davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Plaza de toros de Pontevedra

La plaza de toros de Pontevedra es un coso taurino situado en el municipio español de Pontevedra, en la provincia homónima (Galicia).​ La plaza cuenta con una capacidad para 7.800 espectadores​ y está catalogada como de segunda categoría.​El actual coso sustituyó a otro de madera de 1892, aunque la tradición taurina de la ciudad gallega se remonta al siglo XVII.​
Con anterioridad a los cosos, los toros se lidiaban en las plazas de la Herrería y Alhóndiga, cerrando las entradas con tablados y reservando los derechos de disfrutar de las ventanas de ciertas casas para presencias los festejos. Estos espectáculos quedan constatados en las crónicas que Prudencio Landín Tobío hizo de la villa pontevedresa.​
En 1892, el capitán de artillería Benito Calderón Ozores, hermano de la marquesa de Riestra y yerno de Eugenio Montero Ríos, en asociación con dos cordobeses, promovió la construcción de una plaza de toros de madera en el Campo de la Torre, en el mismo emplazamiento que la actual plaza de piedra. En 1896 se recibió en el Ayuntamiento una solicitud para la construcción de una plaza de toros de piedra. La solicitud fue aprobada el 5 de noviembre del mismo año, pero el proyecto de construcción quedó en suspenso hasta 1899.​
El arquitecto Siro Borrajo Montenegro, fue el encargado de dirigir las obras que comenzaron en octubre de 1899. Concretamente el día 8 a ritmo de pasodoble interpretado por la Banda del Hospicio. Antes de cumplirse un año del inicio de las obras fue inaugurada por los matadores de toros Emilio Torres Bombita y Ricardo Torres Bombita chico que lidiaron reses de Salas. Fue el 12 de agosto de 1900, en el barrio de San Roque, el mismo sitio donde se ubicó la plaza de madera.
Desde 1975 la plaza pertenece a los hermanos Lozano.​​
El coso tiene una distribución en dos pisos, siendo la primera zona de tendidos y la segunda de palcos y andanadas. En el año 1996 se remodeló la plaza para dotarla de una cubierta, de tela similar a la de los veleros, que cubre a los espectadores y parte del ruedo, a la vez que deja al aire libre el centro del platillo. Esta cubierta de membrana de PVC con una superficie de 4300 m² se inauguró el 25 de julio, en una corrida donde se lidiaron reses de la ganadería de El Torreón y en la que se anunciaron los matadores de toros Enrique Ponce y Vicente Barrera, junto al colombiano César Rincón.​​
Característico de la plaza de toros de Pontevedra es su gran afición. El tendido de sol se llena de peñas que con su indumentaria multicolor, alegría y jolgorio crean un gran ambiente cada tarde de toros.​ Casi 50 agrupaciones peñistas que celebran cada año su Feria de la Peregrina.​ Este fenómeno de las peñas no es una moda nueva, sino que es algo arraigado en Pontevedra.​
Es uno de los ciclos taurinos de la temporada española que mejor flujo tiene en la taquilla al generar gran expectación sus carteles.​​ La actividad taurina se concentra en el marco de la Feria de La Peregrina, patrona de la provincia de Pontevedra y que se celebra cada año el segundo domingo de agosto.​
Feria taurina de San Ignacio

La Feria taurina de San Ignacio se celebra anualmente en la localidad de Azpeitia, en la provincia de Gipúzcoa, España. Entre los días 31 de julio y 2 de agosto. Se trata de una celebración que está considerada como "el epicentro y motor taurino de Guipúzcoa".​ Asimismo, está considerada como una de las ferias más antiguas de España al celebrarse ininterrumpidamente desde 1609, cuando tuvo su primera edición con motivo de la beatificiación de San Ignacio de Loyola.​
La tradición taurina de Azpeitia hunde sus raíces en el primer cuarto del siglo XVI. Las primeras referencias de toros en esta localidad guipuzcoana datan de 1522 e, igualmente, se celebraban encierros por las calles del municipio desde 1599 cuando, en las fiestas de San Agustín, los mozos corrían delante de las reses que se destinaban al matadero.​
Con motivo de la beatificación de Ignacio de Loyola, natural de Azpeitia, el municipio organizó una serie de festejos taurinos destinados a conmemorar las fiestas religiosas, lidiándose toros de una ganadería de la zona como los toros de Alonso de Idiáquez.​
A partir de ese momento el municipio debió consolidar la celebración de corridas de toros dedicadas al santo local, fundador de la Compañía de Jesús, ya que en 1677, eran los regidores de Azpeitia los encargados de la contratación tanto de ganaderías como de diestros para completar cada uno de los festejos.​ Para ese entonces la localidad no contaba con una plaza de toros de fábrica sino que se realizaba con una arqutiectura efímera, de maderas y palos, que servía para acordonar una plaza o recinto público; y cuyo modelo fue copiado por otras localidades como Cestona.​
En el siglo XIX la feria ya constaba del formato actual, con tres corridas de toros que se celebraban entre el 31 de julio y el 2 de agosto, organizándose mediante una comisión delegada por parte del ayuntamiento. Una cesión municipal, realizada a favor de un vecino, José de Arregui, que se comprometía a cerrar la plaza de toros, construir un toril y a dar toros de distingas ganaderías, entre ellas de casta Navarra.​ En esta plaza fue en la que tuvo lugar la cogida mortal de José Ventura de Laca en agosto de 1846 y que desapareció, con motivo de la construcción del nuevo coso, en 1903.​
Actualmente la Feria de San Ignacio se sigue celebrando entre el 31 de julio y el 2 de agosto, organizándose los festejos taurinos por parte de una comisión que se encarga de la contratación tanto de toros como de toreros y cuyos beneficios son destinados a obras benéficas y asistenciales, entre ellas las religiosas de las Siervas de María de Azpeitia.​ Tradicionalmente y hasta 1982 se celebraban novillas y después corridas de toros.
En 2020, con motivo de la epidemia del Covid-19 se suspendieron a nivel municipal las fiestas patronales y, asimismo, se cancelaron los festejos previstos.​ Para esa edición la comisión había contado con dos ganaderías habituales en la feria como el hierro de Ana Romero y el de Murteira Grave así como una ganadería novel en este ciclo, la ganadería andaluza de La Palmosilla.​
Visión estereoscópica

