davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Богд сум (Өвөрхангай)

Монгол улсын Өвөрхангай аймгийн харьяаны арван есөн сумын нэгийг Богд сум гэнэ. Өвөрхангай аймгийн Богд сум нь 1924 онд байгуулагдсан. Хуучнаар Сайн ноён хан аймгийн Ханхөгшин хошуу, Өлзийт хошуу, Хөөвөр, Баяндөхөм, Гүн-ус, Далан, Ялаатай, Ховд гэсэн 7 багийн нийт 1385 өрхийн 5266 хүн амьдардаг.
Хүн амын тоогоор аймгийн хэмжээнд 3 дугаарт, газар нутгийн хэмжээгээрээ 1-д ордог /Аймгийн төвийг оролцуулахгүйгээр хамгийн алслагдсан сум юм.
Улсын нийслэлээс баруун урагш 646 км, аймгийн төв Арвайхээр хотоос урагш 197 км (хамгийн алс сум нь) зайд оршдог.
Тус сум нь Өмнөговь аймгийн Булган сум (Өмнөговь), Мандал-овоо, Сэврэй, Баянхонгор аймгийн Баянлиг, Богд, өөрийн аймгийн Баруунбаян-Улаан, Төгрөг, Гучин-Ус сумдтай хиллэдэг.
Тус сум нь говь хээрийн бүсэд хамрагддаг. Хамгийн алслагдсан, хүн ам олонтой, дэд бүтэц муу хөгжсөн томоохон үйлдвэр үйлчилгээний газар байхгүй орон нутгаас орох орлогын эх үүсвэр байхгүй зэрэг шалтгааны улмаас хойшид бодлогоор хөгжүүлэх зайлшгүй шаардлагатай. Давуу тал нь иргэдийн амьжиргааны эх үүсвэр болсон мал сүргийн тоо толгой жил тутам өсч, түүний дотор тэмээ болон ямаан сүргийн нийт малд эзлэх хувийн жин нэмэгдэж түүнээс ашиглах ашиг шим үр өгөөжийг малчид бодитойгоор хүртэснээр сүүлийн жилүүдэд иргэдийн амьжиргааны түвшин харьцангуй дээшилж байгаагаас гадна малчид иргэдийн худалдан авах чадвар сайжирч байгаа сайн тал байна. Сумын нутаг дэвсгэрт буй байгалийн үзэсгэлэнт газар, монгол ахуй, уламжлалыг сурталчлах түгээн дэлгэрүүлэх зорилгоор орон нутгийн аялал жуулчлалыг хөгжүүлэх бодлого барин ажиллаж сүүлийн жилүүдэд үр дүнгээ өгч байна.
Газарзүйн онцлог.
Далайн түвшнээс дээш 2376-3025 м өргөгдсөн Монгол Алтайн нурууны үргэлжлэлд багтдаг.
Газар хөдлөлийн эрчим 6-8 балл.
Сумын нутаг дэвсгэр нь Арц, Богдын уулархаг нурууд, гүвээ толгод, хээр тал, элсэн манхан хосолсон мал аж ахуй болон газар тариалан эрхлэхэд тохиромжтой.
Mt. Bogd Golf Course

Mt. Bogd Golf Club is the first international-standard 18-hole golf course in Mongolia, located in the Bogd Khan Mountain, Ulaanbaatar, Mongolia. It is situated 13 km (8 mi) to the southeast of downtown Ulaanbaatar. There are two other golf courses in Mongolia, yet none of them meets international standards with one having been built illegally by Korean investors.
The project started in 2008 with investments from four large Mongolian companies, including MCS Holding and Skytel (Mongolia). The architectural design was developed by GolfPlan USA. There are 5 sets of tees measuring 6,443 m (7,046 yd) from the back. In 2012, Mt.Bogd GC launched its testing operation. The course officially opened on June 22, 2013 and the Tourism Association of Mongolia hopes it will develop new types of tourism, namely golf tourism, in Mongolia.
47°52′55″N 107°02′38″E﻿ / ﻿47.882°N 107.044°E﻿ / 47.882; 107.044
Kasha Rigby

Catherine "Kasha" Rigby (1970 – February 13, 2024) was an American competitive skier from Utah. She is most noted for her many achievements and first descents as "the pioneer of extreme telemark skiing."
Kasha Rigby was born in Stowe, Vermont. She started skiing when she was very young. and began telemark skiing as a teenager. She began traveling at age 19, leaving college to explore Africa. She then headed to Crested Butte, Colorado, where she became involved in telemark racing and extreme-skiing competitions.
Rigby joined The North Face Ski Team in 1995 and has since skied in America, Canada, South America, New Zealand, Russia, Asia, Europe, India and even the Middle East. She skied first descents of some of the world's tallest/hardest peaks, including the Five Holy Peaks in Mongolia.
Outside magazine credited her as being: "the best female telemark skier in the known universe", when she appeared on the cover of Women Outside in Fall 1998.
In her 50s, she became engaged to Magnus Wolfe Murray. On February 13, 2024, she was skiing at the Brezovica ski resort in Kosovo on her "Tour de Piste", when she died in an avalanche. Rigby was 54 years old.
Loon Mountain Ski Resort

