus), plant-based yogurts usually contain different bacterial strains than a dairy yogurt, such as Lactobacillus casei, Lactobacillus rhamnosus, and Bifidobacterium bifidum. Plant-based yogurts also vary considerably in their nutrition and ingredients, and may contain gums, stabilizers, high-intensity sweeteners, and artificial colors.
In the European Union, companies may not market their plant-based products using the word "yogurt" since that term is reserved for products of animal origin only — per European Union regulation 1308/2013 and a 2017 ruling in the Court of Justice of the European Union.
In the US, according to the FDA's Standard of Identity regulations, the word "yogurt" has been reserved for a product made from lactations. In 2018, the FDA issued a formal request for information on the subject. In 2021, the FDA issued a final rule that amends yogurt's standard of identity (which remains a product of "milk-derived ingredients"), and is expecting to issue industry guidance on "Labeling of Plant-based Milk Alternatives" in 2022.
Leben (milk product)

The term Leben, variously laban, liben, lben // (Arabic: لبن) in the Middle East and North Africa, refers to a food or beverage of fermented milk. Generally, there are two main products known as leben: The yogurt variant for the Levant region and the buttermilk variant for parts of Arabia and North Africa (Maghreb). Leben can be served at breakfast, lunch, or dinner.
Leben as a drink is traditionally prepared by letting milk ferment for around 24 hours, then churning and removing the butter. The remaining buttermilk can keep for several days at room temperature. In modern times, it is produced industrially.
Leben in parts of the Middle East is traditionally prepared by boiling milk, usually whole milk, then adding yogurt (or previously made, left over/store-bought leben), and then cooled overnight.
In the early 20th century, small dairies run by Ashkenazi Jews in what was then Ottoman Palestine began producing the yogurt variant in quantity. It was called leben, from the Arabic, meaning "white", cognate to the Hebrew "לָבָן" (lavan). Leben was of extremely high importance to Jews during the British Mandate years, and was considered a dietary staple. During the tzena (austerity) period that followed the Al Nakba, leben qualified for the state rationing system and was issued as a basic staple dairy product. Due to its importance during tzena, leben became indelibly ingrained in Israeli culture. In the 1970s, strawberry and chocolate flavoured varieties of leben appeared on store shelves, but these have largely been supplanted by fruit-flavoured yogurts.
Similar beverages:
Fear of fish

Fear of fish or ichthyophobia ranges from cultural phenomena such as fear of eating fish, fear of touching raw fish, or fear of dead fish, up to irrational fear (specific phobia). Selachophobia, or galeophobia, is the specific fear of sharks.
The term ichthyophobia comes from the Greek ἰχθῦς - ichthus, meaning "fish" and φόβος - phobos, "fear". Galeophobia comes from the Greek γαλεός - galeos, "small shark".
Ichthyophobia is described in Psychology: An International Perspective as an "unusual" specific phobia. Both symptoms and remedies of ichthyophobia are common to most specific phobias.
American psychologist John B. Watson, a renowned name in behaviorism, describes an example, quoted in many books in psychology, of conditioned fear of a goldfish in an infant and a way of unconditioning of the fear by what is now called graduated exposure therapy:
In contrast, radical exposure therapy was used successfully to cure a man with a "life affecting" fish phobia on the 2007 documentary series, The Panic Room.
Historically, the Navajo people were described as being ichthyophobic, due to their aversion to fish. However, this was later recognised as a cultural or mythic aversion to aquatic animals, and not a psychological condition.
The Journal of the American Medical Association have published a research paper addressing the fears of eating fish among those who are concerned about contaminants, such as mercury, becoming accumulated in their food.
Vol-au-vent

A vol-au-vent (pronounced [vɔlovɑ̃], French for "windblown", to describe its lightness) is a small hollow case of puff pastry. It was formerly also called a patty case.
A vol-au-vent is typically made by cutting two circles in rolled out puff pastry, cutting a hole in one of them, then stacking the ring-shaped piece on top of the disc-shaped piece. The pastry is cooked, then filled with any of a variety of savory or sweet fillings.
The pastry is sometimes credited to Marie-Antoine Carême. However, an entremet called petits gâteaux vole au vent is mentioned in François Marin's 1739 cookbook Les Dons de Comus, years before Carême's birth.
In France, it is usually served as an appetizer or a small snack, filled with chicken or fish.
In Belgium, it is a common main dish that can be found on the menus of most restaurants, and is nearly always filled with a combination of chicken, mushrooms, and small meatballs, served with either mashed potatoes or fries. This Belgian variation is also available in the Netherlands, where it is called pasteitje ("little pastry"). In American cuisine, chicken à la King was formerly a popular filling.
In Pakistan, vol-au-vents with meat filling are called "patties": round ones usually have a chicken filling, and rectangular ones have a beef filling. They are served with chutney.
In the Mexican region of Veracruz it is hispanicised as volován, and often filled with local fillings such as pollo con mole, atún a la veracruzana, and others. The pastry first arrived in Mexico during the Second French intervention.
Vol-au-vents gained significant popularity in the United Kingdom during the 1970s. These small puff pastry cases filled with savoury ingredients, such as chicken, seafood, or mushrooms, became a common feature at dinner parties, buffets, and festive gatherings. The trend for vol-au-vents was part of a broader culinary fascination with French-inspired dishes during the decade. Their versatility and the ability to prepare them in advance made them an attractive option for hosts looking to impress their guests. This surge in popularity can be attributed to the growing interest in sophisticated and elegant party foods, which reflected the social and cultural trends of the time.
Kanaadaa

Kanaadaan (en: Canada) biyya bayyinan kabba Ameerikaa Kaabaa qabatte dha. Adunya kessa Kanaadaan ballina lafaa ishee yoo walitti qabanni ilallani lammaffa irratti argamtii. Kanaadaan Garba Atilaantiik irra kastee hanga Garba Paasifiik yoo balattu, kabban immo hanga Garba Arkitiik fagatti. Kibba fi kabba dhihaan Canadan United Statesiin dangefamti. Jiratotni Kanaadaa ummatta aboriginal (Indians, Metis fi Inuit) jedhamani dha. Kanaadaan bara 1867tti akka British Coloniesitt dhabatte. Haa ta'u male Kanaadaa kessa bakki tokko tokko French Colonies turrani. Kanaadaan Yunaayitid Kingidem irra kopha kan batte bara 1982tti. Haa ta'u malee Kanaadaan akka Commonwealth Countritt bekkamti, akkasumas Charles IIIn, head of state Kanaadaatti.
Kanaadaan Federal Constitutional Monarchy yoo tatu kan ittin bultu immo Parliamentay Democracy dha. Province kudhani fi Territory sadi qabdi. Akka Federalatti Kanaadaa kessatti afaan akka biyyatti fudhatamu English fi French dha.
Kulkula