Visión estereoscópica es aquella que integra dos imágenes que, por medio del cerebro, el ser humano es capaz de integrar en una sola, y crear una imagen tridimensional. Se produce cuando cada uno de los ojos acomoda el cristalino para enfocar correctamente un objeto, así ambos ejes ópticos convergen sobre el objeto que se mira. Para este proceso se utiliza la visión binocular y la estereoscopía.​
Esta habilidad se desarrolla durante la infancia, ya que al cerebro le cuesta un tiempo aprender a fusionar los estímulos del mundo en 3D. Se considera que hasta los 12 años no se adquiere la visión estereoscópica por completo.
La visión estereoscópica es una habilidad físico-psicológica del ser humano, permite ver imágenes tridimensionales con una visión binocular. En la retina de cada ojo se forma una imagen de un objeto, las dos imágenes son ligeramente distintas por la diferencia posición de los ojos, formando un efecto de relieve. La separación entre los dos órganos receptivos, es decir los ojos, es aproximadamente de 65mm y se llama distancia interpupilar.​
Mediante una sola imagen el ser humano no es capaz de percibir el relieve o la profundidad ya que todos los puntos de la imagen se proyectan en un mismo plano. Para percibir la profundidad se han de dar las siguientes condiciones:
La visión estereoscópica directa puede sustituirse de manera artificial usado elementos ópticos auxiliares. Usando un elemento óptico de observación se puede presentar de manera aislada una imagen a cada ojo. El sistema físico-psicológico fusiona el contenido de ambas imágenes y crea un modelo tridimensional. El elemento óptico más utilizado es el estereoscopio que permite que cada ojo observe una imagen diferente.​ Los estereoscopios más utilizados son:
Hay personas que no llegan a desarrollar la visión estereoscópica debido a un problema de alineación en los ojos o a un problema en el cerebro. A esto se le conoce como “ceguera estéreo” o “visión plana”. Se calcula que entre el 4% y el 10% de la población sufre alguno de estos problemas. Estas personas no logran captar la profundidad, el relieve y la tridimensionalidad. Algunos de los principales problemas asociados a la falta de visión estereoscópica son la dificultad para conducir y para realizar deportes con estímulos visuales constantes (fútbol, rugby, bicicleta…)​​​
Conmoción cerebral

La conmoción cerebral o concusión​ es el tipo de traumatismo cerebral más común y de menor gravedad. Técnicamente, una concusión es una pérdida de conocimiento por un corto período de tiempo como resultado de una lesión en la cabeza provocada por un traumatismo que interrumpe la función normal del cerebro. En el lenguaje corriente, el término ha pasado a significar cualquier lesión de menor gravedad de la cabeza o del cerebro.​ Puede implicar desajustes en las neuronas sin que exista daño estructural obvio. Tras una conmoción cerebral, este órgano queda momentáneamente bloqueado. Puede haber o no pérdida de consciencia, pero generalmente se observa confusión o problemas de memoria.
El riesgo de muerte es prácticamente nulo. Los síntomas se suelen resolver en unas semanas, pero pueden persistir algunos problemas, que rara vez son permanentes. Cerca del 75 % de los niños se recuperan antes de 3 meses.
Cualquier incidente donde el cerebro se sacuda en forma repentina e intensa dentro del cráneo puede provocar conmoción cerebral. Por ejemplo:
La conmoción cerebral suele ser producto de accidentes que involucran:
En todos ellos puede producirse una importante aceleración o desaceleración del cráneo y, dado que el cerebro es una masa inerte al interior de este (no está sólidamente unida a él), puede tener una menor desaceleración al momento del impacto, lo que se traduce en compresiones en volumen de una parte de la masa encefálica y esfuerzos mecánicos importantes para esta, capaces de dañar o afectar temporalmente a las neuronas o sus conexiones.
Un factor de riesgo es algo que incrementa la posibilidad de contraer una enfermedad o padecimiento. En el caso de una conmoción, estos pueden ser:
Una conmoción cerebral provoca síntomas que pueden durar varios días o semanas. Estos incluyen:
Los síntomas que pueden aparecer en un niño con conmoción cerebral incluyen:
El doctor le preguntará a usted y a otras personas presentes en el momento del incidente acerca de sus síntomas y cómo ocurrió la lesión. Habitualmente, la exploración incluye estudios de fuerza, sensación, equilibrio, reflejos y memoria.
Las pruebas podrían incluir:
El objetivo del tratamiento es permitir el alivio o disminución de la lesión cerebral.
El tratamiento puede incluir:
Plaza de Toros México

The Plaza de toros México, situated in Mexico City, is the world's largest bullring. The 41,262-seat facility is usually dedicated to bullfighting, but many boxing matches have been held there as well, including Julio César Chávez's third and final bout with Frankie Randall on May 22, 2004. The Plaza México replaced the former Toreo de la Condesa bullring in the Condesa neighborhood that was overwhelmed by the rapid growth of population in the capital. It opened on 5 February 1946 and annually since then, that date marks the date of the Corrida de Aniversario. This building was built beside the football stadium Estadio Ciudad de los Deportes (formerly Estadio Azul).
Bullring by the Sea