Loon Mountain Ski Resort is a ski resort in Lincoln, Grafton County, New Hampshire, United States. It is located on Loon Mountain and sits within the White Mountain National Forest. Its vertical drop of 2,190 feet (670 m) is the eighth largest in New England.
The history of Loon Mountain Ski Resort can be traced back to former governor and New Hampshire native Sherman Adams. Adams spent much of his time growing up in the town of Lincoln, New Hampshire, and attended nearby Dartmouth College. After departing from his position of Chief of Staff in Eisenhower's cabinet, Adams proclaimed he went off "to operate a ski lodge" in 1958. Following his departure from Washington D.C, he founded Loon Mountain Corporation, which later contributed to the construction of Loon Mountain in the fall of 1965.
Loon Mountain officially opened in December 1966 with 12 trails over 80 acres. The terrain was served by a 4-passenger gondola and two Hall double chairlifts. A hotel was built the following year, and third double chairlift serving new advanced terrain was built in 1968.
More expansions followed over the next two decades. West Basin debuted in 1978, featuring a new base area, a dedicated beginner area, and another double chairlift. In 1985, the North Peak area was completed, featuring a CTEC triple and another lodge, and increasing Loon's vertical to 2,100 feet.
From the late 1980s to the early 90s, Loon began pursuing an expansion to the west. While the United States Forest Service approved the plan in 1993, the expansion was halted after two lawsuits were filed by the United States Court of Appeals for the First Circuit based on potential environmental impacts. These were not settled until 2001. A scaled-down proposal was approved and finally completed in 2007 as the South Peak complex. It now features a high-speed quad and 7 trails.
As of 2022, the location has 73 trails and 13 chairlifts.
Loon Mountain was acquired by Booth Creek Ski Holdings in 1997. Booth Creek sold Loon Mountain to CNL Lifestyle in 2006, but continued to operate the resort. On September 19, 2007, Boyne Resorts, a Michigan-based resort company, announced it had acquired the lease to operate Loon from Booth Creek. It also increased the number of snow guns by 170 to a total of 600, at a total cost of $1.4 million. Loon Mountain was among several resorts sold by CNL to Och-Ziff Capital Management in 2016. Boyne purchased the ski area in March 2018 and has been operating it since.
44°2′10″N 71°37′18″W﻿ / ﻿44.03611°N 71.62167°W﻿ / 44.03611; -71.62167
Бърдени

Бърдени е село в Северна България. То се намира в община Трявна, област Габрово.
Село Бърдени се намира на седем километра от китния балкански градец Трявна. Селцето е относително малко, но с изключителни природни и климатични дадености - чудесна гледка към Еленския Балкан, връх Ботев, връх Шипка, Бузлуджа, кристален въздух, ледена бистра вода, зелени гори и поляни, тиха и снежна зима. Постоянно живущи в селото почти няма, но в почивни дни селото гъмжи от хора. Близостта му до град Трявна го прави изключително привлекателно за селски туризъм.
Азиатска шипка

Азиатската шипка (Rosa rugosa) е вид диворастяща роза. Произхожда от Източна Азия, в североизточен Китай, Япония, Корея и Югоизточен Сибир, където расте по бреговете, често върху пясъчни дюни. Не трябва да се бърка с Rosa multiflora, независимо че и двата вида са известни под името „японска роза“.
Листата имат покритие като на велпапе. Името на розата rugosa идва от думата, с която се означава това покритие – „набръчкана“.
Азиатската шипка е гъст храст на височина 1 – 1,5 m и стъбла гъсто покрити с множество ситни бодли с дължина 3 – 10 mm. листата са дълги 8 – 15 cm, перести с 5 – 9 листчета (най-често 7), всяко от които дълго 3 – 4 cm. Цветовете са ароматни, с размер 6 – 9 cm, от розови до бели на цвят. Цъфти напролет. Плодовете узряват към края на юли, когато придобиват оранжево-червен цвят и наподобяват дребни домати. Берат се няколко пъти до края на октомври.
Азиатската шипка е широко използвана като декоративно растение.
Бодлива шипка

Бодливата шипка (Rosa spinosissima) е вид храст от семейство Розови (Rosaceae).
Растението се среща в долния и средния планински пояс до височина около 1500 m.
Бодливата шипка е висока до 1 метър. Има изправени клонки и многобройни игловидни шипове. Листата са сложни, нечифтоперести със 7 или 9 листчета, които от горната страна са голи, а от долната – жлезисти. Цветовете са единични, чашчелистчетата им са от вътрешната страна гладки, а от външната – покрити с власинки. Плодът е сферичен и тъмен на цвят.
Власинеста шипка

Власинестата шипка (Rosa tomentosa) е вид храст от семейство Розови (Rosaceae).
Растението се среща в долния до среден планински пояс: от 100 до 1200 m надморска височина.
Власинестата шипка е висока до 3 метра. Има прави клонки със зигзаговидни цветоносни клончета. Шипчетата са леко сърповидно извити. Листата са сложни нечифтоперест с 5 или 7 листчета, които от долната страна са напластени. Цветовете могат да са единични или в съцветия от 3 до 8; чашелистчетата са с власинки и след узряването на плода остават върху него. Плодът е жлезист.
Храсталачна шипка

Храсталачната шипка (Rosa corymbifera) е вид растение от род Рози (Rosa) в семейство Розови (Rosaceae). Видът е родом от Европа. Растението е включено в списъка на лечебните растения съгласно Закона за лечебните растения.
Храсталачната шипка е широколистен храст, който достига височина от 2 до 3 метра. Шипчетата са силни, с форма на кукички и обикновено по-дълги от широката основа.
Алтернативно подредените листа са с пет до девет близко разположени листчета. Листчетата са тънки и с дължина от 2,5 до 4 см, яйцевидни до елипсовидни с тъп горен край, с просто назъбване, най-често мъхести от двете страни, най-малко от долната страна по нервите.
Цъфтят през юни.
Зрелите плодове са оранжево-червени и с дължина от 1,5 до 2 см, яйцевидни или сферични и предимно гладки.
Броят на хромозомите е 2n = 35.
Разпространение
Храсталачната шипка е евразийско-субоокеанско до субсредиземноморско растение. Ареалът ѝ приблизително съвпада с този на обикновената шипка, но като цяло е по-рядко срещана. Расте и по слънчевите склонове на Алпите до високото планинско ниво.
Вирее най-добре върху богата на хранителни вещества, варовита или поне не силно киселинна почва, която трябва да е каменисто-глинеста. Предпочита топли места. Расте в храсталаци с други растения и в покрайнините на тропични и субтропични сухи гори.
Материали за храсталачната шипка са публикувани за първи път през 1790 г. от Мориц Балтазар Боркхаузен.
Rosa corymbifera принадлежи към секцията Caninae в род Rosa.
Градация

