Skandinaviske romanifolk

Skandinaviske romanifolk eller tatere, også kalt reisende, er en folkegruppe i Norge med bakgrunn i innvandring til landet på 1500-tallet og som tradisjonelt har hatt et nomadisk levesett.
Roma (norske rom, som har språket romanes) er en annen nomadisk minoritet der de første kom til Norge på midten av 1800-tallet etter at slaveriet ble opphevet i Romania. Senere har romer fra Balkan, Tsjekkia, Slovakia, Norden og Russland komme til Norge. Studier av språk og migrasjonshistorie tyder på at romani og roma har felles opphav i India. Det var lenge omstridt at romani hadde slikt opphav. De to gruppenes ble etterhvert svært ulike særlig på grunn av romanifolket som gjennom flere hundre år har tilpasset seg og blitt påvirket av livet i Skandinavia.
I Norge fikk de to minoritetene i 1999 status som nasjonale minoriteter, sammen med jøder, kvener og skogfinner. Norge har ikke register over etnisk tilhørighet og det er ikke kjent hvor mange innbyggere av tater-bakgrunn Norge har. Anslagene ligger fra noen tusen til 10.000. Til 1900-tallet var det mange tatere som reiste rundt hele året og noen reiste bare i sommerhalvåret. På kysten av Sørlandet og Vestlandet var det en del som reiste med og bodde i båt (omtalt fra 1600-tallet), dette regnes som den eneste båtreisende minoriteten i Europa. Eilert Sundt anslo i 1850 at det var 1480 "fanter" i Norge. Det varierte om personer uten fast bosted skulle registreres i folketellinger og om de skulle regnes med i folketallet. Ved folketellingene i 1845 og 1855 ble ikke tatere/omstreifere regnet med i det samlede folketallet selv om de ble registrert fordi de ikke hadde fast tilholdssted. Samer med nomadisk livsstil ble regnet med i landets folketallet. Tatere/omstreifere, samer og kvener ble i tidlige folketellinger ikke omtalt som norsk selv om de var norske borgere. Gjennom århundrene har folkegruppens særtrekk endret seg og mange har blitt så assimilert at personene ikke kjenner sin etniske bakgrunnen. Ekteskap mellom tatere og personer fra majoritetsbefolkningen og oppblanding med andre omstreifende grupper har medvirket til dette.
Tater brukes i samme betydning som romani. I Sverige ansees tattare som et skjellsord. Til slutten av 1800-tallet ble i Sverige "tattare" og "zigenare" brukt synonymt og i samme betydning som romani. I Finland på 1700-tallet omtalt som tattare eller tartare. I Norge er det uenighet om tater eller romani er rett betegnelse: noen reagerer negativt på betegnelsen tater, andre ønsker å snu "tater" til noe positivt. Betegnelsen omstreifer omfattet for en stor del romani og samt en del andre som ikke hørte til samme folkegruppe. Siden 1500-tallet har betegnelsen «tater» ofte blitt brukt på Østlandet om personer med et fremmed utseende, mørkt hår og mørke øyne. På Sørlandet har betegnelsen «fant», blitt brukt,mens «splint» ble brukt på Vestlandet. I Nord-Norge var de kjent som «fark». Fuss og røver har også vært brukt. Personen i gruppen har omtalt seg selv som blant annet reisende, tavring, dinglare, vandri(ar), romanisæl, romani, romano og romanifolk. Norsk misjon blant hjemløse foretrakk "omstreifer" som fellesbetegnelse uavhengig av etnisk bakgrunn.
Betegnelsen tater (svensk tattare) skriver seg trolig fra forestillingen om at de reisende kom fra landet "Tataria" eller Taterland. "Tartar" var en vanlig betegnelse på mongolske eller tyrkiske folkeslag som hadde kom til Europa østfra. I moderne tid brukes "tartar" om krimtartarer (en mongolsk folkegruppe) og om volgatartarer (en tyrkisk folkegruppe).