The Plaza Monumental de Tijuana (also called the "Plaza Monumental de Playas de Tijuana" after the neighborhood in which it is located), and popularly known in English as the Bullring by the Sea, is a bullring in Tijuana, Baja California, Mexico. Its opening was held on June 26, 1960. The stadium holds 21,621 people. In addition to bullfighting, the bullring frequently hosts boxing matches, concerts, cultural, and sporting events. It is located just 60 meters from the Mexico–United States border and one block from the Pacific Ocean.
The bullring was constructed in only 90 days, resulting from a contract between Salvatore Hurtado, the owner, and Raymundo Muzquiz Ayala. Muzquiz accomplished the construction so quickly by use of pre-fabricated blocks that were made in San Diego and assembled in Tijuana.
In order to build the bullring in 90 days, Muzquiz utilized prefabricated concrete blocks to construct the Plaza, a new way of constructing a bullring that demonstrated Muzquiz's innovative approach to construction. Muzquiz's design for the Plaza Monumental de Toros was inspired by the Plaza in México City and combined traditional bullring elements with modern techniques. The Monumental de Toros was a key factor in Tijuana’s mid-20th century cultural and urban development, solidifying his legacy as a significant figure in the city's history.
Bullfights were broadcast in Los Angeles in Spanish during the 1960s and 1970s. Celebrated American bullfighter Sidney Franklin provided commentary in English in the 1960s and by bullfighting expert Syd Love in the 1970s via FM simulcast.
The Tijuana Pop Festival was held in the Bullring on 13 October 1968. The festival was slated to feature the Animals, Iron Butterfly, Patchwork Security Blanket, the Collectors, the Chicago Transit Authority and the Yellow Pages; however, the Animals and Iron Butterfly never played. Other issues which marred the event included rumors that the festival had been canceled, long pauses between acts, police activity at the border and at the ring and the political impact of the Tlatelolco massacre only eleven days before. Roger B. Stovold of the Teaspoon Door called the event "one of the biggest fiascos in pop festival history" and concluded that it "left enough of a black mark that any future pop festival in Mexico is unlikely."
32°32′0″N 117°7′17″W﻿ / ﻿32.53333°N 117.12139°W﻿ / 32.53333; -117.12139
Super Bock Arena

The Super Bock Arena (Pavilhão Rosa Mota) is a cultural and sports arena in Porto, Portugal.
The pavilion opened in 1954 on the site of Porto's Crystal Palace (Palácio de Cristal), demolished in 1951 to make room for the pavilion. It was previously known as Pavilhão dos Desportos. In 1991, it was renamed after Portuguese, European, World and Olympic marathon running champion Rosa Mota.
In 2014, after a public call for tenders, a consortium between Lucios and PEV Entertainment was responsible for the rehabilitation of the arena. The initial cost of the rehabilitation was 8 million euros.
In November 2018, Porto's Municipal Chamber announced that following a naming agreement with Super Bock, the company's name was to be added to the arena, in the course of the 20-year private concession of the space.
The rehabilitation process was concluded in 2019. The arena now has the capacity to undertake events up to 8,000 people and is branded Super Bock Arena.
Besides cultural and sports events, the arena can now also function as a congress centre.
Santa Rosa Sports Complex

The City of Santa Rosa Multi-Purpose Complex, more commonly referred to as the Santa Rosa Sports Complex, is an indoor arena in Santa Rosa, Laguna, Philippines with a capacity of 5,700 spectators. The construction of the sports arena began in 2015 and was officially inaugurated on March 5, 2017.
The arena currently serves as a home venue for the Laguna Krah Asia of the Maharlika Pilipinas Basketball League (MPBL) and the Biñan Tatak Gel of the Maharlika Pilipinas Volleyball Association (MPVA). It is also one of the playing venues of the Philippine Basketball Association (PBA) and the now-defunct Philippine Super Liga. It is the venue for the sport of netball at the 2019 Southeast Asian Games.
San Miguel Alab Pilipinas used this as one of their home venues while playing in the ASEAN Basketball League, including all but one playoff game in their championship run during the 2017–18 ABL season. The Santa Rosa Laguna Lions also used the arena as their home venue during the Pilipinas Super League's DUMPER Cup. The TNT Tropang Giga, while nominally does not have a home court, used the arena as their exclusive home court in the 2023–24 East Asia Super League.
Dax, Landes

Dax (French pronunciation: [daks]; Occitan: Dacs; Basque: Akize) is a commune in Nouvelle-Aquitaine, southwestern France, sub-prefecture of the Landes department.
It is known as a spa destination, specialising in mud treatment for rheumatism and similar ailments. Dax is also known for its bullfighting culture, especially during the August ferias, one of the most crowded festival events in France with 800,000 people attending over five days. It is also a market town, former bishopric and busy local centre, especially for the Chalosse area.
Dax lies on the river Adour, 30 km (19 mi) from the Atlantic Ocean and 42 km (26 mi) northwest of Bayonne. Dax station has rail connections to Paris, Hendaye, Tarbes, Bordeaux, Bayonne and Pau.
It was established by the Romans, and its reputation is supposed to date from a visit by Julia, the daughter of the first Emperor Octavian Augustus. Its Roman name was Civitas Aquensium. In the Middle Ages, it was administered by viscounts until 1177. From the acquisition of Aquitaine in 1152 by Henry II Plantagenet, later King of England, Dax remained under English rule until 1451, when it was conquered by French troops before the end of the Hundred Years' War. It successfully withstood a Spanish siege in 1521-1522.
The US Dax rugby club founded in 1904 is an important historical team, as many other town in south west of France. Many famous French rugby players comes from Dax and its suburbs such as Pierre Albaladejo, Raphaël Ibanez, or Richard Dourthe for example.
Xico, Veracruz

Xico pronunciation (Spanish pronunciation: ['xi.ko]) is a city and municipality located in the central part of the Mexican state of Veracruz. It produces coffee, tropical fruit, wine, handicrafts, and other products. A regional special dish is their variant of mole known as Mole Xico or Xiqueño which consists of 25+ ingredients and is comparatively sweeter to other dark moles such as mole poblano due to the use of more fruits. It is 25 km from the state capital Xalapa. Every year in July, Xico has a very large bullfighting event. In 2006, Veracruz Governor Fidel Herrera attended the event.
Three kilometres outside the town is Cascada de Texolo.
Works