Градация е художествено средство в литературата, използвано основно в поезията, изградено върху изреждане на еднородни езикови части с цел да се разкрие повишаването или понижаването на чувството, емоцията. Или това са думи или словосъчетания, групиращи се в увеличаваща се или намаляваща се емоционална и смислова значимост; възходяща и низходяща.
Съобразно с гореказаното има два вида градация: възходяща (климакс) и низходяща (антиклимакс) – стилистическа и реторическа фигура за изразяване на впечатления от прояви или явления в една или друга посока; стилистически и реторически способности за засилване или отслабване на речевата експресия чрез взаимосвързани ситуации във възходяща или в низходяща степен.
като Термопили славно, безгранично...“
(Иван Вазов, „Опълченците на Шипка“)
(Христо Ботев, „На прощаване“)
(Алеко Константинов, „До Чикаго и назад“)
навяват на теб скръб на сърцето.
(Христо Ботев, „Обесването на Васил Левски“)
и безчести край наш роден
коли, беси, бие, псува
и глоби народ поробен.
(Христо Ботев, „В механата“)
Стефан Блъсков

Стефан Рашков Блъсков е български опълченец и словослагател в печатницата на Христо Ботев и Любен Каравелов, син на писателя Рашко (Райко) Блъсков.
Стефан Блъсков е роден през 1855 година в Шумен в семейството на Руска и Рашко Блъскови. Баща му е книжовник и писател. Сред другите деца в семейството са Илия Блъсков (1839 – 1913, писател), Димитър Блъсков (1842 – 1873, свещеник), Андрей Блъсков (1857 – 1943, генерал, син от втората съпруга на Рашко Блъсков, Гинка).
Когато е на около 15 години, Стефан напуска родния си град и заминава да работи като печатар в Болград в Бесарабия, оттам – в Плоещ и Браила, а от началото на 1870 г. – в Букурещ. Натрупва опит в словослагателството и работил в няколко печатници, включително и тези на Любен Каравелов и на Христо Ботев.
След разрива в отношенията между Каравелов и Ботев през март 1875 г., Блъсков напуска печатницата на Каравелов и отива да работи при Ботев, където остава до ноември 1875 г. По това време Ботев е започнал подготовката за преминаване с четата си през Дунава в България.
През 1877 г. Блъсков се записва в Българското опълчение и е зачислен в състава на Четвърта дружина под командването на майор Пьотър Редкин.
След края на войната Блъсков отново се връща към занятието си на печатар. През юли 1878 година баща му Рашко премества печатницата си от Шумен в Русе, където ръководството временно се поема от Стефан.
Умира през 1928 година в София.
Със свое решение от 21 септември 1922 г. Габровският градски общински съвет обявява за почетни граждани 522 поборници и опълченци, един от които (под № 288) е Стефан Блъсков.
Павел Францалийски

Павел Францалийски е български художник – живописец.
Роден е на 18 януари 1884 година в град Самоков. Син е на Никола Стоянов – Францалията, опълченец през Руско-турската война (1877-1878) и участник в боевете на връх Шипка.
Сирак от невръстна възраст, Францалийски изкарва детство в лишения и бедност. През 1903 година участва в Илинденско-Преображенското въстание. През 1907 година завършва Държавното рисувално училище, специалност „Живопис“ в класа на Иван Мърквичка.
След дипломирането си работи като учител в София и Стара Загора. Две години по-късно се завръща в Самоков и преподава рисуване в местната гимназия. Допринася за създаването на самоковския исторически музей.
Францалийски е художник–пейзажист. Предпочита да рисува с акварел. В творчеството му доминират зимния и планинския пейзаж, особено свързан с Рила. Заради големия брой зимни пейзажи, Васил Чакъров го нарича „Белият акварелист на Самоков“. Друга тема в творбите на самоковеца е селския живот.
Организира над 30 самостоятелни изложби в София, Пловдив, Дупница, Стара Загора, Любляна и Загреб. Участва в пет от общите художествени изложби на Дружеството на независимите художници.
Умира на 8 януари 1956 година в Самоков.
Ябълкоплодна шипка

Ябълкоплодната шипка (Rosa villosa) е вид шипка, храстовидно растение от семейство Розови (Rosaceae). Тя е най-близко родствена с Rosa mollis Sm. (мековлакнестата шипка), с която е възможно да се бърка.
Ябълкоплодната шипка е висока до 2,5 m, с изправени клонки, като цветоносните клончета са с малки власинки. Шипчетата им са прави и хоризонтални. Листата са сложни, нечифтоперести с пет или седем листчета. Цветовете са единични или по 2 – 3 събрани в щитовидни съцветия, а чашелистчетата са с власинки и след узряването на плода образуват коронка и остават върху него. Плодът е жлезист и яркочервен.
В България има ограничено разпространение из храсталаците и в покрайнините на горите в долния и средния планински пояси до височина около 1500 m. Според Конспекта на висшата флора на България, тя се среща единствено в Рила и Беласица, докато Атласът на европейската флора задава по-широк ареал, обхващащ също така Родопите и западна Стара планина. Извън България, видът е разпространен в централна Европа, Испания, Апенините, западните Балкани, Балтийските страни, Украйна и прилежащите територии на европейска Русия.
Букака

Букака се нарича резерват в Североизточна България.
Обявен е за резерват с обща площ 62,49 хектара със Заповед No.79 на Комитета за опазване на природната среда при министерски съвет 5 февруари 1980 година, с цел запазване на съществуващата коренна растителност от ценни дървесни видове. Понастоящем „Букака“ е със статут на поддържан резерват.
Заема обособена зона от територията на природен парк Шуменско плато. Намира се в централната част на парка на надморска височина 450 m.
Резерватът „Букака“ е горски масив, обявен за опазване на съществуващата коренна над стогодишна букова гора, съставена от вида мизийски бук (Fagus sylvatica ssp. moesiaca). В северната му част растат още зимен дъб, габър, благун, клен, цер и други дървесни видове. Подлесът е съставен от леска, глог, шипка, къпина, мъждрян. Тревната покривка е представена от синчец, лютиковидна съсънка, куха лисичина, момкова сълза, петров кръст, пролетно ботурче.
От представителите на животинския свят могат да се срещнат лисица, заек, язовец, сърна, дива свиня, сиво хомяче, благороден елен, няколко вида змии.
Боровец (резерват)