Kulkula jechuun deebii jalqabaa sirni ittisa qaamaa bacawwii(infection) ykn qaamni looluu irratti kennudha . Innis yaalii sirni ittisa qaamaa weerartoota ofirraa fincicuuf fi qaama suphuudha. Kutaa qaamaa hedduu keessatti ta’uu kan danda’u yoo ta’u, yeroo baay’ee tarkaanfiiwwan shanan armaan gadii of keessaa qaba:
Kulkula gosa lamattu jira: Isaanis sinsinnee(acute) fi turaa (chronic). Kulkuli sinsinnee haalaancimaa ta’us yeroo gabaabaaf kan turu yoo ta’u, Kulkuli turaan ammoo cimaa kan hin taane ta’us yeroo dheeraa kan turudha. Fakkeenyonni Kulkuli sinsinnee jeequmsa gogaa (fkn, psoriasis, dandruff) fi kulkulbuusaa(arthritis), i Kulkuli turaan dhukkuboota akka cawwee, dhukkuba onnee, dhukkuba sukkaaraa gosa 2 fi dhukkuba otontoraa( Alzheimer's) itti gaafatamummaa qabaachuu danda'a.
Naayil

Naayil ykn Abbayya maqaan jedhuu kan dhufee Afaan Ijiipti irrayi. Naayil laga gara kaaba yaa'u kan Afrikaa keessatti argamu yoo ta'u addunya keessatti dheerinaan laga dhericha jedhamee beekkama. Naayil tributary (bishaan kara irratti isatti makaman yookan isaa irra gargar ba'an) lama qaba. Kunis Waayit Naayil(White Nile) (White Nile) fi Biluu Naayil(Blue Nile)dha. Haa ta'u malee, Biluu Naayil bishaan guddoo Naayil kan keessaa burquu fi biyyee badhadha kan qabu dha. Kan duraa Waayit Naayil immo dheerinaan Biluu Naayil ni caala. Waayit Naayilin African Great Lakes jiddu Afrikaa (Afrikaa Giddu galaa)tti argamu ka'a. Lagni kunis madda (burqaa) dheeraa kibba Ruwaandaa qabatte, achii ka'e gara kaabaa adeema, innis kanneen keessaa ba'uun adeema: Tanzaaniyaa, Haroo Viktooriyaa, Yugaanda fi Kibba Sudaan. Biluu Naayil immo Haroo Xaanaa Itoophiya kessatti argamu jalqabe, kibba-baha irra gara Sudaan senna. Lagi lamaan (Biluu Naayil fi Waayit Naayil) dhihoo Kaartum (magaalaaa guddoo Sudaanit) wal-qunamu.
Kutaan laga kaabatti argamu bayyinaan gammoojjii keessa adeema, kunis Sudaan gara Ijiipti adeema. Bara durii ansee qarommi Ijiipti laga kan irratti kan hundeffame ture. Ummatti bayyen Ijiipti fi annotti baayyee Ijiipti keessatti argaman (biyyotta qarqaratti argaman malee) hundinu qarqara Sulula Naayil kaaba Aswaanitti argamatti argamu. Bakki adda fi senna Ijiipti baayyeen Ijiipti Durii qarqara laga Naayil kanatti argamu.
Naayil bakki itti dhabatu River delta guddicha kan gara Galaana Meditiraaniyaaniiit jigutti dha.
Baale

Baaleen godinaalee Oromiyaa keessa jiran keessaa tokko dha. Daangaan Baalee, kibbaan Gujii (Gujii fi Baale laga Gannaalee Doriyaatu gargar baasa), kibba dhihaan Saba, Sab-lammootaa fi Ummattoota kibbaan, kaaba dhihaan Arsiin, kaaba bahaan Harargee fi kaaba fi kibbi Harargee Laga Shabaleen gargar ba'u), bahaan immo Sumaaleen dangefamtee argamtii. Bakki dherinna gudda Baale keessaa qabu Gaara Baatuu yoo ta'u, gaarri kun immoo Oromiyaa kessattille guddinan tokkoffa dha. Gaarri Baatuu Gaara Urgoma jedhaman jalatti qoodama. Gaaronni biraa urgoma keessatti argamani kan akka Gaara Tulluu Diimtuu, Gaara Darkinna fi Gaara Geesse jedhamani dha. Aanoti bira Baale keessatti argamani kan akka Dodola, Ginniir, Gobba fi Roobee dha.
Abbaa Taayitaa Istaatistiksii Itoophiyaa bara 2005tti akka gabaasetti, Baaleen baayyina ummataa 1,727,306 yoo qabaattu, kana keessaa 854,584 dhiira'a yoo ta'an, 872,722 immoo dubara. Ummanni Baalee 233,013 yookaan 13.5% magaalaatti galu. Ballina lafaa tilmaamaan hanga 63,917.46 square kilometers ta'u keessatti, Baaleen tuuta'insa ummataa 27.02, kiilometirii tokko keessa jiraata.
Akka meemoraandamii Baankii Addunyaa Caamsaa 24, 2004tti, 11% iin ummata Baalee elektiriikii yoo fayyadamanii, rukkinni karaa konkolaaltaa immo 11.4 kilometers per 1000 square kilometers qabu. Avirejjiin abba mana baadiyyaa tokko heektaara lafa tokko yoo qabatu, lakkoofsa horii immo 1.0 qaba. 19.5 % iin ummatta hojii qotee bulaa hin ta'iniin jiraata. 66%iin ijolee mana barumsaa sadarka tokkoffaf galmooftee barattu yoo tatu, 21% immo mana barumsa sadarka lammaffatti baratti. 53% Baale busaan qabammu yoo danda'ani, tokkollen immo Tsetse fly qabamu hin danda'anni. Memorandumiin Baalefi halla qillensa goga qabachuni kennamef 555 dha.
Hollannaa lafaa