Opphavet til "romani" er ukjent. Det finnes sporadisk skriftlig bruk fra rundt 1900 ofte som fellesbetegnelse for sigøynere og tatere. I Norge ble "romani" tatt i bruk administrativt i 1997. Romanifolkets landsforening ble stiftet i 1995.
I Sverige velger mange å kalle seg selv «resande romer» eller «resandefolket», som i dag er et samlebegrep for alle de fem romaniminoritetene i landet, og man kategoriseres etter eget ønske som én eneste minoritet med undergrupper eller «stammer» som man selv bruker internt.
Taterne ble også i stor grad kalt «sigøynere» med opprinnelse fra tysk «Zigeuner» basert på det greske begrepet «athinganoi». Da medlemmer av den østeuropeiske grenen av romanifolket ankom Norden på slutten av 1800-tallet, ble betegnelsen «sigøynere» brukt om dem. Før slutten av 1800-tallet, referte betegnelsen "sigøynere" derimot til tatere av typen romani eller sinti. I nyere historie brukes imidlertid betegnelsen ikke om romanifolk, men om den gruppen som nå kalles sigøynere.
Romanifolk brukte selv andre betegnelser om seg selv, som for eksempel «romani/Tater», «romanisæl», «vandriar», «dinglare» og «tavringar» eller – på norsk – «reisende» romanisel/sinti. Noen tatere selv ønsker at utenforstående kaller dem «de reisende». I nyere tid, ønsker Taternes landsforening å gi ordet "tater" en positiv betydning.
Romanifolket i Norge og Sverige utgjør den samme gruppen, og de samme slektene er representert på begge sider av grensen. Mens taterne bor spredt utover hele Sverige, har de norske romanislektene tradisjonelt hatt tilhold på Østlandet, i Trøndelag og deler av nordvestkysten. Det fantes også andre reisende slekter langs kysten på Sørlandet og sørlige delerav Vestlandet , som tradisjonelt ikke blir betraktet som en del av romanifolket. I motsetning til romanifolket snakket disse opprinnelig ikke romani, men språket rodi, og de hadde ikke den samme romanikulturen som taterne. Romanifolket refererte til dem som «meltravere», mens forskeren Eilert Sundt kalte dem «skøyere» eller «skøyerfolk».
Det finnes ingen eksakt oversikt over hvor mange med romanibakgrunn som bor i Norge, da det ikke føres registre basert på etnisk tilhørighet. I St.meld. nr. 15 (2000-2001) ble folketallet anslått til noen tusen. Det nyeste anslaget, gjort av Europarådets kommissær for menneskerettigheter, Nils Muižnieks, estimerer antallet til et sted mellom 4000 og 10 000.
I Norge er det trolig flere tusen mennesker med tateridentitet i dag, men om man inkluderer alle med taterslekt, vil tallet trolig tidobles. Romanisel-sinti-gruppen teller mellom ca. 4 000-10 000 på landsbasis. I Sverige anslår man antallet "resande-romer" (romanisel/sinti) til å være mellom 15 000 og 20 000.
Taterne hevder ofte at de kan gjenkjenne hverandre basert på utseendemessige trekk, dialekt, klesstil, fremferd og andre særpreg.
Romanifolket utvandret trolig fra det nordlige India for omkring 1000 år siden. De har et språklig opphav som har mye til felles med sanskrit (et dødt, men ikke utdødd indisk språk) og flere asiatiske og europeiske språk. Romanifolket/Taterne kom til Europa på 1300-tallet. De tilhører den såkalte «første vandring»; dvs. den vestlige gren av romanifolket som – til forskjell fra rom – ankom Vest-Europa på 1400- og 1500-tallet.
Romanifolk-sinti (sigøynerne) kom tidlig til Skandinavia – de ble først registrert i Danmark i 1505, og deretter i Sverige i 1512. Den første skriftlige omtalen i Skandinavia er fra 1505 fra den danske konge Hans' hoff; de ble omtalt som egyptere. I 1511 ble en gruppe omtalt i Sverige og trolig slo noen seg ned i Sverige og Norge rundt 1512. I 1536 krevde kong Christian III at alle skulle forlate landet inne 3 måneder. Christian Vs norske lov av 1687 la opp til taterne skulle fordrives. Ved folketellinger i 1845 og 1855 ble antall tater i Norge angitt til 1145 og 738, de fleste var håndtverkere særlig blikkenslagere av yrke. Folketellingen i 1865 har ikke egne tall for tatere og omstreifere.