Поддържан резерват „Боровец“ се намира край село Равен, община Момчилград.
Обявен е с постановление №1171 на Министерския съвет от 24 септември 1951 г. с естествено находище на черноборови гори. Прекатегоризиран е в поддържан резерват със Заповед № 368 от 15 октомври 1999 г.
Общата площ на резервата е 35,9 хектара. Общата защитена площ е 360 декара. Разположен е на около 2 км от село Равен. До него води добър път.
Теренът на този резерват е силно насечен — с големи наклони и много стръмнини. Изложението е твърде разнообразно — северно, северозападно, южно. Средната му надморска височина е 400 м.
Почвата е канеленогорска с глинесто-песъчлив механичен състав. Това е горски черноборов резерват — най-източното черноборово насаждение в страната. Освен черен бор в дървесния състав участват още значително количество зимен дъб, по-малко благун и още по-малко келяв габър. Срещат се и единични екземпляри от бял бор. В подлеса вземат участие шипка, смрадлика, синя хвойна и др. В резервата има богата тревиста растителност. Средната възраст на боровите дървета е 130 години, а на най-старите – 180. Боровец е обявен за защитен обект през 1956 г.
Константин Гершелман

Константин Иванович Гершелман (на руски: Константин Иванович Гершельман) е руски офицер, генерал от пехотата. Участник в Руско-турската война (1877-1878).
Константин Гершелман е роден на 2 декември 1825 г. в Санктпетербургска губерния в семейството на потомствен дворянин от тюрингския род Гершелман. Посвещава се на военното поприще. Завършва Павловския военен корпус с производство първо офицерско звание прапоршчик (1844). Получава назначение в лейбгвардейския Павловски полк. Завършва Императорската военна академия през 1848 г. и служи на различни длъжности в Генералния щаб на Руската армия.
Участва в потушаването на Унгарското въстание (1848 – 1849)Унгарската кампания (1849). При форсирането на река Тиса е контузен. Продължава службата в Генералния щаб. Повишен е във военно звание генерал-майор през 1864 г. и е помощник на началниа на щаба на Санктпетербургския военен окръг. Повишен е във военно звание генерал-лейтенант от 1873 г. и генерал-адютант от 1876 г.
Участва в Руско-турската война (1877-1878). Назначен е за командир на 24-та пехотна дивизия от състава на 1-ви армейски корпус. В началото на октомври 1877 г. дивизията сменя руски части на Шипченския проход. Заповедта е да се удържи връх Шипка независимо от османските атаки, суровите зимни атмосферни условия и недобрата екипировка. Дивизията на генерал-адютант Константин Гершелман отстоява позицията до 6 декември 1877 г. в най-трудния период от Зимното стоене на Шипка. Цената е 5425 болни и измръзнали руски офицери и войници. Наричат я често Замръзналата дивизия и Мъчениците на Шипка. Изтеглена е за възстановяване в град Габрово.
След войната продължава службата в гвардията на Санктпетербургския военен окръг. Повишен е в звание генерал от пехотата от 1894 г.
Родственици: син Сергей Гершелман, генерал от пехотата; син Фьодор Гершелман, генерал от кавалерията.
Преминаване на Южния отряд през Стара планина

Преминаването на Южния отряд през Стара планина е част от зимното преминаване на Стара планина и заключителните действия на Действащата руската армия в Руско-турската война (1877 − 1878).
Планът за преминаването през Стара планина е разработен на основата на идеите на руското командване за действия през заключителния период на войната. Предвижда се обход на османските сили в Средна Стара планина, излизане в долината на река Тунджа и деблокиране на Шипченския проход. Преминаването се извършва независимо от суровите зимни условия.
Силите на Южния отряд с командир генерал-лейтенант Фьодор Радецки са разделени на три колони:
Силите на Централната османска армия с командир Вейсел паша заемат изгодни позиции на проходите и Шейновския укрепен лагер. Общият състав е от 23 000 офицери и войници от 41 табора, 26 ескадрона и 83 оръдия.
За преодоляване на зимните трудности руските части обръщат сериозно внимание на материалната подготовка. Войниците са осигурени с храна за 8 дни. Снабдени са с топло облекло, боеприпаси и окопни инструменти. Подсигурен е необходимият транспорт. Проведено е широко разузнаване на противника. Особено ценна е помощта на българското население от района и за подготовката на пътищата и пътеките в проходите.
Авангардът на дясната колона с командир генерал-майор Николай Столетов започва движението от село Топлеш към Химитлийския проход на 24 декември в 18:00 часа. Трудният терен и снегът забавят движението. Главните сили достигат връх Караджа следобед на 25 декември. На следващия ден започват спускане към село Химитли по наклон от 45 градуса. Следобед водят ожесточен бой и отхвърлят противника от Химитлийския проход. Поради разтегляне на колоната съсредоточаването при Шейновския османски лагер завършва сутринта на 28 декември.
Авангардът на лявата колона потегля от село Радевци към Тревненския проход призори на 24 декември. Достига превала при село Селце около 13 ч. на 25 декември. След нощуване на открито и започва спускане. Отрядът на генерал-лейтенант Николай Шнитников води бой и овладява село Мъглиж, на 27 декември освобождава Казанлък. Сутринта на 28 декември колоната е съсредоточена при Шейновския османски лагер.
Централната колона на 28 декември атакува османските сили на Шипченския проход. Сковава ги и дава възможност на дясната и лявата колона да преминат успешно планината.
Въпреки изключително трудните зимни условия, Южният отряд успешно преминава проходите в Средна Стара планина. Отхвърля силите на Централната османска армия от Химитлийския и Тревненския проход. Турците са принудени да се оттеглят в Шейновския укрепен лагер. След успешното съсредоточаване, Южният отряд създава условия за разгрома на Централната османска армия.
Шибляк