Hoollannaan lafaa sababoota adda addaa humnoota keessa lafaatiin uumamu kan akka voolkaanootiinfi walgadhiisuu dhagaa keessaa lafaatiin qaamni lafaa yoo kirkiruudha. Baqqanni irra lafaa kan uumamee kattaalee adda addaa irraayi. Kattaaleen kunniinis akka pilaastikaa amala wal-keessaa yaa’uu yookiin walharkisuu qabu. Garuu yeroo humni guddaan hanga walharkisuu kanaa ol-ta’ee kattichi cabuuf dirqama.Yeroo kattaan cabuu yookiin baqaqu immoo kirkirri lafaa ni uumama. Adeemsa kanaan kattaan yeroo cabu anniisan cimaan gad-dhiifama. Humni gad-dhiifamuu immoo kattaalee bakkaa buta. Kattaan bakkaa butame immoo yeroo bakkatti deebi’uuf yaalii nigodha. Hollannaan (kirkirri lafaa) kallattii hundaan bakka maddu irraa nifaca’a. Bakki hollannaan lafaa irraa maddu fookaasii jedhama. Fageenyi gabaabaan gara irra lafaa qixa fookasiin argamu ippiseentarii jedhama. Hollannaan lafaa kallatiin fuula lafaakan jijjiiruu miti
Chapel Langristin

Er XVI kantved e oa bet savet chapel Langristin, e Plougastell-Daoulaz, ur savadur stumm ur groaz dezhañ, un nev hag ur groazell direizh he divrec'h. Tour ar chapel a oa bet diskaret gant ar gurun hag adsavet e voe e 1914, met distrujet e voe a-nevez gant ar bombezadegoù e 1944. Er bloaz 1975 e voe adsavet er stumm a vremañ.
En XVIII kantved e oa bet goulennet gant Jean Leon Tregervet digant Roma kaout relegoù Santez Kristina evit o enoriñ er chapel. Aet eo kuit an arrebeuri a ginkle ar chapel gwechall met chom a ra un delwenn gaer livet, e maen Kersanton, da Santez Kristina, mestrez al lec'h.
Ur c'halvar, e maen Kersanton ivez, a oa bet savet e-kichen ar chapel e 1587. Dilec'hiet eo bet da vezañ lakaet er c'hreisteiz d'ar chapel.
American Expeditionary Forces Memorial

The American Expeditionary Forces Memorial is a monument to the landing of the American Expeditionary Forces in France in 1917, during the First World War. It features a large bronze sculpture designed by Gertrude Vanderbilt Whitney. It was erected in Saint-Nazaire in 1926, destroyed in 1941 during the German occupation of France in the Second World War, and recreated and reinstalled in 1989.
The United States joined the First World War on 6 April 1917, and the first elements of the 1st Infantry Division disembarked near Saint-Nazaire on 26 June 1917 (the commander of the American Expeditionary Forces in Europe, Major General John J. Pershing, travelled separately and arrived in Boulogne-sur-Mer two weeks earlier).
After the war ended, a monument to the disembarkation was proposed in 1923 by the former US Army Major Roynon Cholmeley-Jones. The initial suggestion was for a large clock to be built in a square in the town of Saint-Nazaire, but that quickly changed to a bronze sculpture designed by Gertrude Vanderbilt Whitney. A 30 in (76 cm)–high maquette of the sculpture is held by the Preservation Society of Newport County. The bronze for the sculpture was cast and assembled at the Henri Rouaud art foundry in Paris.
The bronze sculpture, about 6 m (20 ft) high, depicts a "doughboy" – a youth in contemporary US Army uniform – standing with his arms outstretched, holding up a reversed sword like a cross in his right hand, standing on a soaring American eagle with a 10 m (33 ft) wingspan. The architect Albert Randolph Ross added a 15 m (49 ft)–tall plinth, made of Kersantite granite from Brittany. Vanderbilt and Ross had previously collaborated on the large stone plinth for her sculpture of Buffalo Bill – The Scout, commissioned in 1917 and completed in 1924. The cruciform figure, with arms outstreched, echoes the posture of the figure in her sculpture for the Titanic Memorial in Washington, D.C., commissioned in 1914 but only completed in 1931.
Funding of US$100,000 was raised by public subscription, and the resulting memorial was erected in 1926 on a rock in the sea beside the beach of Grand-Traict, on the north bank at the mouth of the River Loire. The boulevard du Président Wilson runs past (it was previously the boulevard de l'Océan and renamed in 1925). The unveiling was attended by Gertrude Vanderbilt and General Pershing, along with the US Ambassador Myron T. Herrick, and representatives of the French government and armed forces, including the Minister of the Navy Georges Leygues, the Minister of Public Works Charles Daniel-Vincent, General Henri Gouraud, and Admiral Maxime Le Vavasseur.
The memorial was destroyed in December 1941 by occupying Nazi German forces during the Second World War.
A proposal to rebuild the monument came to fruition in the 1980s, with the sculpture remade by Pierre Fouesnant [nl] and installed alongside plaques in English and French. The grandson of General Pershing, John J. Pershing, attended its unveiling on 24 June 1989, along with Jean-Pierre Chevènement, French Minister of Defense.
Castle of Xavier