I flere romani-sinti-slekter (de som tidligere ble kalt «zigenare») var mennene leiesoldater og var kjent for å ha deltatt i mange av de store krigene i Europa på 1600-tallet og 1700-tallet, herunder også den store nordiske krigen (1700–1721). Det fantes også en egen garnison ved Vimmerby Regemente i Sverige som i sin helhet besto av romanisoldater. Det finnes dessuten sagn om at de var kongens elitesoldater.
I midten av 1500-tallet endret den politiske vinden seg i Europa og en nasjonalistisk politikk begynte å bre seg. Dette førte til at alle som ble utmerket seg som «fremmende», ble oppfattet som en trussel mot landet. Fremmedfrykten begynte å bre seg helt opp til Norden og Norge. Dette førte til en massiv forfølgelse av blant annet romanifolket og taterne. Opp gjennom århundrene var folket stadig på flukt fra kirken og myndighetene, som begge stod for å undertrykke og forfølge dette folket.
Kong Kristian Vs lov fra 1689 sier: "Tatere, som omløbe og besvige Folk med deris Bedrægeri, Løgn, Tyveri og Troldom skulle af Stædets Øvrighed paagribis, hvor de kunde befindis, og de, som af Almuen paa Landet ertappis, skulle leveris til næste Bonde Lænsmand, som ved Bøndernis Hielp skal føre dem til Fogden og alt hvis de have med at fare dennem fratagis, og deris Anførere paa Livet straffis, og de andre inden vis Tid at rømme Riget fra næste Stæder de kunde udkomme; Og hvis de efter den Tid spørgis, eller overkommis kunde her i Riget, da som deris Anførere at straffis paa Livet, og hvo dennem huser, eller herberger, bøde til sit Herskab for hver Nat, og for hver Person, som den der huser fredløse".
Romanifolket i Skandinavia har noen bånd til en undergruppe av den nordvesteuropeiske gren av romanifolket. De har dermed slektskap til og sterke likhetstrekk med tilsvarende grupper i andre land, bla. annet jenniche i Tyskland og romanichals i England.
Rom utgjør den østeuropeiske-gren av romanifolket, til forskjell for de nordvesteuropeiske romani/tater. Det finnes likevel slektskap og likhetstrekk mellom tatere, romani og rom, og i senere år har blandingsekteskap mellom de gruppene forekommet og blitt betraktet som mer akseptabelt.
Romani-eksperten professor Ian Hancock, som selv er romanichal/romungro, understreker at taterne og sigøynerne utgjør to forskjellige grener av samme folk – romanifolket. Han avfeier den norske diskusjonen om hvorvidt «sigøynere og tatere er samme folk».
Eilert Sundt var interessert i taterne det han kalte «fantefolket». Han lærte seg romanispråket og ga ut Beretning om Fante- eller Landstrygerfolket i Norge (1850). Sundt gikk inn for omstreifermisjon, skolegang, konfirmasjon og andre tiltak som kunne integrere taterne i samfunnet. Arbeidet med taterne ga ham tilnavnet «Fante-Sundt». Sundt delte fantene inne i storvandringer (tatere eller "rommanisæler") og småvandringer ("skøyere"). Sundt mente at taterne levde i trass mot landets lover og at myndighetene måtte få slutt på deres ørkesløshet og lidderlighet. Sundt mente at taternes dårlige holdninger ble overført fra slekt til slekt, og mente at de lokket andre inn på fantestien. Sundt mente at taterne egentlig ikke var kristne og døpte barna bare for å få dåpsattest. Ifølge Sundt skyldes det lavere antallet tatere i 1855 enn i 1845 at de gjemte seg for folketellerne.