Шибляк (на сърбохърватски: шибљак) е растителна средиземноморска формация, представена от сухолюбиви и топлолюбиви листопадни храсти и ниски дървета. Този тип растителност възниква през неогена в Древното Средиземноморие. Съвременният шибляк се е образувал предимно на мястото на унищожените от човека сухоустойчиви гори и храсти в предпланинските и нископланинските части на Балканския полуостров, южното крайбрежие на Кримския полуостров, черноморското крайбрежие на Кавказ, Дагестан и Закавказието. У нас този тип растителност е много характерна за множество райони в Южна България. Флористичният състав на шибляка е много разнообразен, но преобладават: космат и зимен дъб, обикновена драка (чалия), келяв габър, глог, обикновена шипка, хвойна и др. В по-топлите райони тези видове са примесени с вечнозелени растения.
Горна Топчия

„Горна Топчия“ е резерват в Югоизточна България.
Обявен е за резерват с обща площ 164,3777 хектара със Заповед No.1171 на Министерски съвет от 24.09.1951 година, за опазване на лонгозна гора по поречието на река Тунджа.
Разположен е в землището на село Коневец, община Тунджа, област Ямбол.
Резерватната територия е заета от крайречни заливни гори — лонгози. Доминантен дървесен вид е летният дъб, който формира смесени съобщества с полски бряст, полски ясен, полски клен, бяла топола и други дървесни видове.
Лианите, които са много характерен белег за лонгозните гори, са представени от 5 вида: дива лоза, бръшлян, повет и редките за страната южни видове скрипка и гьрбач. Храстовата растителност включва черен бъз, трънка, къпина, шипка, червен глог, обикновен дрян, кучи дрян, аморфа и др.
Установени са 113 вида тревисти растения. Блатното кокиче в миналото се е срещало на обширна територия, но видът се счита за застрашен.
От безгръбначните са установени три защитени вида насекоми — пеперудата голямо нощно пауново око, червена горска мравка и бръмбарът гъсеничар.
От земноводните се срещат жълтокоремна бумка, кафява и зелена крастава жаба, дървесница.
Разнообразието от влечуги е голямо. Срещат се змиеок, зелен и кримски гущер, обикновена блатна костенурка, шипобедрена и шипоопашата костенурка, жълтоуха и сива водна змия, голям стрелец и пъстър смок.
Орнитофауната е много богата. По време на миграции и зимуване тук почиват, хранят се и нощуват много водолюбиви видове с висок природозащитен статус - сива, голяма бяла и нощна чапла, малък гмурец, ням и поен лебед. Около 10 % от популацията на световнозастрашения вид малък корморан зимува по поречието на р. Тунджа, включително и в резервата. Гнездят синигери, кълвачи, обикновена кукувица, сврачки, сови, синявици, дроздове, чучулиги.
Бозайниците са представени от 35 вида, от които 20 са включени в Бернската конвенция за опазване на дивата европейска флора и фауна. Установена е световнозастрашената видра.
Луковица

Луковицата е видоизменено стъбло, подземен орган, който се наблюдава при някои от растенията. Представлява издута част, намираща се в почвата, между същинското стъбло и корена, съставена от слоеве растителни клетки, като най-външните слоеве се преобразуват в защитни люспи. Забелязва се при представителите на сем. Кремови (известни още като Лилиеви), сем. Кокичеви, сем. Лукови и др. Като част от защитната еволюция на растенията, някои луковици са станали отровни за животните.
Луковицата изпълнява много важна функция, съхранявайки растението през неблагоприятните за него условия. По време на периода на покой надземната част на някои растения (лале, лилиум, хипеаструм и др.) изсъхва. Този период обикновено настъпва, когато условията във средата на вида се влошат (застудяване, затопляне, засушаване и др.). В този момент растението се запазва до ново подобряване на условията като складира хранителни вещества и вода от надземните органи в луковицата си, която започва да едрее. Луковицата играе ключова роля в този момент, запазвайки всичко ценно за бъдещия растеж. С настъпването на зимата растението изпада в период на покой до пролетта, или с други думи – до началото на новия жизнен цикъл. С подобряването на условията, растението „се събужда“ и от луковицата израстват вегетативните органи: стъбло и листа нагоре и корени надолу. Старата луковица загива, връщайки част от ценните минерали в почвата, а на нейно място се образува нова. При растежът на новото растение е възможно от една луковица да израстат две отделни растения, т.нар. безполово размножаване.
Растителни клетки, изграждащи луковиците са богати на левкопласти – клетъчни органели, в които се съхраняват различни хранителни вещества (полизахариди, скорбяла и др.).
Луковиците са съставени от голямо количество образувателна тъкан (меристема), което е свързано с основната ѝ функция – образуване на новото растение.
Болести по растенията

Според формулировката на Наумов, болестта (заболяването) при растенията е резултат от продължителни или постоянни изменения, предизвикани най-често от друг растителен организъм с чужда природа при определени причини и при наличие на определен и специфичен за всеки случай процес.
Тази класификация е удобна за практически нужди, тъй като болестите се разглеждат по гостоприемник и се класифицират както в растениевъдството: болести по зърнено-житните култури, по зеленчуковите култури и т.н.
Тази класификация дели болестите на некрози, увяхвания, гниенета, напетнявания, налепи и др. Тя също има приложно значение
Rose hip