The Castle of Xavier (Basque: Xabierko gaztelua; Spanish: Castillo de Javier) is located on a hill in the town of Xavier (Navarre, Spain), 52 km east of Pamplona and 7 km east of Sangüesa. The town of Xavier was part of the Kingdom of Navarre. Built in the 10th century, this castle was the birthplace and childhood home of Saint Francis Xavier, son of the Lords of Xavier, hence his surname.
The basque name Xabier derives from the long form Etxeberri or 'new house', evolving thereafter into Xavier in Navarro-Aragonese and Javier in Spanish.
Consists of three buildings with different antiquity. The "Tower of the Kristo Santua" is the main fortified building and chapel, holding an interesting Late Gothic crucifix and a series of murals depicting the dance of the death, unique in Spain. The "Tower of Homage", call also the San Miguel Tower, is the oldest in the castle. It also harbors the museum dedicated to the life of the saint. In its foundations Muslim vestiges have been unveiled, possibly dating from the 10th century. In the 11th century, the first enclosure that sheltered the early surround rooms. In the 13th century, two polygonal bodies and two flanking towers were added in all four cardinal directions.
In the 1890s the castle was donated by its owner, Duquesa de Villahermosa, to the Jesuit Order, which intended to turn it into a missionary centre. They decided to build an adjacent basilica; it was designed by the local architect Angel Goicoechea and completed by the Navarrese contractor, Blas Morte.
The castle and village of Xavier were won by Sancho VII of Navarre in approximately 1223. An Aragonese noble got a loan of 9,000 sols from the King of Navarre, with the latter receiving Xavier as a warranty. The Aragonese noble could not afford to pay in due time, so the stronghold became property of Sancho. It was not the first time nor the last, since Sancho VII was one of the major lenders to the Crown of Aragon, and took over a number of villages and castles in return for his unpaid loans that notably strengthed of his border with Aragon: Escó, Peña, Petilla, Gallur, Trasmoz, Sádaba, etc.
In 1236 the castle was handed over by King Theobald I to Adán de Sada.
Before the Spanish conquest of Iberian Navarre, the castle belonged to Maria Azpilikueta, native of Baztan Valley, married to Joanes Jatsukoa, parents, amongst others, of Francis Xavier, whose family defended the independence of the kingdom. For this reason, the Spanish regent Cardinal Cisneros ordered the complete demolition of the castle in 1516, but only held a topping of the strong part of it:
After successive inheritance, the ownership of the castle, along with the rest of the town of Xavier, went to the House of Villahermosa.
The Castle of Xavier is the target of a massive pilgrimage in early March, in honor of the patron saint of Navarre.
42°35′39″N 1°12′57″W﻿ / ﻿42.59417°N 1.21583°W﻿ / 42.59417; -1.21583
Brunelleschi Crucifix

The Brunelleschi Crucifix is a polychrome painted wooden sculpture by the Italian artist Filippo Brunelleschi, made from pearwood around 1410-1415, and displayed since 1572 in the Gondi Chapel at the church of Santa Maria Novella in Florence. This idealised depiction of the crucifixion of Jesus measures around 170 cm × 170 cm (67 in × 67 in). It is the only surviving wooden sculpture by Brunelleschi: the only other known example, a wooden sculpture of Mary Magdalene at the church of Santo Spirito, was destroyed in a fire in 1471. In his 2002 book, Masaccio e le origini del Rinascimento, the art historian Luciano Bellosi described Brunelleschi's crucifix as "probably the first Renaissance work in the history of art" ("probabilmente, la prima opera rinascimentale della storia dell'arte"), representing a definitive turn away from the stylised postures of Gothic sculpture and a return to the naturalism of classical sculpture.
According to Giorgio Vasari, the sculpture was Brunelleschi's response to a similar polychrome wooden crucifix made by Donatello for the church of Santa Croce, also in Florence, c.1406-1408. Brunelleschi had criticized Donatello's crucifix for its heavy musculature and unrefined proportions, saying Donatello had put "un contadino in croce" (a peasant – or farmer – on the cross). Brunelleschi made his crucifix after accepting Donatello's challenge to do better.
Superficially similar to Donatello's depiction of Christ on the cross, Brunelleschi's subject is more idealised, lighter, and better proportioned. Like Donatello, Brunelleschi borrows Christ's pose from the 5 m (16 ft) high painted crucifix by Giotto, suspended in the nave at Santa Maria Novella, but Brunelleschi gives the figure a dynamic twist to the left. The central figure of Jesus is also informed by life studies, but carefully measured to create a perfect anatomy. Echoing the proportions of the ideal Vitruvian man, the span of Christ's arms match exactly his height, with the navel at the centre of the body.
Earlier sculptures of the crucifixion, including Donatello's, usually included a carved loincloth. The pearwood of Brunelleschi's sculpture suffered from radial cracks in this area, which he concealed with a stiffened linen loincloth, but he did not sculpt Christ's genitals beneath. The practice of sculpting Jesus naked, but omitting the genitals, became common in the 15th century, although Michelangelo's crucifix at Santo Spirito from 1492 is an exception.
Whether or not it was made to answer Donatello's challenge, it appears the sculpture was not made to fulfil a particular commission, as the completed artwork remained in Brunelleschi's workshop until 1445, the year before his death, when the artist donated it to the Dominican friars of Santa Maria Novella. It was initially installed on a pilaster between the Filippo Strozzi Chapel and the Bardi Chapel, but it was moved to the Gondi Chapel in 1572.
It has been restored several times, and was displayed in 2012 alongside the earlier wooden crucifix of Donatello and the later crucifix of Michelangelo.
Jerez de la Frontera Cathedral

The Cathedral of the Holy Saviour is a Catholic cathedral located in Jerez de la Frontera, Andalusia, southern Spain. It is the seat of the Roman Catholic Diocese of Asidonia-Jerez. It was declared Bien de Interés Cultural in 1931.
Built in the 17th century, it is a mix of Gothic, Baroque and Neoclassical style. It was elevated to the rank of cathedral in 1980.
The cathedral is on a central plan with a nave and four aisles of uneven height. The building is supported externally by normal and flying buttresses and crossing the transept is a dome.
The interior houses a Virgin Mary by Francisco Zurbarán, and a late 15th-century Gothic Crucifix (named Cristo de la Viga).
Kongepingvin