Works er et samlealbum av Pink Floyd utgitt i 1983 av deres tidligere amerikanske plateselskap Capitol Records for å konkurrere med gruppens nyutgitte album The Final Cut.
Hovedinteressen for dette albumet for samlere er sporet «Embryo», et outtake fra Ummagumma som senere ble et fast innslag på konserter i en sterkt utvidet versjon. Sporet var tidligere bare utgitt i januar 1970 på en sjelden samleplate med diverse artister, kalt Picnic - A Breath of Fresh Air, som ble utgitt for å promotere Pink Floyds britiske plateselskap Harvest Records.
Kun på Works finnes også sporene «Brain Damage» og «Eclipse» fra The Dark Side of the Moon i alternative versjoner, sannsynligvis stereomikser fra mastertapene til den kvadrafoniske utgaven av albumet.
Ummagumma

Ummagumma er et dobbeltalbum av Pink Floyd, som inneholder én LP/CD med konsertopptak og én LP/CD med studioinnspillinger.
Albumet ble lansert 25. oktober 1969 i Storbritannia/Europa og en måned senere i USA. Det nådde 5.-plass på de britiske hitlistene og 74.-plass på de amerikanske hitlistene.
Konsertalbumet inneholder fire av bandets mest populære låter på den tiden. «Careful With That Axe, Eugene» var i mange år en av bandets konsertfavoritter og var den eneste låten fra 1960-årene som også ble fremført på konserter mot slutten av 1970-årene. Dette albumets versjon av «Astronomy Domine», som opprinnelig ble utgitt på The Piper at the Gates of Dawn (1967), er den første utgivelsen av en Syd Barrett-låt der Barrett ikke medvirker selv.
Studiodelen er noe av det mest eksperimentelle og særeste Pink Floyd har utgitt. Alle bandmedlemmene fikk tildelt en halv LP-side hver der de kunne gjøre det de ville. Richard Wrights firedelte «Sysyphus» er jazzinspirert keyboardbasert musikk. Den inneholder også et lite utdrag fra salmen «Glade jul». Roger Waters' to bidrag spenner fra den stemningsfulle «Grantchester Meadows» til den psykedeliske «Several Species of Small Furry Animals Gathered Together in a Cave and Grooving with a Pict», der Waters utelukkende bruker sin egen stemme innspilt i forskjellige hastigheter og tromming på sin egen kropp som instrumenter. David Gilmours «The Narrow Way» er tredelt. I den siste delen viser Gilmour for første gang at han er komfortabel med langt flere instrumenter enn bare gitar. Poenget med studioalbumet var at bandmedlemmene skulle spille alle instrumenter selv i de delene de fremførte, men Nick Mason fikk hjelp av sin daværende kone Lindy til å spille fløyte i den tredelte «Grand Vizier's Party». Forøvrig består den av trommer, perkusjon og lydeffekter innspilt av Mason.
Ummagumma og dets konsept har i ettertid blitt kraftig kritisert av bandmedlemmene selv. David Gilmour har omtalt prosjektet som ren desperasjon, mens Nick Mason mener albumet beviste at bandet var mye bedre sammen enn hver for seg.
Kassettutgaven hadde en annerledes sporliste fra LP-utgaven. I stedet for å være et dobbeltalbum, bestod kassettutgaven av én enkelt kassett. I tillegg var rekkefølgen på sangene stokket om, slik at det ikke var noe skille mellom konsert- og studiodelene av albumet.
Den amerikanske kassettutgaven skilte seg fra både den europeiske kassettutgaven og den opprinnelige LP-en. Med unntak av «Astronomy Domine» ble konsertdelen av albumet utelatt. Samtidig skilte rekkefølgen på sangene fra studioalbumet seg noe fra de andre utgavene:
Pink Floyds liveopptredener

Pink Floyds liveopptredener er en liste over sangene Pink Floyd vanligvis spilte på konsertene sine. Pink Floyd har alltid vært kjent for flotte lysshow på konsertene sine, men har aldri vist seg selv på de store skjermene på konsertene, unntatt på arrangement som Live8. De har heller vist filmruller.
I 1967 kom studioalbumet The Piper at the Gates of Dawn. Dette var svært populært da det kom ut, men har med tiden blitt et album som sjeldent blir kjøpt av andre enn Pink Floyd-fans.
Liste over sanger:
Ingen
I starten av 1968 var Syd Barrett med på turneen, men på grunn av for mye LSD-bruk, og i tillegg en frykt for store folkemengder måtte Barrett ut av Pink Floyd. Astronomy Domine, som opprinnelig var 4 minutter og 12 sekunder lang ble nå spilt opptil 9 minutter lang, og var noe annerledes en studioversjonen! Det var etterhvert lett å se at Syd hadde tatt skade av LSD-misbruken, for blikket var helt fjernt. David Gilmour syntes dette var direkte skremmende. 1968 er det eneste året David Gilmour og Syd Barrett sto på samme scene på samme konsert.
Ummagumma-turneen i 1969 var den første turneen uten Syd Barrett. Det ble også utgitt et dobbeltalbum ved navn Ummagumma samme år. Ummagumma-albumet inneholder både live- og studioplate. Ummagumma er det Pink Floyd-albummet som har solgt dårligst.
Ingen
Atom Heart Mother ble sluppet i 1970, og ble svært populær, men i USA ble det ikke like mye solgt. I 1971 ble det sluppet et nytt album; Meddle. Meddle er et svært psykedelisk album. Det finnes også en video fra en av konsertene i 1971, Pink Floyd Live at Pompeii. Denne videoen inneholder opptak fra konserten i amfiteateret i det gamle Pompeii. Låten Mademoiselle Nobbs er en prototype av låten som senere ble kalt Seamus på albumet Meddle. Navnet Seamus kommer fra at hunden som uler og bjeffer på denne låten, het Seamus. På denne tiden var det virkelig eksperimental periode, men likevel ble det spilt ballader som Cymbaline, Atom Heart Mother, Set the Controls For the Heart of the Sun, Fat Old Sun og Echoes.
Sanger spilt 1970 til 1971:
I 1971 holdt Pink Floyd en konsert i ruinene i et av de gamle mesterverkene i det gamle Pompeii, amfiteateret. Det er blitt utgitt en video fra konserten, på VHS (videokassett) og DVD (videoplate) ved navn Pink Floyd Live at Pompeii. Albumet inneholder også deler av innekonserter i Paris-studioene.
Ingen
I 1972 begynte Pink Floyd å spille Dark Side of the Moon-låter på konsertene, og det var tydelig at publikum elsket denne musikken.
«Us and Them» ble komponert av keyboardisten Richard Wright for filmen Zabriskie Point allerede i 1969, men regissøren Michelangelo Antonioni avviste melodien med begrunnelse at den var for ulik den tidligere «Careful With that Axe, Eugene»!, i henhold til hva Roger Waters senere erindret i et intervju i forbindelse med Dark Side-innspillingen i '73. Antonionis reaksjon var «Den er vakker, men for sørgelig, ikke sant? Den får meg til å tenke på kirker». Albumets lille intro, instrumentalen «Speak to Me» på 1 minutt ble også innspilt en konsertversjon av på 2,5 minutter.
Liste over sanger:
Liste over førsteplasser på Billboard Hot 100 i 1970-årene

