davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Copa Libertadores Femenina 2020

La Copa Libertadores Femenina 2020 (en portugués: Copa Libertadores da América de Futebol Feminino de 2020), denominada oficialmente Copa Conmebol Libertadores Femenina 2020, fue la duodécima edición del mayor campeonato de clubes femeninos en Sudamérica organizado por la Conmebol.
Fue la primera edición que se disputó en Argentina.
La edición 2020 del torneo originalmente se iba a realizar en Chile, programada para entre el 25 de septiembre y el 11 de octubre de 2020. Sin embargo, la CONMEBOL lo pospuso el 19 de junio de 2020 debido a la pandemia de COVID-19, provisionalmente hasta principios de 2021. El 20 de noviembre de 2020, la CONMEBOL anunció que la edición 2021 del torneo se llevaría a cabo en Argentina, prevista entre el 5 y 21 de marzo de 2021.​ Esto significó que el torneo no se llevó a cabo en el año natural de 2020.
Originalmente los equipos participantes debian solicitar una licencia para competir en este torneo, pero este requisito fue suspendido debido a la naturaleza excepcional de la situación generada por la pandemia COVID-19.​
Ferroviária se consagró campeón de la copa por segunda vez tras vencer al América de Cali por 2-1 en la final.​
Los siguientes 16 equipos de las 10 federaciones afiliadas a la CONMEBOL calificarán para el torneo:
El torneo se jugará en una sola sede como se hace desde su primera edición. Para la fase de grupos, los 16 equipos se dividen en cuatro grupos. Los equipos de cada grupo juegan entre sí, en el formato todos contra todos. Los dos mejores equipos de cada grupo avanzan a los cuartos de final. A partir de los cuartos de final, los equipos juegan partidos de eliminación directa.​
En cursiva los equipos debutantes en el torneo.
Los partidos se jugarán en el Estadio José Amalfitani en Buenos Aires y el Estadio Nuevo Francisco Urbano en Morón.​
Los equipos se dividieron en cuatro botes con cuatro equipos cada uno, y los equipos de un mismo país no podían caer en el mismo grupo. El actual campeón de la competición y el equipo representativo 1 del país anfitrión se colocaron automáticamente en el primer bombo, en las posiciones A1 y B1, respectivamente. Los campeones brasileños y colombianos completaron el bombo. Los otros equipos se ubicaron de acuerdo con la posición de su federación en el torneo anterior, y los lugares adicionales de Brasil, Chile, Colombia y Paraguay se asignaron al bombo 4.
A continuación se muestra la tabla de posiciones segmentada acorde a las fases alcanzadas por los equipos.
La CONMEBOL publicó el Once Ideal del torneo, con 4 jugadoras representando al Corinthians, 3 al América de Cali, 2 a la Universidad de Chile, y 2 al campeón Ferroviária.​
Ruta 90 (Uruguay)

La Ruta N.º 90 es una de las rutas nacionales de Uruguay. Atraviesa el departamento de Paysandú de oeste a este.​ Es una de las carreteras uruguayas por la cual sale gran parte de la producción forestal del país.​
En abril de 2004 se designó a esta carretera y a su continuación sobre la Cuchilla de Haedo con el nombre Ruta de los Charrúas.​
Esta carretera tiene una longitud total de 83 km (numerados del 5 al 88), comenzando en la ciudad de Paysandú y finalizando en la ciudad de Guichón.​ A lo largo de su recorrido atraviesa pequeños pueblos como: Esperanza, Estación Porvenir, Piedras Coloradas y Orgoroso. Además es la ruta por la cual se llega a las Termas de Almirón.​
Estado y tipo de construcción de la carretera según el tramo:​
En 2023 se están finalizando las obras que comprenden el ensanche de la carretera con corrección altimétrica, recargo de material y pavimentación con tratamiento bituminoso doble con banquinas. Es un tramo de aproximadamente 23 kilómetros entre la localidad de Piedras Coloradas y el empalme con la Ruta 25 que se encontraba muy deteriorado. Finaliza en el primer semestre de 2023, actualmente su carpeta asfáltica esta finalizada, trabajando en señalética.​
Copa Libertadores 2013