Kongepingvin (Aptenodytes patagonicus) er en flygeudyktig sjøfugl i slekten Aptenodytes (store pingviner). Arten er fysisk den nest største av artene. Dens nærmeste slektning er keiserpingvinen (Aptenodytes forsteri), som er den fysisk største av alle artene.
Kongepingvinen ligner mye på keiserpingvinen i form, utfarging og fjærdrakt, men den er fysisk mindre og har kraftigere innslag av gult og oransje. Kroppen er dessuten mer sigarformet enn kileformet. Som andre pingviner er den mørk på oversiden og hvit på undersiden. Hodet er sort og har innslag av gul-oransje i bakhodet. Nebbet er langt og spisst. Over nebbet sort og undernebbet sort med et gul-oransje felt på hver side. Skuldrene og nakken er blågrå, ryggen og vingene sorte. Brystet har innslag av gult, mens buken er hvit.
I 2010 oppdaget en ekspedisjon på Sør-Georgia et melanistisk eksemplar av arten. Den var sort på undersiden.
En voksen kongepingvin blir cirka 90 cm høy og veier typisk mellom 11 og 15 kilogram.
Arten overlever i kraft av to underarter:
Kongepingvinen trives i subarktisk klima, mellom 45°S og 55°S. Den finnes først og fremt på subantarktiske øyer, der farvannene utenfor er isfrie mesteparten av året.
Det er knyttet stor usikkerhet til størrelsen på totalbestanden, men den teller trolig flere millioner individer og arten er ikke truet. I 1993 ble bestanden av hekkende par anslått til cirka 1,5 millioner par, men den har siden økt betydelig. I 2002 ble bestanden anslått til 2,23 millioner par. Trenden er at bestanden med kongepingviner fortsetter å øke. Arten har i senere tid også re-kolonisert mange områder der den tidligere var utryddet.
31. juli 2018 melder imidlertid BBC News om en dramatisk nedgang, på nær 90%, i bestanden ved den største kolonien av kongepingviner de siste 30 årene.
Kongepingvinen er en marin art som tilbringer mesteparten av tiden nær hekkeområdene. Den ernærer seg for det meste av fisk, men den fanger også blekksprut. Byttet fanges under dykking, men sjelden dypere enn til omkring 50 meter. Et typisk dykk sommerstid går til 10–20 meter. Om vinteren må imidlertid fuglene dykke dypere for å fange mat. Dykk ned mot 300 meter har blitt registrert. Toppfarten i neddykket tilstand er omkring 12 km/t.
Arten samler seg i kolonier for å hekke i tidsrommet september–november. Koloniene dannes helst på flate strandområder, uten snø og is og med enkel tilkomst til havet.
Hunnen legger kun ett egg som ruges på føttene, under en hudfold. Hunnen og hannen bytter på rugingen, slik at en av dem kan dra ut på havet for å fange føde. Foreldrene beskytter og mater ungen over en treårig periode.
Macquarieøya

Macquarieøya (engelsk: Macquarie Island) er en øy i Sørishavet, omtrent halvveis mellom Australia og Antarktika. Den er del av delstaten Tasmania i Australia.
Øya ligger på 54° 30' S og 158° 57' Ø. Den er landets Australias sørligste punkt. Øya er omkring 34 km lang og 5 km bred, med et areal på 128 km². I 1997 ble den oppført på UNESCOs liste over verdensarven.
Øya er oppkalt etter oberst Lachlan Macquarie (1762–1824), koloniguvernøren som av mange betraktes som Australias egentlige grunnlegger.
Den 23. desember 2004 fant det sted et kraftig jordskjelv med styrke 8,1 ved Macquarieøya. Det forvoldte liten skade. Men ettersom episenteret lå ved samme tektoniske bruddlinje som jordskjelvet i Indiahavet tre dager etter, mener mange seismologer at det kan ha vært med på å utløse denne naturkatastrofen.
Australia har en base på øya som består av mellom 20 og 40 mannskaper.
Dyrelivet omfatter blant annet flere selarter, deriblant over 80 000 sydlige sjøelefanter (Mirounga leonina). Øya er også hekkeplass for mer enn 800 000 hvitkinnpingviner, og både kongepingvin, bøylepingvin og sørlig klippehopperpingvin hekker her. Dessuten finnes det kaniner på øya.
Salisbury Plain (Sør-Georgia)

Salisbury Plain er et område på øya Sør-Georgia, som er en del av det britiske oversjøiske territoriumet Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene. Salisbury Plain ligger på øyas nordkyst.
På Sør-Georgia hekker det 400 000 kongepingvinpar og øya er den viktigste hekkeplassen for arten i verden og kolonien på Salisbury Plain er på 27 000 par. Bestanden av kongepingvin har økt med 5 % hvert eneste år de siste 80 årene.
Frankrikes nasjonaldag

Frankrikes nasjonaldag feires 14. juli. Nasjonaldagen ble innført i 1880 til minne om stormingen av Bastillen i Paris den 14. juli 1789 og kalles også bastilledagen. En stor militærparade på Avenue des Champs-Élysées i Paris er blant de største arrangementene i feiringen.
Frankrikes nasjonaldag er offentlig fridag.
Eksersis

Eksersis, eller drill, er en innøvingsform som består i stadig gjentagelse av det samme handlingsmønster og brukes gjerne i soldatopplæring i militære teknikker og rutinemessige oppgaver som marsjering, sluttet orden og våpentrening.
Eksersisen har til oppgave å lære soldaten riktig bruk av våpen og for å kunne lære alle bevegelser i en tropp, som en må kunne bruke i strid. I tillegg lærer soldaten disiplin.
En ekserserplass er en plass der en driver med slike øvelser.
De gamle grekerne og særlig spartanerne, som var utmerkede soldater, ekserserte mye. Det samme gjorde romerne, som kalte armeene sine exe'rcitus, det vil si «en krigsøvd skare». I middelalderen kjempet hver og en soldat for egen regning, og det var først mot slutten av perioden at armeene til Karl den modige og Ludvig XI innførte eksersis. Da en innførte stående armeer kom eksersisen til sin rett, og kravene til eksersis har økt enda mer i dag, da tjenesten til soldaten er kort, men kravene til dem veldig høye.
Eksersis brukes også av buekorps.
Militærparade er en parade utført av militære i uniform og gjerne med utstyr. Dette er en seremoniell handling der man marsjerer i gatene for å vise nasjonal eller militær makt, ære eller markerer minne. Man kan for eksempel holde militærparade i forbindelse med nasjonaldager, militærdager, veterandager og andre minnedager.
Nay Pyi Taw