Denne artikkelen handler om den amerikanske Billboard Hot 100 hitliste i løpet av 1970-årene.
Billboard Hot 100 er en hitliste som presenterer de 100 mest populære singlene i USA for øyeblikket. Listen er basert på avspillinger på radio og platesalg.
♪ – årets sang
Koloradoedelgran

Koloradoedelgran (Abies concolor) er en art av bartrær i edelgranslekten innenfor furufamilien. Den tilhører gruppen Kjempeedelgraner innen sin slekt, og har etter siste redigering ingen underarter. Den tidligere underarten Abies concolor lowiana (Gordon) Hooper er nå en egen art, Abies lowiana.
Treet blir 25–60 meter høyt, og har en diameter nederst på inntil 2 meter. Nålene til koloradoedelgran har butt spiss, og har lyst bånd på undersiden. De er inntil 6 cm lange. Konglene kan bli hele 12 cm lange, er avlange med tykke, og tett skjelldekte med lite frøåpning mellom skjellene. Konglen er mørk brun eller rødbrun.
Vekstsonen i Nord-Amerika går fra 900–3400 moh., og treet vokser der i Sierra Nevada og i Rocky Mountains. Treet har også spredd seg i Norge, via planting i skogbruket.
Koloradoedelgran består av mange populasjoner som har vært adskilt lenge. En kan dele populasjonene i to hovedgrupper, som her betraktes som underarter. Flora of North America velger å oppfatte dem som to adskilte arter.
New Zealand red

New Zealand red er en kaninrase, som er dyp reverød i fargen, og relativt stor. Rasen er ikke fra New Zealand, men fra California. Rasen fikk visstnok navnet fordi den er en videreutvikling av en kjøttrase fra New Zealand.
Første gang rasen ble vist fram, var på en utstilling i 1910. Det var en populær rase hos mange oppdrettere. New Zealand white dukket opp hos en oppdretter seks år etter presentasjonen av New Zealand red. Man fant ut at New Zealand white var en enda bedre kjøtt- og pelskanin, og New Zealand white ble den mest populære nyttekaninen i Amerika på denne tiden.
Navnelikheten til tross, vi snakker her om to forskjellige raser.
Voksne dyr bør veie mer enn 4 kg.
Ører
Ørene er jevnt behåret, bæres stivt opprettstående. De skal være tykke og ha en godt avrundet overkant. Ørene skal være forholdsvis korte.
Hode
Hodet skal være meget kraftig med bred panne og nese. Utpreget fyldige kinn. Kjeven er fyldig og neseprofilen lett bøyd. Hunnens hode er smalere enn hannens, men likevel kraftig.
Hals
Kort, hodet sitter tett på kroppen.
Bryst:
Bredt og fast
Rygg
Bred med god muskelansetning.
Reverød
Dekkfargen er mettet reverød og skal etterstrebes at den går så langt ned mot hårbunnen som mulig. På buken, innsiden av beina, kjevenes kant, øyenringen og halens underside kan en noe lysere farge aksepteres. Fargen skal være jevn og intensiv reverød over hele kroppen, men er ikke glansfull.
Bunnfarge: Kan ha en lysere tone enn dekkfargen, men idealet er en bunnfarge som er så nære dekkfargen som mulig.
Kviteik

Kviteik (Quercus alba) er et løvfellende tre som vokser i østlige deler av Nord-Amerika.
Den blir opptil 25 meter høy. Barken er lysegrå og oppsprukket med flak som løsner. Bladstilken er 10–25 mm lang. Bladene er omvendt eggformede med 4–6 store, avrundede fliker. De er 12–18 cm lange og 7–11 cm brede. De nyutsprungne bladene er rosa, men blir grønne etter noen dager. Undersidene av bladene er nesten hvit, og høstfargen er mørk purpur. Nøttene sitter 1–3 sammen på en kort stilk. Nøtteskåla omslutter en fjerdedel av nøtta.
Kviteik stiller ikke strenge krav til klima og jordsmonn. I nord er den knyttet til lavlandet, men i de sørlige Appalachene finnes den opp til 1370 moh. Den vokser sammen med mange andre treslag, som andre eikearter, hickory, tulipantre, svartlind, kvitask, ambratre, sumptre, amerikabøk, sukkerlønn, virakfuru, weymouthfuru og kanadahemlokk.
Utbredelsen omfatter det meste av østlige USA, og arten mangler bare høyt i Appalachene, i nedre del av Mississippi-dalen, på kystsletta mot Mexicogolfen og i det meste av Florida. Nordgrensa går fra sørvestre Maine og lengst sør i Québec vestover gjennom sørlige Ontario og sentrale Michigan til sørøstlige Minnesota. Vestgrensa går gjennom vestlige Iowa, østlige Kansas, Oklahoma og østlige Texas.
Kviteik er en av de viktigste eikeartene i tømmerproduksjon, og trevirket brukes blant annet til vin- og whiskeytønner. Den blir av og til plantet i hager og parker, men ikke så ofte som rødeik på grunn av at veksten er sen, og den er vanskelig å plante om.
Otte Thygesen Brahe