The rose hip or rosehip, also called rose haw and rose hep, is the accessory fruit of the various species of rose plant. It is typically red to orange, but ranges from dark purple to black in some species. Rose hips begin to form after pollination of flowers in spring or early summer, and ripen in late summer through autumn.
Roses are propagated from rose hips by removing the achenes that contain the seeds from the hypanthium (the outer coating) and sowing just beneath the surface of the soil. The seeds can take many months to germinate. Most species require chilling (stratification), with some such as Rosa canina only germinating after two winter chill periods.
Rose hips are used in bread and pies, jam, jelly, marmalade, syrup, soup, tea, wine, and other beverages.
Rose hips can be eaten raw, like berries, if care is taken to avoid the hairs inside the fruit. These urticating hairs are used as itching powder.
A few rose species are sometimes grown for the ornamental value of their hips, such as Rosa moyesii, which has prominent, large, red bottle-shaped fruits. Rosa macrophylla 'Master Hugh' has the largest hips of any readily available rose.
Rose hips are commonly used in herbal tea, often blended with hibiscus. An oil is also extracted from the seeds. Rose hip soup, known as nyponsoppa in Swedish, is especially popular in Sweden. Rhodomel, a type of mead, is made with rose hips.
Rose hips can be used to make pálinka, the traditional Hungarian fruit brandy popular in Hungary, Romania, and other countries sharing Austro-Hungarian history. Rose hips are also the central ingredient of cockta, the fruity-tasting national soft drink of Slovenia.
Dried rose hips are also sold for crafts and home fragrance purposes. The Inupiat mix rose hips with wild redcurrant and highbush cranberries and boil them into a syrup.
Wild rose hip fruits are particularly rich in vitamin C, containing 426 mg per 100 g or 0.4% by weight (w/w). RP-HPLC assays of fresh rose hips and several commercially available products revealed a wide range of L-ascorbic acid (vitamin C) content, ranging from 0.03 to 1.3%.
Rose hips contain the carotenoids beta-carotene, lutein, zeaxanthin, and lycopene. A meta-analysis of human studies examining the potential for rose hip extracts to reduce arthritis pain concluded there was a small effect requiring further analysis of safety and efficacy in clinical trials. Use of rose hips is not considered an effective treatment for knee osteoarthritis.
Rose hip soup

Rose hip soup (Swedish: nyponsoppa) is a Swedish soup made from rose hips. It is served as a beverage or as a dessert with milk, cream or vanilla ice cream along with small almond biscuits.
Rose hip soup may be eaten for breakfast. The types of soup for that purpose are generally lower in fruit content and more watery, and may be served with pieces of crisp bread.
The best rose hips or nypon to make the soup are the large hips of Rosa rugosa, but the smaller hips of Rosa canina and Rosa dumalis are also commonly used. The hips form after the rose petals have fallen off. They are picked after the first frost of the fall, once ripe and red, then dried. Nyponsoppa is typically made with dried rose hips, water, potato starch (as a thickener), and sugar. The rose hips are boiled until they are soft and then blended with a mixer. The mixture is then run through a sieve and thickened with potato starch. Rose hips are rich in vitamin C.
Jack Frost

Jack Frost is a personification of frost, ice, snow, sleet, winter, and freezing cold. He is a variant of Old Man Winter who is held responsible for frosty weather, nipping the fingers and toes in such weather, coloring the foliage in autumn, and leaving fern-like patterns on cold windows in winter.
Starting in late 19th century literature, more developed characterizations of Jack Frost depict him as a sprite-like character, sometimes appearing as a sinister mischief-maker or as a hero.
Jack Frost is traditionally said to leave the frosty, fern-like patterns on windows on cold winter mornings (window frost or fern frost) and nipping the extremities in cold weather. Over time, window frost has become far less prevalent in the modern world due to the advance of double-glazing, but Jack Frost remains a well-known figure in popular culture. He is sometimes described or depicted with paint brush and bucket coloring the autumnal foliage red, yellow, brown, and orange. According to other customs, he is said to be the husband of Suzy Snowflake.
Tales of Jack Frost may originate from Anglo-Saxon and Norse winter customs. The Finnish equivalent Pakkasukko has an entire chapter named after him in Kalevala, the Finnish national epic compiled from their ancient oral tradition. In Swedish folklore, the equivalent is Kung Bore (King Bore); the name originating from Swedish 17th century writer Olaus Rudbeck.
There are various other mythological beings who take on a similar role yet have a unique folklore to them. In Russia, he has taken on a different form as Grandfather Frost, and in Germany there is instead a different entity altogether known as Mrs. Holle. The Hindu Kush mountain range is named after stories of a resident giant who would kill (kesh) those who attempted to pass, and has been compared to England's Jack Frost.
The earliest reference to Jack Frost in literature is in the book 'Round About Our Coal Fire, or Christmas Entertainments' published in 1732.
Jack Frost is mentioned in many songs – such as the wintertime song "The Christmas Song" (aka "Chestnuts Roasting on an Open Fire") – and movies. He has been presented as a villain in some media and a hero in others.
Ramonda serbica

Ramonda serbica, also known as Serbian ramonda and Serbian phoenix flower, is a species in the family Gesneriaceae and are one of the four plants in the Ramonda genus. It was first discovered in 1874 near Niš, Serbia, by the Serbian botanist Josif Pančić. The Serbian ramonda is notable for its distinctive desiccation tolerance.
Ramonda stands as one of the rare European members of its plant family. Known for its remarkable resilience, this plant has the unique ability to revive when watered, even from a fully dehydrated state—an attribute commonly referred to as desiccation tolerance. It thrives in cool, damp, shaded environments, primarily on steep, north-facing limestone surfaces. The flower was first discovered in Serbia and its natural habitat is the Balkans.
Ramonda serbica is one of four plants in the Ramonda (plant) genus. Not to be confused with Ramonda nathaliae, these two flowers differ mainly in the shape and color of leaves, and in durability too. Although they belong to the same family, the only place in the world where these two Ramondas grow next to each other is the vicinity of Niš, Serbia.
Melissa (plant)

Melissa is a genus of perennial herbs in the family Lamiaceae. Its species are native to Europe and Asia but cultivated and naturalized in many other places. The name Melissa is derived from the Greek word μέλισσα (mélissa) meaning "honeybee", owing to the abundance of nectar in the flowers. The stems are square, like most other plants in the mint family. The leaves are borne in opposite pairs on the stems, and are usually ovate or heart-shaped and emit a lemony scent when bruised. Axillary spikes of white or yellowish flowers appear in the summer.
The most commonly grown species of this genus is Melissa officinalis, commonly known in the United States as lemon balm, and as balm in England.
Source:
They are very frost hardy plants which prefer full sun or light shade if summers are hot. They are quick growing. M. officinalis has become naturalised in many parts of the world.
Rose Hip Rose