Nazismen definerte hele romanifolket som en mindreverdig rase. Bortsett fra jødefolket var de det eneste folket som – på rasemessig grunnlag – skulle utryddes fullstendig. Dette gjaldt selvsagt også de norske taterne, hvorav enkelte ble utsatt for arrestasjoner, internering i fengsler og anleggsarbeid i tyske festninger. Under Quislings regjering foreslo Sikkerhetspolitiets sjef Oliver Møystad å deportere taterne til tyske konsentrasjonsleirer kort tid etter deportasjonen av de norske jødene i 1943, og Vidkun Quisling bifalt forslaget. Sommeren 1944 kom Politidepartementet med et utkast til en lov for å bringe aksjonen inn i ordnete former, men loven ble ikke innført. Man nedsatte heller et utvalg i Justisdepartementet som skulle finne en løsning på problemet. Utvalget kom til at taterne skulle registreres og interneres i atskilte leirer for kvinner og menn, og fremtidig «omstreifing» skulle hindres ved at omstreiferne ble sterilisert. I april 1945 skulle Justisdepartementet utføre en stor aksjon mot taterne, som blant annet bestod av disse tiltakene:
Andre verdenskrig sluttet før de rakk å sette planene i verk. I Norge ble det altså ingen deportering av taterne som gruppe. Dette skjedde imidlertid i flere andre europeiske land.
8. april er globalt erkjent som «romanifolkets dag» (nasjonaldag). Dagen ble offisielt erklært i 1990 i Serock, Polen, stedet for den fjerde verdenskongressen – «Romani Congress of International Romani Union» (IRU) – til ære for det første store internasjonale møtet av romani representanter, 7. til 12. april 1971 i Chelsfield i nærheten av London.
Siden verdens romanifolk ble erklært i 2004 som en nasjon uten territorium av FN etter | krav fra ERRC krav fra ERRC, krevde FN på Den Internasjonale Romani dagen 8. april 2014 at romanifolk skal ha full inkludering på alle områder i | avgjørelser tatt av europarådet avgjørelser tatt av Europarådet.
På Regional- og kommunaldepartementets offisielle nettsider, skrev de i 2004: «Romanifolkets historie er ikke noe norske myndigheter har grunn til å være stolt av. Den omhandler tvangssterilisering, tvangsplassering av barn i fosterhjem og kriminalisering av romanifolkets livsform. Politikken som har vært ført har bidratt til å undergrave romanifolkets levesett og kultur, og har ført til at mange selv i dag ikke ønsker å vedkjenne seg sin identitet og kulturbakgrunn. Norske myndigheter har ved flere anledninger de siste årene tatt et moralsk oppgjør med tidligere tiders politikk overfor gruppen, og ba i 1998 offisielt om unnskyldning for de grove overgrep romanifolket ble utsatt for».
På 1900-tallet ble en sterk assimileringspolitikk satt i verk. «Omstreifere», herunder både tatere, sigøynere og andre reisende folk, ble ansett som en moralsk trussel mot resten av samfunnet. Foreninger som Foreningen til Modarbeidelse av Omstreifervæsenet, senere Norsk misjon blant hjemløse, ble etablert. Foreningen startet i 1908 arbeidskolonien Svanviken arbeidskoloni, der omstreiferfamilier skulle lære å leve et fastboende liv. Fra 1928 skulle embetsmenn som førte fødselsregistre og kirkebøker, registrere alle «omstreifere» samt bofaste av «omstreiferslekt» og sende oppgavene til misjonen og Statistisk sentralbyrå, og fra 1935 skulle politiet bistå vergerådene i bortsettingen av «omstreiferbarn». Mellom 1900 og 1960 ble over 1500 barn tatt fra foreldrene sine og plassert på egne barnehjem.