Otte Thygesen Brahe (født 2. oktober 1518 på Tostrup slott, død 9. mai 1571 på Helsingborg slott) var en dansk adelsmann og riksråd.
Han var sønn av Thyge Axelsen Brahe til Tostrup og Sophie Rud. I 1529 kom han i lære hos Erik Eriksen Banner, og i 1537-39 omtales han som hoffsinde.
Han ble samme med broren Jørgen Thygesen Brahe til Tostrup forlent med Storekjøbing i Skåne. I 1544-55 var han forlent med Gladsax len, også i Skåne. I 1548 fulgte han hertug Frederik til Norge som marskalk. I 1555-67 var han lensmann på Aalborg.
1559 ble han forlent med Han herred prosti, og i april 1563 ble han innlemmet i riksrådet. Samme år ble han som følge av Den nordiske syvårskrig, proviantmester og fikk sammen med 3 andre riksråder et overoppsyn med Jylland. Da han i 1567 byttet Aalborg med Helsingborg len (som han beholdt til sin død), kom han i nærheten av krigsskueplassen og kom derved til å spille en aktiv rolle i begivenhetene. Han ble på høsten 1567, sammen med Bjørn Kaas og Jørgen Marsvin sendt til Småland i spissen for en styrke som skulle støtte Daniel Rantzau. Få dager senere ble de dog nødt til å trekke seg tilbake over grensen pga. mytteri i egne rekker.
I 1569 fikk Otte samt Jørgen og Steen Bille i oppdrag å føre oppsyn med forsvaret av de skånske grensene.
Han eide også Elved og hadde ellers eiendommer i både Jylland og Norge. I 1568 kjøpte han sammen med Peder Oxe alt jordegods som hadde tilhørt Peder Christensen Dyre. I 1565 arvet han Rødinge pantelen etter broren Jørgen, hvilket enken beholdt i noen år etter hans død. I samme landsdel ble han i 1569 forlent med Froste herred som pant for 6000 riksdaler. Man må si at han har vært en velbeslått herre.
På Knudstrup demmet han inn den lille sjøen og bygget seg en prektig befestet borg i nordisk renessansestil. Her bodde han og giftet seg 23. november 1544 med Beate Clausdatter Bille og førte dermed de to mektige adelsslektene sammen. De fikk i alt 10 barn, deriblant den senere så berømte astronomen Tyge Brahe samt Steen Brahe til Knudstrup, Jørgen Ottesen Brahe, Knud Brahe og Sophie Brahe.
Tyge (Tycho), som kom til verden samme med en dødfødt tvillingbror, ble kidnappet av farens barnløse bror Jørgen Thygesen Brahe, hvilket i begynnelsen førte til en heller lunken stemning mellom brødrene. Otte ønsket at Tyge skulle utdannes innenfor det militære, som var skikk og bruk blant adelige, men Jørgen hadde andre planer for gutten.
Otte døde på Helsingborg slott, og ble begravet i Kågerød kirke, ikke så langt fra Knudstrup. Han ses avbildet på et epitafium sammen med kone og barn i samme kirke.
«Melkepiken»

«Melkepiken» (De Melkmeid eller Het Melkmeisje) er et oljemaleri på lerret malt av den nederlandske kunstneren Johannes Vermeer. Maleriet befinner seg i Rijksmuseum i Amsterdam i Nederland. De vurderer den som «en av museets fineste attraksjoner».
Eksakt hvilket år maleriet ble fullført er ukjent, med vurderinger som varierer fra kilde til kilde. Rijksmuseum tror maleriet ble fullført omkring 1658. Ifølge Metropolitan Museum of Art i New York ble maleriet malt omkring 1657 eller 1658.
Et av kjennetegnene ved Vermeers palett sammenlignet med hans samtidige var at han foretrakk den dyre naturlige fargen ultramarin (laget av knust lapis lazuli), mens det var vanlig at andre malere brukte asuritt, som var mye billigere. Sammen med ultramarin er også blytinngult en dominerende farge i verket. Å avbilde hvite vegger var en utfordring for kunstnere på Vermeers tid. Hans samtidige brukte forskjellige grå pigmenter. Her reflekterer de hvite veggene dagslyset med forskjellig intensitet, og viser effekten fra ujevne teksturer på gipsoverflaten. Vermeer brukte blyhvitt, umbra og kullsort. Selv om blandingen var godt kjent blant sjangermalerne på Vermeers tid, var kanskje ingen maler mer enn Vermeer i stand til å bruke den så effektivt.
Kvinnens grove trekk er malt med tykke lag impasto. Kornene på skorpen på brødet, og også skorpen i seg selv, og det flettede håndtaket på brødkurven, er gjengitt med pointillé-prikker. De myke delene av brødet er gjengitt med tynne virvler med maling, med klatter med oker som viser de grove kantene med brukne skorper.
Vermeers mesén Pieter van Ruijven kjøpte sannsynligvis maleriet direkte fra Vermeer selv om det er tvilsomt om det var et bestillingsarbeide. Senere gikk det i arv til van Ruijvens ektefelle Maria de Knuijt og antagelig til deres datter Magdelene van Ruijven (1655–1681) og med sikkerhet til Pieter van Ruijvens svigersønn Jacob Dissius (1653–1695). Sistnevnte solgte det sammen med andre Vermeer-malerier i 1696. Maleriet ble beskrevet som «usedvanlig godt» og fikk en pris på 175 gylden, ved salget kun overgått av «Utsikt over Delft» som fikk en pris på 200 gylden.
I 1719 ble det solgt ved en auksjon i Amsterdam og passerte deretter gjennom minst fem forskjellige kunstsamlinger ved forskjellige auksjoner før det havnet i Lucretia Johanna van Winters (1785–1845) omfattende kunstsamling. I 1902 solgte hennes to sønner maleriet sammen med 39 andre til det statlige Rijksmuseum i Amsterdam.
Hamsterfamilien