Nay Pyi Taw (burmesisk utt. [nè pjì dɔ̀], også skrevet Naypyidaw) er hovedstaden i Myanmar (tidligere Burma). Nay Pyi Taw befinner seg i Kyatpyae-området 3 km vest for Pyinmana. På burmesisk betyr Kyatpyae «flykt under kamp». Nay Pyi Taw betyr «kongelig palass» eller «kongelig by», men kan også oversettes som «sted for konger» eller «sete for konger». Den administrative hovedstaden ble offisielt flyttet 6. november 2005. Nay Pyi Taw befinner seg omkring 320 kilometer nord for Yangon. Hovedstadens offisielle navn ble kunngjort på De væpnede styrkers dag i mars 2006.
Nay Pyi Taw ligger i midten av landet, og ble planlagt med tanke på å være mer sentralt beliggende enn landets gamle hovedstad Yangon.
Nay Pyi Taw er et unionsterritorium i Myanmar, og administrasjonen er direkte underlagt presidenten. I folketellingen i 2014 ble byens befolkning talt til 1 160 242 mennesker, inkludert 972 som jobbet i utlandet for myndighetene i Myanmar.
Pyinmana var hovedbase for Burmas frigjøringshær (senere reorganisert og endret til Burmas nasjonalhær av det japanske keiserdømmet. Det var i Pyinmana at hæren trente soldater og offiserer.
Den 27. mars 2006 marsjerte flere enn 12 000 soldater i den nye hovedstaden i dets første offisielle arrangement: en massiv militærparade for å markere De væpnede styrkers dag – som er feiringen av Burmas opprør mot den Japanske okkupasjonen i 1945.
Tappenstrek

Tappenstrek (av ty. Zapfenstreich) (også kalt tapto) er et hornsignal, tradisjonelt brukt i militære forlegninger, som blir spilt på signalhorn eller trompet 15 minutter før forlegningen skal falle til ro, og lyset slukkes.
Ordet kommer fra det tyske Zapfenstreich, som betyr «å sette (slå) tappen i øl- eller vintønna», direkte oversatt altså «tappslag». Signalet betyr at man skal begi seg til forlegningen, eller forberede seg på å falle til ro. I henhold til tradisjonen vil man blåse det endelige rosignalet femten minutter etter tappenstrek.
Det tilsvarende hornsignal betegnes i Storbritannia som Tattoo, i USA som Call to Quarters.
Tappenstrek spilles hver kveld kl. 21.45 foran Det kongelige slott av en av hornblåserne i Hans Majestet Kongens Garde.
I marinen er tappenstrek et trommesignal for midlertidig stans i øvelse eller manøvre.
Tappenstrek og tapto brukes også om oppvisninger eller parader med musikk som foregår om kvelden.
Forestillingene under Norsk Militær Tattoo avsluttes med at en enslig hornblåser står lyssatt og spiller tappenstrek, mens lyset i resten av arenaen slukkes.
«Den store tappenstrek» (Großer Zapfenstreich) er en religiøst betonet prøyssisk militærtradisjon som brukes av det tyske forsvaret for å ære store personligheter. I sin nåværende form går seremonien tilbake til den store tappenstreken til ære for tsar Nikolai I av Russland i Berlin den 12. mai 1838. «Stor tappenstrek» holdes idag til ære for bl.a. generaler, forsvarsministre, kanslere og andre politikere. I forbindelse med 50-årsdagen for grunnleggelsen av Bundeswehr ble det holdt en stor tappenstrek foran Riksdagen med 4 500 gjester og et stort sikkerhetsoppbud.
Zoo (band)

Zoo er ei norsk popgruppe opprinnelig fra Stokmarknes. Gruppa er mest kjent for sanger som «Evig ung», «Vent, ikkje legg på» og «Ola Nordmanns seksualliv», alle fra tidlig på 1980-tallet. Det mest kjente medlemmet i Zoo er vokalist, gitarist og låtskriver Ketil Stokkan.
Zoo har røtter tilbake til 1960-tallet. Shadows-bandet The Strangers, som ble startet i 1962, skiftet i 1966 navn til Zoo. I 1970 skiftet gruppa navn til Focus, men skiftet tilbake til Zoo igjen i 1972, etter at ei nederlandsk rock-gruppe ble kjent under navnet Focus. Sverri Dahl ble medlem i gruppa i 1972. Dahl var født på Færøyene, men oppvokst i Svolvær. De platedebuterte med singelen Ormen Lange (Experience Records, 1974), med Sverri Dahl på vokal. Singelen nådde fjerdeplass på Norsktoppen.
Etter noen år med varierende aktivitet i gruppa, ble Ketil Stokkan fra Harstad medlem i Zoo i 1977. Stokkan ble den viktigste låtskriveren i gruppa og vokalist sammen med Sverri Dahl. Ketil Stokkan hadde platekontrakt, og Zoo ga ut sin første LP Captured in Zoo i april 1978. Verken det albumet eller album nummer to, Guilty (1979), ble noen stor salgssuksess. I 1979 skiftet gruppa plateselskap, og det nye plateselskapet ønsket at gruppa skulle synge på norsk, på sin egen dialekt. Albumet Noregs heitaste kom ut sent på året i 1979 og ble en brukbar suksess.
Suksessen økte i 1980 med albumet Z på maken og sangen Evig ung. Året etter ga de ut albumet Gaya, og med sangen Vent, ikkje legg på ble det enda mer suksess og godt platesalg for Zoo. I 1982 ga gruppa ut albumet Shagalai. Dette albumet solgte ikke like godt som de forrige, men gjorde det likevel brukbart.
Zoo ble oppløst høsten 1983, og medlemmene gikk hver til sitt. Ketil Stokkan satset på en solokarriere og ble mest kjent som deltaker i Melodi Grand Prix. Sverri Dahl ga ut en singel som soloartist, men ble så medlem i gruppa Banana Airlines sammen med trommeslager Rudi Høynes og tidligere medlem Royer Larsen.
I 1999 ble Zoo gjenforent, og gruppa har spilt konserter både lokalt i Nordland og Troms og i andre deler av landet.
Mengele Zoo