Fra slutten av 1920-årene ble også flere kvinner tvangssterilisert. Man mente «omstreiferkvinner» var uskikket som mødre. En lov om sterilisering av personer som var uskikket til å få barn kom i 1934, men denne nevnte ikke omstreifere spesielt. Under 2. verdenskrig kom det derimot et tillegg til denne loven med bestemmelser om omstreifere. Spesielt foreningen Norsk misjon blant hjemløse og legen Johan Scharffenberg var pådriver for sterilisering av omstreifere. Målet med assimileringspolitikken var å få slutt på reisingen og de reisendes kultur, og gjøre omstreiferne fastboende. Assimileringspolitikken kom under kritikk fra 1970-årene, og avviklet i 1986.
I 1935 ble det foreslått å forby tatere å holde hester, under dekke av en ny lov om dyrevern. Man mente omstreiferne mishandlet hestene sine. Det var likevel tydelig at forslaget var et forsøk på assimileringspolitikk. Forslaget ble da avvist av Stortinget. Under andre verdenskrig bestemte NS-regimet at taterne ikke skulle få lov til å ha hester. Etter krigen ble forslaget reist på nytt, med Norges Dyrebeskyttelsesforbund som initiativtaker. I 1951 ble forslaget vedtatt av Stortinget, selv om flere politikere var kritiske. Forbudet ble opphevet først i 1974.
Selv om utallige romanifolk eller tatere vokste opp uten å kjenne til sine egne familier og sin kultur, og andre frivillig lot seg assimilere inn i majoritetsbefolkningen, har allikevel hele romani- og taterslekter blitt bevart forholdsvis «urørt» av assimilasjon. De har beholdt romanifolkets og taternes kultur, særegne livsformer og språkene.
I 1994 begynte romanifolket i Norge å organisere seg. De ble tett fulgt av tilsvarende forsøk i Sverige, der romanifolket har blitt utsatt for en forfølgelse lik den de fikk gjennomgå i Norge. I 1999 ble romanifolket anerkjent som nasjonal minoritet i Norge, på lik linje med jøder, kvener, rom (sigøynere) og skogfinner gjennom Norges tilslutning til Europarådets rammekonvensjon om beskyttelse av nasjonale minoriteter. Romanifolk har en 500 år lang historie i Norge, med et eget språk og særpreget kultur. Som en del av minoritetsgruppene ble også det mange romanifolk oppfattet som norske skøyerslekter medregnet. Den nasjonale minoriteten romanifolket/taterne ønsker ikke å bli forvekslet med romfolket/sigøynerne.
I Norge har man siden 2004 gitt offentlig støtte og oppreisning til befolkningen via stiftelsen Romanifolket/taternes kulturfond, også kjent som «RT-fondet». I 2013 besluttet derimot både Stoltenberg- og Solbergregjeringene å legge ned fondet, som da hadde 75 millioner kroner i fondskapital.
Over 1 200 mennesker med romanibakgrunn har fått rettferdsvederlag fra Statens sivilrettsforvaltning, fordi de enten har opplevd mobbing på grunn av sitt opphav, tvangssterilisering eller opphold på Svanviken arbeidskoloni/familiesenter.
I 2014 meldte avisen Glåmdalen om antatt diskriminering mot en som søkte jobb som drosjesjåfør, der situasjonen ble politianmeldt.
Forsker Per Haave fremla høsten 2000 rapporten Sterilisering av tatere 1934-1977. En historisk undersøkelse av lov og praksis. Steriliseringsloven fra 1934 åpnet for sterilisering på tre grunnlag, alle basert på offentlig tillatelse.
I rapporten blir det dokumentert at 125 personer av romanislekt – 109 kvinner og 16 menn – ble sterilisert med hjemmel i steriliseringsloven av 1934 og folkeættloven av 1942. Romanikvinner som ble definert som «omstreiferkvinner», ble oftere enn andre kvinner underkastet sterilisering, mer eller mindre med tvang. Haave konkluderte med at mer enn 230 romanikvinner ble sterilisert utenfor lovens rammer, og at over 300 romanikvinner ble sterilisert fra 1930- til 1970-årene.