Hamsterfamilien (Cricetidae) er en gruppe gnagere i den store og komplekse gruppen Muroidea. Den inneholder blant annet hamstre, vånder og lemen. Med cirka 600 arter, fordelt i fem underfamilier, er dette den nest mest tallrike pattedyrfamilien.
Hamsterfamilien har gjennomgått flere endringer, og mange tidligere medlemmer av gruppen regnes nå som medlemmer av musefamilien og andre muroide familier. Blant disse er gruppene Calomyscinae, Gerbillinae, Lophiomyinae, Myospalacinae, Mystromyinae og Platacanthomyinae.
Myomorpha har tradisjonelt blitt delt inn i to overfamilier med i alt sju familier, men ny forskning tyder nå på at det bør være ni. To underfamilier i Dipodidae har i henhold til Wilson, Lacher & Mittermeier (2017) blitt løftet til full familiestatus; Sminthidae og Zapodidae. Familien Nesomyidae finnes bare i Afrika og på Madagaskar, og har utviklet økologiske nisjer som likner andre familier i musegruppen.
Beringian lemming

The Beringian lemming or Beringian brown lemming (Lemmus nigripes) is a species of lemming found in Russia and North America.
It was formerly considered conspecific with the Canadian lemming (L. trimucronatus) with both species being grouped together as the "North American brown lemming", but genetic studies have affirmed both as being distinct species from one another.
This species is found on both sides of the Bering Sea, and its distribution roughly coincides with the former landmass of Beringia, which it likely inhabited prior to its partial submergence.
In Siberia, it is found east of the Kolyma River (with the East Siberian lemming, L. paulus, being found west of the river) ranging throughout most of Chukotka, northern Magadan, and northern Kamchatka Krai. A disjunct population is also present in the southern Kamchatka Peninsula, which is otherwise inhabited only by L. paulus.
In North America, it is found throughout most of the US state of Alaska (including many of the islands, such as St. Lawrence Island and Nunivak Island) and adjoining portions of Yukon, Canada, but it is not found south of the Alaska Range, where it is replaced by L. trimucronatus.
West Siberian lemming

The West Siberian lemming or Western Siberian brown lemming (Lemmus sibiricus) is a true lemming species found in the Russian Federation. Like other lemmings, it belongs to the family Cricetidae of rodents.
It is endemic to Russia, where it has a wide range throughout Siberia, from the region just south of the White Sea east all the way to the Verkhoyansk Range, which serves as a barrier between it and the East Siberian lemming (L. paulus), which was formerly considered conspecific with it.
An insular population inhabits Novaya Zemlya; a 2021 study which performed genetic analysis on the mtDNA of the Novaya Zemlya population found them to group with the Norway lemming (L. lemmus) despite their similar appearance to mainland L. sibiricus, and classified them as the subspecies L. l. chernovi, or Novaya Zemlya lemming. However, the American Society of Mammalogists rejected these results pending further evidence, stating that these more likely represented L. sibiricus with ancient mitochondrial introgression from L. lemmus (see the article for L. lemmus for further info).
It does not hibernate during winter; it lives in burrows. It is prey to several animals, including the snowy owl and the Arctic fox. As with other species of lemmings, Siberian browns routinely experience large-scale fluctuations in their population sizes.
Musser, G. G.; Carleton, M. D. (2005). "Superfamily Muroidea". In Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (eds.). Mammal Species of the World: A Taxonomic and Geographic Reference (3rd ed.). Johns Hopkins University Press. pp. 894–1531. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
Several Species of Small Furry Animals Gathered Together in a Cave and Grooving with a Pict

"Several Species of Small Furry Animals Gathered Together in a Cave and Grooving with a Pict" is a track written and performed by Roger Waters from the 1969 Pink Floyd double album, Ummagumma.
The track consists of several minutes of noises resembling rodents and birds simulated by voices, utilizing techniques such as tapping the microphone played at different speeds, followed by Waters providing a few stanzas of spoken word in an exaggerated Scottish burr. This poem was improvised in the studio.
The Picts were the indigenous people of what is now Scotland who merged with the Scots.
There is a hidden message in the song at about 4:32. If played at 16 rpm, Waters can be heard saying, "That was pretty avant-garde, wasn't it?" Playing it at 45 rpm reveals a second message from Waters: "Bring back my guitar."
A small sample of these effects appears at about 4:48 on Waters' other track on Ummagumma, "Grantchester Meadows".
The title of the Man or Astro-man? song "Many Pieces of Large Fuzzy Mammals Gathered Together at a Rave and Schmoozing with a Brick" is based on this song.
A quotation in the Karl Edward Wagner novel Bloodstone (1975) pays tribute to the song: "several species of small furry animals gathered together in cave and grooving with a pict."
Personnel per Paul Stump.
Snipe hunt