Mengele Zoo er en roman fra 1989 av den norske forfatteren Gert Nygårdshaug. Dette er første bok i en kvintologi som også kalles Mino-serien.
Historien handler om Mino Aquiles Portoguesa, som er født i en landsby i Latin-Amerikas regnskoger. Faren lærer ham å samle på sommerfugler. En dag rammer katastrofen landsbyen, og Mino går ut i verden alene. Etter hvert blir han grunnlegger av «Mariposa-bevegelsen», oppkalt etter (den fiktive) sommerfugl-arten Mariposa mimosa. Mariposa er spansk for «sommerfugl».
Boken tar opp temaer som miljøvern, nord-sør-konflikt og imperialisme, og ikke minst hvordan man velger å prioritere sine verdier. Til tross for at Mengele Zoo beskriver verden sett fra en av Jordas mest ettersøkte terroristers øyne, er det lett for leseren å ta parti med Mino gjennom hele boken. Han dukker også opp i Nygårdshaugs påfølgende bøker i Mino-serien; Himmelblomsttreet, Afrodites basseng, Chimera og Zoo Europa.
Boken ble kåret til «folkets favoritt» i forbindelse med litteraturfestivalen på Lillehammer i 2007.
Zoologischer Garten stasjon

Bahnhof Berlin Zoologischer Garten (kort Bahnhof Zoo) er en jernbanestasjon som ble åpnet i 1882 som del av Berliner Stadtbahn. Under den kalde krigen var Bahnhof Zoo det viktigste trafikknutepunktet i Vest-Berlin.
Stasjonen ligger ved Hardenbergplatz i Charlottenburg, i umiddelbar nærhet av Zoologischer Garten Berlin. Både linjer på Berlins undergrunnsbane (U-Bahn), Berlins forstadsbaner (S-Bahn) og Berlins jernbane (Stadtbahn) møtes ved Bahnhof Zoo. På Hardenbergplatz ligger også Berlins største busstasjon.
Fra 1884 ble stasjonen også brukt for fjerntog. En underjordisk stasjon på linjen U2 ble åpnet i 1902. Bahnhof Zoo ble ombygget mellom 1934 og 1940.
Som følge av delingen av Berlin ble Bahnhof Zoo i 1952 den eneste fjerntogstasjonen i Vest-Berlin. At Bahnhof Zoo med sine kun to spor var Vest-Berlins viktigste jernbanestasjon var et av mange fenomener som særlig etter byggingen av Berlinmuren i 1961 viste byens unaturlige tilstand.
På 1970- og 1980-tallet var området bak stasjonen i Jebenstraße et samlingspunkt for Vest-Berlins narkotika- og prostitusjonsmiljø. Reportasjeboken Wir Kinder vom Bahnhof Zoo (norsk tittel: Å være ung er for jævlig) om ungjenta Christiane F. tematiserte hverdagen i narkomiljøet slik en av de involverte så det. Boken ble filmatisert i 1981, og filmen ble i Norge distribuert under tittelen Christiane F. – Å være ung er for jævlig. Boken førte til at myndighetene gjennom store politiaksjoner ryddet området og gjorde slutt på narkotikasalg og prostitusjon ved Bahnhof Zoo på slutten av 1980-tallet.
I 1991 inspirerte stasjonen det irske rockebandet U2 da de laget sangen Zoo Station. I sangen Bahnhof Zoo av det svenske bandet Randy blir dagens unges perspektivløshet og sosiale problemer skildret.
Ketil Stokkan

Ketil Stokkan (født 1956) er en norsk sanger, gitarist og låtskriver. Han er kjent som frontfigur i gruppa Zoo tidlig i 1980-årene, samt som deltaker i Melodi Grand Prix.
I midten av 1970-årene var Stokkan medlem i gruppa Nexus. I 1977 ble han medlem i gruppa Zoo på Stokmarknes, og ble der den viktigste låtskriveren og vokalisten. Etter to album på engelsk fikk Zoo suksess med fire album på norsk og sanger som «Evig ung», «Vent, ikkje legg på» og «Ola Nordmanns sexualliv» – alle tre sangene skrevet og sunget av Ketil Stokkan. Per 2025 er Ketil Stokkan pensjonert som adjunkt, men i arbeid ved Nordkjosbotn videregående skole.
Zoo ble oppløst i 1983, og Ketil Stokkan fortsatte som soloartist. Samme året deltok han for første gang i Melodi Grand Prix og ble nummer 2 i den norske finalen med sangen «Samme charmeur». Året etter ga han ut sitt første soloalbum, Gentlemen's Agreement. I 1986 vant Ketil Stokkan den norske finalen i Melodi Grand Prix med sangen «Romeo». I den internasjonale finalen ble sangen nummer 12 av 20 deltakere.
I 1989 samlet Stokkan gruppa Nexus igjen, som trio. Gruppa skiftet etter hvert navn til Stokkan Band. I 1990 vant Ketil Stokkan igjen den norske finalen i Melodi Grand Prix, med sangen «Brandenburger Tor» som handlet om Berlinmurens fall. I den internasjonale finalen kom bidraget på delt sisteplass sammen med Finland. I 1994 ga Stokkan Band ut albumet To the Bone. Han har også spilt sammen med broren Hugo Stokkan under navnet Stokkan Bros.
Ketil Stokkan flyttet tilbake til Harstad igjen i 1997. Han utdannet seg til lærer ved Lærerhøgskolen i Tromsø (2001–2005) og startet å jobbe som lærer på Harstad ungdomsskole i fagene norsk, engelsk, samfunnsfag, religion og musikk. Her sluttet han etter semesteret 2006–07 og flyttet til Nordkjosbotn. ZOO ble samlet igjen i 1999, og Ketil Stokkan spiller stadig konserter med ZOO og sitt eget band, mest det siste.
I 2011 ga Ketil Stokkan ut albumet Ta mæ, som også inneholder nyinnspillinger av alle MGP-låtene (i alt 15). I 2014 kom Ikkje legg på, ei samling av de mest kjente låtene fra tiden med ZOO, tolkninger av andres låter («Glir førrbi» av OnklP, «Hvil under stjerna» av Unit Five og Tore Hansen og noen nye låter. Samme året ga Stokkan ut ei dobbel bluesplate med tittelen From L2C to the Bone. Den ble markedsført under navnet Ketil Stokkan – The Blues Edition. Plata består av konsertopptak fra 1992 og 1993 samt en lydforbedret versjon av låtene fra To the Bone (1994).
Per 2025 jobber Ketil Stokkan som lærer på Nordkjosbotn skole. Stokkan lager fortsatt musikk, med nyutgivelser som Bursdag (2016) og Forza arctic race (2017) og Nu kjør' vi (2018).
Ketil Stokkan er også et aktivt medlem i Odd Fellow-ordenen og en hyppig bidragsyter til ordenens magasin.
2008