Rose Hip Rose is a Japanese manga series written and illustrated by Tooru Fujisawa. It was serialized in Kodansha's Young Magazine Uppers from 2002 until the discontinuation of the magazine in October 2004. The story would continue with the new name Magnum Rose Hip on the page of Shōnen Magazine. A prequel to the series, Rose Hip Zero, was published in 2005–2006. Rose Hip Rose first volume was released in English by Tokyopop on March 12, 2008, after Rose Hip Zero has been published.
The series primarily deals with Kasumi Asakura, a.k.a. Rose Hip. An amnesiac teenage high school girl, she blends in with the local high school population while fighting off criminals and terrorists with her amazing skills in both martial arts and firearms.
The manga tells the story of a high school kid named Shouhei Aiba, who mysteriously bumped into a nerdy high school female named Kasumi Asakura. At first, Shouhei thinks that Kasumi was being strange for her acrobatic skills and her ability to tell different people from the crowd.
Later on, Shouhei discovers that Kasumi is actually an anti-terrorist specialist named Rose Hip. Rose Hip, lately, was ordered to engage a right-wing terrorist group led by a man whose codename is Goat. The two soon get wind of his plot to overthrow the elected Japanese government by taking hostages at the Tokyo Metropolitan Government Building and destroy it with explosives.
Diputación Provincial de Burgos

La Diputación Provincial de Burgos es la institución a la que corresponde el Gobierno y la administración de la provincia de Burgos, en España.
Una de sus funciones fundamentales es colaborar en la gestión de la actividad municipal.
Integran la Diputación Provincial, como órganos de Gobierno de la misma, el Presidente, los Vicepresidentes, la Junta de Gobierno y el Pleno, formado por 25 diputados.
El presidente actual de la Diputación Provincial de Burgos, desde 2023, es Borja Suárez Pedrosa.
El 14 de enero de 1924, el Directorio Militar y como jefe del Gobierno, presenta a Su Majestad el Rey Alfonso XIII para su sanción, el decreto de disolución de las Diputaciones.​
En sesión celebrada en Diputación el día 24 de mayo de 1933, y en votación por papeletas, es nombrado presidente con seis votos, Domingo del Palacio.​ Julio de la Puente Careaga, finaliza su mandato en febrero de 1946. Le sustituye Honorato Martín-Cobos Lagüera el 26 de febrero de 1946,​ hasta 8 de noviembre de 1953 en que cesa, para ocupar el cargo de gobernador civil de las Islas Baleares. El 10 de diciembre de 1953, es nombrado presidente Manuel Fernández-Villa y Dorbe.​ Siendo sustituido en el cargo por José Carazo Calleja,​
Fernando Dancausa ocupa el cargo desde el 27 de abril de 1960​ hasta 1965 cuando tras el fallecimiento de Honorato Martín-Cobos fue nombrado Alcalde de Burgos.
En 1977 preside la Diputación, Pedro Carazo Carnicero que presenta su dimisión para presentarse a las Elecciones generales de España de 1977, siendo sustituido por Joaquín Ocio Cristóbal quien ocuparía el cargo hasta el 5 de abril de 1979.
Entre 1991 y 2011 ha sido presidente de la institución provincial Vicente Orden Vigara, perteneciente al Partido Popular. Entre 24 de junio de 2011 y 11 de julio de 2023 la presidencia recayó en César Rico Ruiz, del mismo partido político Desde el 11 de julio de 2023 la Diputación es presidida por Borja Suárez Pedrosa cargo que ocupa en la actualidad.
La Diputación de Burgos tiene como sede principal el Palacio Provincial, situado en el Paseo del Espolón de la ciudad de Burgos. El edificio ocupa el solar de la antigua cárcel de Carlos III y fue diseñado por los arquitectos burgaleses Luis Villanueva y Ángel Calleja. Construido entre 1864 y 1869, durante el reinado de Isabel II, sigue la tradición clasicista y la monumentalidad palaciega, propias del periodo. La fábrica se realizó con piedra de Hontoria de la Cantera. Es de planta rectangular y presenta cuatro fachadas con motivos clasicistas, la principal al Paseo del Espolón y la trasera a la Plaza de Santo Domingo de Guzmán. En su interior destaca la escalera imperial iluminada por claraboya, así como la decoración con lienzos de artistas burgaleses como Vela Zanetti o Marceliano Santa María.
Vuelta a Burgos Féminas

La Vuelta a Burgos Féminas es una carrera profesional femenina por etapas que se disputa en la provincia de Burgos en España.
Es la versión femenina de la carrera homónima y fue creada en el año 2015 como carrera aficionada bajo en nombre de Challange Vuelta a Burgos Féminas. Desde el año 2019 pasó a formar parte del calendario internacional femenino de la UCI como competencia de categoría 2.1.​
En 2014 se crearon en el Valle de Mena el Trofeo Muniadona con inicio, final y varios pasos en Villasana de Mena;​ y el Gran Premio Villarcayo con inicio, final y varios pasos en Villarcayo,​ ambas puntuables para la Copa de España de Ciclismo y con carreras o clasificaciones para diferentes categorías. Aunque en diferentes fechas.​
Estas pruebas fueron predecesoras de la Challange Vuelta a Burgos Féminas creada en 2015 -formato challenge ya que la corredoras pueden disputar las etapas que quieran o abandonar pudiendo salir al día siguiente (para aparecer la clasificación general hay que finalizar todas)- o simplemente Vuelta a Burgos Femenina, ya que unieron sus fechas disputándose el mismo fin de semana. En la que solamente el primero de ellos, el Gran Premio Muniadona, es puntuable para la Copa de España de Ciclismo.​​
La primera edición en 2015, constó de 2 etapas, las posteriores ediciones de 2016 a 2018 fueron de 3 etapas y en 2019 pasó a tener 4 etapas pasando a formar parte del calendario internacional femenino de la UCI como competencia de categoría 2.1.​
Iglesia de Santa María la Blanca (Burgos)