A snipe hunt is a type of practical joke or fool's errand, in existence in North America as early as the 1840s, in which an unsuspecting newcomer is duped into trying to catch an elusive, nonexistent animal called a snipe. Although snipe are an actual family of birds, a snipe hunt is a quest for a creature whose description varies.
The target of the prank is led to an outdoor spot and given instructions for catching the snipe; these often include waiting in the dark and holding an empty bag or making noises to attract the creature. The others involved in the prank then leave the newcomer alone in the woods to discover the joke. As an American rite of passage, snipe hunting is often associated with summer camps and groups such as the Boy Scouts. In France, a similar joke is called "hunting the dahut".
Although snipe are a real family of birds, the snipe hunt is a practical joke, often associated with summer camps and other types of outdoor camping, in which the victim is tricked into engaging in a hunt for an imaginary creature.
Snipe hunters are typically led to an outdoor spot at night and given a bag or pillowcase along with instructions that can include either waiting quietly or making odd noises to attract the creatures. The other group members leave, promising to chase the snipe toward the newcomer; instead, they return home or to camp, leaving the victim of the prank alone in the dark to discover that they have been duped and left "holding the bag".
The snipe hunt is a kind of fool's errand or wild-goose chase, meaning a fruitless errand or expedition, attested as early as the 1840s in the United States. It was the most common hazing ritual for boys in American summer camps during the early 20th century, and is a rite of passage often associated with groups such as the Boy Scouts. In camp life and children's folklore, the snipe hunt provides an opportunity to make fun of newcomers while also accepting them into the group.
Setting the stage for the prank is often done with imaginative descriptions of the snipe, similar to tall tales. For instance, the snipe is said to resemble a cross between a jackrabbit and a squirrel; a squirrel-like bird with one red and one green eye; a small, black, furry bird-like animal that only comes out during a full moon, and so on. According to American Folklore: An Encyclopedia:
In another variation, a bag supposedly containing a captured snipe is theatrically brought to the campsite after a group hunt; the snipe quickly "escapes" unseen when the bag is opened.
A similar practical joke in France is known as "hunting the dahut". While the description of the prey differs from the North American snipe hunt, the nature of the joke is the same.
In Spain, a similar joke is called cazar gamusinos ('hunting gamusinos'). The gamusino [es] is an imaginary animal with no defined description.
Soffit

A soffit is an exterior architectural feature, generally the horizontal, aloft underside of the roof edge. Its archetypal form, sometimes incorporating or implying the projection of rafters or trusses over the exterior of supporting walls, is the underside of eaves (to connect a supporting wall to projecting edge(s) of the roof). The vertical band at the edge of the roof is called a fascia. A soffit of an arch is frequently called an intrados.
The term soffit is from Italian: soffitto, formed as a ceiling; and directly from suffictus for suffixus, Latin: suffigere, to fix underneath).
In architecture, soffit is the underside (but not base) of any construction element.
Examples include:
In foremost use soffit is the first definition in the table above. In spatial analysis, it is one of the two necessary planes of any (3-dimensional) optionally built area, eaves, which projects, for such area to be within the building's space.
In two-dimensional face analysis it is a discrete face almost always parallel with the ground that bridges the gap(s) between a building's siding (walls) and either: their parallel extraneous plane (fascia) where such exists; or where no such plane, a point along (or the abrupt end of) the roof's outer projection (overhang). Soffits and fascias are archetypally screwed or nailed to rafters known as lookout rafters or lookouts for short, their repair being often undertaken simultaneously. A parapet wall or cornice tend to preclude eaves, as an alternate design, both favouring flat roofs and weather-proof walls. Very pronounced overhangs (eaves) are characteristic to European architecture to shield the walls from rain, sleet and snow such as Swiss chalet style, Dutch, Romanian, and Tudor architecture.
Soffit exposure profile (from wall to fascia) on a building's exterior can vary from a few centimetres (2–3 inches) to 3 feet or more, depending on construction. It can be non-ventilated or ventilated, to prevent condensation. A grill that covers the venting opening on the bottom of the soffit is called a soffit vent. A soffit joist can be added to the framework instead of or in addition to lookouts.
Miniver

Miniver, an unspotted white fur edged with grey, derives originally from the winter coat of the red squirrel. In England, the term became established as a general term for white or almost white fur.
Miniver, in the original sense, differs from ermine (stoat) fur in that it does not include the distinctive black tails of the stoat but is formed of distinctive grey edged panels cut from the complete fur and framing the white belly. From a red squirrel, which has a greyish-white winter coat with a white underside, miniver gros, or vair, is the whole fur, including the grey, and miniver pure retains only the white part. The heraldic fur, vair, translates the grey into blue, and alternates back and belly.
Buttocks

The buttocks (sg.: buttock) are two rounded portions of the exterior anatomy of most mammals, located on the posterior of the pelvic region. In humans, the buttocks are located between the lower back and the perineum. They are composed of a layer of exterior skin and underlying subcutaneous fat superimposed on a left and right gluteus maximus and gluteus medius muscles. The two gluteus maximus muscles are the largest muscles in the human body. They are responsible for movements such as straightening the body into the upright (standing) posture when it is bent at the waist; maintaining the body in the upright posture by keeping the hip joints extended; and propelling the body forward via further leg (hip) extension when walking or running.
In many cultures, the buttocks play a role in sexual attraction. Many cultures have also used the buttocks as a primary target for corporal punishment, as the buttocks' layer of subcutaneous fat offers protection against injury while still allowing for the infliction of pain.
The buttocks are formed by the masses of the gluteal muscles or "glutes" (the gluteus maximus muscle and the gluteus medius muscle) superimposed by a layer of fat. The superior aspect of the buttock ends at the iliac crest, and the lower aspect is outlined by the horizontal gluteal crease. The gluteus maximus has two insertion points: 1⁄3 superior portion of the linea aspera of the femur, and the superior portion of the iliotibial tractus. The masses of the gluteus maximus muscle are separated by an intermediate intergluteal cleft or "crack" in which the anus is situated.
The buttocks allow primates to sit upright without resting their weight on their feet as four-legged animals do. Females of certain species of baboon have red buttocks that blush to attract males. In the case of humans, females tend to have proportionally wider and thicker buttocks due to higher subcutaneous fat and proportionally wider hips. In humans they also have a role in propelling the body in a forward motion and aiding bowel movement.
Some baboons and all gibbons, though otherwise fur-covered, have characteristic naked callosities on their buttocks. While human children generally have smooth buttocks, mature males and females have varying degrees of hair growth, as on other parts of their body. Females may have hair growth in the gluteal cleft (including around the anus), sometimes extending laterally onto the lower aspect of the cheeks. Males may have hair growth over some or all of the buttocks.
The Latin name for the buttocks is nates (English pronunciation /ˈneɪtiːz/ NAY-teez, classical pronunciation nătes [ˈnateːs]) which is plural; the singular, natis (buttock), is rarely used. There are many colloquial terms for them.