2008 (MMVIII) i den gregorianske kalenderen var et skuddår som begynte på en tirsdag. I kinesisk astrologi er 2008 rottas år (fra 7. februar).
FN har valgt 2008 til Planeten Jordens År og Internasjonalt år for poteten.
Byene Liverpool i England og Stavanger/Sandnes/Rogaland i Norge er valgt til Europas kulturhovedsteder for 2008.
Mia Gundersen

Mariann Gundersen (født 1961), kjent som Mia Gundersen, er en norsk sanger og skuespiller.
Hun debuterte som 8-åring ved Rogaland Teaters barneteater som ekorngutten Per og ble værende der til hun begynte å spille i band som 15-åring. I 1983 tok hun over som vokalist i Stavangerbandet Asfalt som året etter ga ut albumet Få det ud før bandet ble oppløst. I 1985 deltok hun i prosjektet All Of Us, Rogalands eget bidrag til Live Aid og året etter ga hun ut sin eneste soloplate Temptation. Hun deltok i norsk Melodi Grand Prix i 1985, 1986 og 1996. Gundersen har også deltatt som den rosa puddelen i Maskorama på NRK1 i 2020.
Som TV-skuespiller har hun blant annet deltatt i serien Offshore (som kantinedama Mette Haug) og i NRK Barne-TV-seriene Uhu! (som Berit Smerit Perit) og Sesam Stasjon. På scenen har hun gestaltet en rekke musikalroller og vanlige teaterroller, i oppsetninger som Cabaret, My Fair Lady, Evita på hjemmescenen Rogaland Teater og Cabaret på Den Nationale Scene i Bergen. I 1999 spilte Gundersen rollen som Sugar i komedien Sugar på Chateau Neuf i Oslo. Samme år spilte hun Britt Bull i filmen Fomlesen i kattepine. I 2000 spilte hun en-kvinneforestillingen Gelsomina på Scene West Victoria. Hun var med i Manndomsprøven på Oslo Nye Teater i 2006 og musikalversjonen av Svindlere med stil på Chateau Neuf i 2008.
I 2007 og 2008 var hun jurymedlem i TV Vests program The LIPA Dream hvor unge musikere kjempet om en plass på Liverpool Institute for Performing Arts (LIPA). Våren 2008 var hun dommer i Norske Talenter sammen med Thomas Giertsen og Jan Fredrik Karlsen. Norske Talenter er den norske utgaven av Got Talent.
Den 2. oktober 2008 hadde Gundersens jubileumsforestiling «All of Mia» premiere på Chat Noir. På scenen medvirket for øvrig det seks manns sterke Christianssand String Swing Ensemble, pianisten Sverre Indris Joner, to strykere, samt to mannlige dansere. Showet ble en fiasko, og ble tatt av plakaten etter én forestilling.
I 2008 utkom hennes selvbiografi Jeg er Mia (Aschehoug forlag), skrevet sammen med Hege Storhaug, hvor hun blant annet skrev om morens rusmisbruk.
Mia Gundersen var gift med fotografen Marcel Leliënhof fra 2002 til de skilte seg i 2016. Paret har to adoptivsønner sammen.
Gundersen er storesøster til skuespilleren Toni Gundersen.
List of military aircraft of Norway

List of military aircraft of Norway consists of the aircraft of Royal Norwegian Air Force, established in 1944 with the amalgamation of the Royal Norwegian Navy Air Service and the Norwegian Army Air Service, both of which were established in 1912.
Below is a list of aircraft used by the Norwegian Air Forces throughout their history. The majority of aircraft before 1940 were built in Norway while the majority of aircraft used after 1940 were built either in the United Kingdom or the United States.
Norwegian Military College

The Norwegian Military College (Norwegian: Den militære høyskole) was a military educational institution in Norway.
It was established on 16 February 1817, with headquarters at Akershus Fortress. It was originally meant for artillery and engineer officers, and in 1826 it was expanded to include naval officers; however, not many naval officers actually attended.
There were several changes in the length of the education offered at the Military College. From 1901 a two-year course was offered, educating personnel to the General Staff. The school had been mandatory for General Staff members since 1850. The school ceased to operate in 1940, the same year as Norway was invaded and occupied by Germany.
59°54′28″N 10°44′17″E﻿ / ﻿59.9078°N 10.7381°E﻿ / 59.9078; 10.7381
Cultural depictions of penguins

Penguins are popular around the world for their unusually upright, waddling gait, their cuteness, their swimming ability and (compared with other birds) their lack of fear toward humans. Their striking black and white plumage is often likened to a white tie suit and generates humorous remarks about the bird being "well dressed".
Penguins had a resurgence as figures in pop culture in the mid-2000s thanks to films like March of the Penguins, Madagascar, Happy Feet, and Surf's Up. As an April Fools' Day joke, on April 1, 2008 the BBC released a short film of penguins in flight and migrating to the South American rainforest.
The penguin is typically depicted as a friendly and comical figure, with considerable dignity despite its physical limitations. Perhaps in reaction to this cute stereotype, fictional penguins are sometimes presented as irritable or even sinister. Examples include the cute yet somewhat surly Sanrio character Badtz Maru and the penguins in the movie Madagascar, intelligent creatures with devious schemes and plans, who are even capable of defeating humans. Penguins are also often portrayed as friendly and smart, for example in the anime Neon Genesis Evangelion, which features a warm-water penguin named Pen Pen.
Yellow-eyed, Fiordland and little penguins are prominent in Māori mythology, where they are known as hoiho, tawaki and kororā respectively. The tawaki in particular is associated with a myth in which it walked among humans until it revealed its divinity by wearing lightning, hence the explanation for the bird's yellow crest.
The friendly, slightly comical image of the penguin has often been used by companies and organisations for logos and mascots.
Despite what commercials and other popular sources may show, penguins and polar bears are found on opposite hemispheres. Polar bears inhabit the Northern Hemisphere, while all penguin species live in the Southern Hemisphere.