Tradisjonelt livnærte romanifolket seg som omreisende handelsmenn og håndverkere. De reiste omkring i hele Sverige, på Østlandet, i Trøndelag og langs deler av kysten. Det vanlige var at romanifolket reiste med hest og kjerre, ofte i grupper på flere familier, men i noen av slektene i skjærgården i Bohuslän, langs kysten av Trøndelag og på nordvestlandet, reiste man med hest om våren og høsten, mens man om sommeren reiste med båt. Mange var bofaste hele året, noen om vinteren, og det fantes familier som drev butikker vinterstid, men reiste på sommerhalvåret.
I moderne tid har romanifolk byttet ut kjerre og hest med moderne bil og campingvogn. Kulturen har overlevd, men blitt tilpasset samfunnsendringene. Fortsatt står hesten allikevel sterkt i romanikulturen, som et symbol og et minne om fortiden. Mange romanifolk, også unge, driver med hestesport eller eier hest. De fleste tradisjonelle romanifamiliene forsøker å ha frie yrker, slik at de har muligheten til å reise om sommeren og være sine egne arbeidsgivere. I dag reiser mange romanifamilier i perioden april-oktober, andre er på farten hele sommerhalvåret (til snøen faller), mens andre kun er på farten i sommerferien. De fleste romanifamilier følger meget strengt skolenes ferier som de benytter til reiser og sammenkomst med familie og slekt.
Romanifolket snakker sitt eget språk romani, og i Norge brukes tillegg av gruppen som kaller seg tatere en særegen form for norsk med innslag av romani som kalles «rotipa». Rotipa har grunnstamme fra sanskrit og har skandinavisk grammatikk med låneord fra blant annet gresk, armensk og tysk. Romanifolkets språk da de utvandret fra Sør-Asia var et mellom-indoiransk språk. Romanifolket har hatt kontakt med såkalte sigøynere og det har vært en viss kulturell påvirkning.
Romanifolkenes språk har en del ord fra romani som er nært beslektet med sanskrit, og har også felles ordtilfang med sigøynernes form for romani, ofte kalt «romanés». Norsk romani har imidlertid utviklet seg til å bli et nordiskpreget indo-arisk språk, siden det har fått et skandinavisk lyd- og bøyningsmønster. Det er flere prosjekter igangsatt for å tilbakeføre og gjenopplive den originale romanigrammatikken, slik at kommunikasjon mellom nordiske og utenlandske romanifolk kan foregå ubehindret på sitt eget språk. I det øvrige Europa brukes ikke begrepet tater, og både grupper som tilsvarer norske tatere og sigøynere omtales gjerne helhetlig som rom (både entall og flertalsord, også betegnende for et romanimenneske slik som engelsk «man» og i maskulin kontekst for mann).
I Norge har romanifolket fungert som kulturbærere, da de har bidratt til å holde deler av den norske folkemusikken i live. Noen var omreisende musikanter, romani var spesielt dyktige spillemenn som bevarte og spredte musikken utover landet. En av de mest kjente er spillemannen Fant-Karl. I nyere tid har romaniartistene Elias Akselsen og Laila Yrvum og Laila Yrvum engasjert seg for å bevare og spille inn romanifolkets egne, tradisjonelle viser som ofte er mollstemte versjoner av norske folkeviser, med et eget romanipreg.
Åge Aleksandersen er av romanislekt. Fant-Karl var Aleksandersens tippoldefar.
Sentralt i romanikulturen står også kristendommen, da gjerne en følelsesladet religionsform og et intimt, personlig forhold til bibelens Gud, samt konservative moralske verdier, som står i tråd med taternes tradisjonelle kultur. Svært mange romani er tilknyttet pinsebevegelsen, der de ofte har fått muligheten til å tilbe Gud og uttrykke sin kristentro innen rammen av sin egen kultur. Evangelisten Ludvig Karlsen, grunnleggeren av Evangeliesenteret, var romanisel og en sentral religiøs og kulturell lederskikkelse for hele Nordens romanifolk. Romano-/tatergruppen har som oftest tilhørighet til de mer etablerte kirkesamfunn.