La iglesia de Santa María la Blanca de Burgos fue un templo medieval católico que estuvo levantado en la campa o explanada situada al oeste del castillo.
La tradición sostiene que la primitiva imagen de Santa María la Blanca fue encontrada en el cerro de San Miguel por una hija del fundador de Burgos, Diego Porcelos. En ese lugar, el conde ordenó construir una iglesia para la que a partir de entonces sería la patrona de la ciudad​ (la patrona de la catedral y de la diócesis es Santa María la Mayor, por lo que también es considerada patrona de Burgos).​
Algunos estudiosos, como el hebraísta Francisco Cantera Burgos, opinan que esta iglesia se construyó sobre el solar que antes ocupó una sinagoga.​​ Por otra parte, en el grabado de Joris Hoefnagel sobre la ciudad de Burgos en Civitates orbis terrarum (1572), se observa que la iglesia de Santa María la Blanca cuenta con dos edificaciones diferenciadas, una al este y otra al oeste, lo que podría aportar matizaciones a la teoría anterior.​ En cualquier caso, la judería burgalesa estuvo colindante con la iglesia de Santa María la Blanca.​​
Al encontrarse junto a la fortaleza de la ciudad de Burgos, durante la Guerra de Sucesión Castellana la iglesia de Santa María la Blanca fue atacada por Fernando de Aragón para facilitar la rendición del castillo, que estuvo cercado desde agosto de 1474 hasta enero de 1476.​
Durante la Guerra de la Independencia y al retirarse los franceses de la ciudad en junio de 1813, el castillo fue testigo de los últimos preparativos que el contingente realizó antes de su marcha definitiva. Allí trabajaron para hacer desaparecer cualquier material, bélico o documental, que pudiera serle útil al enemigo; el procedimiento elegido fue volar la fortaleza. La hicieron saltar por los aires sin dar tiempo a la evacuación de los últimos soldados, por lo que más de doscientos militares franceses murieron en la explosión, que estremeció a toda la población.​
La iglesia de Santa María la Blanca quedó destruida; se perdieron buena parte de las vidrieras de la catedral y se produjeron daños en el antepecho de la torre del crucero; así como en la iglesia de San Esteban.
Los objetos que se salvaron de la destrucción del templo, pasaron a la actual parroquia de San Pedro de la Fuente; concretamente, una imagen de Santa Bárbara. Con la venerada imagen de Nuestra Señora de la Blanca o Santa María la Blanca anualmente se celebra una romería el último domingo de mayo, llevando la imagen de la Virgen hasta el solar del antiguo emplazamiento de la iglesia frente al castillo.​
En el lugar que ocupó la iglesia, el Ayuntamiento de Burgos ha dispuesto una campa o espacio libre, que está rodeado de arbolado.
Iglesias de Burgos

Burgos es una ciudad de la comunidad autónoma de Castilla y León (España) que cuenta con numerosos templos católicos de distintas épocas, pertenecientes a la Archidiócesis de Burgos (bien al cuidado del clero regular o bien perteneciendo a órdenes religiosas).
La Santa Iglesia Catedral Basílica Metropolitana de Santa María es un templo catedralicio de culto católico dedicado a la Virgen María, en la ciudad española de Burgos.
Las parroquias de Burgos aparecen descritas en la obra histórica de fray Enrique Flórez de Setién y Huidobro (1702-1773) España Sagrada, tomo XXVII.​
Distrito 5 - Periferia: Cortes, Villayuda (incluye Castañares), Villafría, Cótar, Villatoro, Villagonzalo-Arenas y Villalonquéjar.
El área metropolitana de Burgos es una zona de influencia o Área Urbana Funcional (AUF) que se extiende en torno a la ciudad de Burgos.
Hospital del Rey (Burgos)

El Hospital del Rey era un establecimiento asistencial de peregrinos y transeúntes situado junto al Camino de Santiago a su paso por la ciudad de Burgos; forma parte del Patrimonio Nacional, junto con El Parral. En la actualidad, reside en el edificio la Facultad de Derecho de la Universidad de Burgos y el Rectorado de la misma.
Fue fundado en 1195 por el rey Alfonso VIII de Castilla como centro para la acogida de peregrinos, dependiente del monasterio de las Huelgas.​ Junto a su entrada, la Puerta de Romeros, se encuentra la ermita de San Amaro y el cementerio donde se enterraba a los peregrinos que morían. En 1234, el Hospital de Valdefuentes y sus dominios se incorporaron al Hospital del Rey.
Tras las leyes de desamortización del siglo xix pasó de depender del monasterio de las Huelgas a la Junta de Beneficencia Municipal de Burgos, siendo absorbido por la corona en 1874.​
Durante la guerra civil fue utilizado por el bando sublevado como hospital para las tropas marroquíes musulmanas, lo que implicó algunas transformaciones, entre ellas la construcción de una mezquita en el patio del hospital​ que a finales de la década de 1940 estaba en ruinas y de la que no se conservaban restos, cuando el edificio fue recuperado en los años 1980 para uso universitario.
La enfermería, de la que no quedan restos en la actualidad, fue construida durante el siglo XIII como un edificio de estilo gótico de planta basilical con tres naves, con presencia en el testero de la nave mayor de elementos mudéjares (artesonados y yeserías).​ Sus ruinas, conocidas como "Arcos de la Magdalena", fueron derribadas en 1910, desapareciendo así este singular conjunto arquitectónico de uso civil de la ciudad de Burgos.
Coto Redondo, que formaba parte del Partido de Burgos, uno de los catorce que formaban la Intendencia de Burgos, en su categoría de pueblos solos, durante el periodo comprendido entre 1785 y 1833, en el Censo de Floridablanca de 1787, jurisdicción de abadengo. Contaba entonces con 253 habitantes.
Jurisdicción de abadengo, siendo su titular el Hospital del Rey, sobre los lugares de Arroyal, Cardeñadijo, Marmellar de Arriba, San Mamés, San Medel, Villacienzo y Villarmero en el Alfoz de Burgos, todos con alcalde pedáneo.
Los restos han sido restaurados y cedidos para acoger las dependencias de la Universidad de Burgos. Allí se encuentran el rectorado, la Facultad de Derecho y la biblioteca antigua. En el bello entorno ajardinado hay un Tablero de Ajedrez, donde se organizan en verano actividades musicales coincidentes con los Cursos de Verano de la universidad.