La Copa Libertadores 2013, denominada por motivos comerciales Copa Bridgestone Libertadores 2013, fue la quincuagésima cuarta edición del torneo de clubes más importante de América del Sur, organizado por la Confederación Sudamericana de Fútbol, en la que participaron equipos de once países: Argentina, Bolivia, Brasil, Chile, Colombia, Ecuador, México, Paraguay, Perú, Uruguay y Venezuela. El certamen tuvo un receso entre los de cuartos de final y las semifinales, debido a la realización de la Copa FIFA Confederaciones 2013 en Brasil.
El campeón fue Atlético Mineiro de Brasil, que alcanzó el primer título de su historia en la competición. Por ello, clasificó a la Copa Mundial de Clubes 2013, y disputó la Recopa Sudamericana 2014 ante Lanús de Argentina. Accedió, también, a la segunda fase de la Copa Libertadores 2014.
Un total de 12 equipos —los 2 últimos clasificados del país del campeón vigente, y el último clasificado de cada uno de los restantes países— disputaron la primera fase, en la cual se establecieron seis llaves. Cada una tuvo a su respectivo ganador, que accedió a la segunda fase, a la que ya se encontraban clasificados los restantes 26 equipos, constituyéndose así ocho grupos de 4 equipos. Los dos primeros de cada zona pasaron a las fases finales, disputadas bajo el sistema de eliminación directa y compuestas por los octavos de final, los cuartos de final, las semifinales y la final, en la que se declaró al campeón.
En cursiva los equipos debutantes en el torneo.
Distribución geográfica de las sedes de los equipos participantes:
El sorteo se realizó el 21 de diciembre de 2012 en el Centro de Convenciones de la Confederación Sudamericana de Fútbol.​
Los dos primeros equipos de cada grupo accedieron a los octavos de final. Los criterios de clasificación fueron los siguientes:​
A partir de aquí, los dieciséis equipos clasificados disputaron una serie de eliminatorias a ida y vuelta, hasta consagrar al campeón.
Las fases finales estuvieron compuestas por cuatro etapas: octavos, cuartos, semifinales y final. A los fines de establecer las llaves de la primera etapa, los dieciséis equipos fueron ordenados en dos tablas, una con los clasificados como primeros (numerados del 1 al 8 de acuerdo con su desempeño en la segunda fase, determinada según los criterios de clasificación), y otra con aquellos clasificados como segundos (numerados del 9 al 16, con el mismo criterio), enfrentándose en octavos de final el 1 con el 16, el 2 con el 15, el 3 con el 14, y así sucesivamente. Durante todo el desarrollo de las fases finales, el equipo que ostentara menor número de orden que su rival de turno ejerció la localía en el partido de vuelta. En caso de que dos equipos de un mismo país alcanzaran la ronda de semifinales, se debía alterar, de ser necesario, el orden de las llaves para que ambos se enfrentaran en la mencionada instancia, a fin de evitar que puedan cruzarse en la final.
Battle of Giornico

In the Battle of Giornico (Italian: Battaglia di Giornico, dei Sassi Grossi; German: Schlacht bei Giornico) (28 December 1478) a Swiss force of 600 defeated 10,000 Milanese troops.
The Battle of Giornico was part of an expansionist policy of the Old Swiss Confederation during the 15th century. The confederation attempted to expand into the southern foothills of the Alps to gain control of both ends of the valuable mountain passes. In November 1478, Uri troops moved south over the Gotthard pass into the Leventina valley. The population of the valley, who had long been opposed to Milan, greeted the Swiss troops as liberators and allies. However, below the valley at Bellinzona, they found the city gates closed. Uri was quickly joined by forces from other Confederation cantons and established a siege camp below the walls of Bellinzona on 30 November 1478. The Duke of Milan responded by sending 10,000 men toward Bellinzona to drive the Confederates back and reassert his control over the Leventina.
On 16 December the Milanese army reached Magadino on Lake Maggiore about 14 km (8.7 mi) from Bellinzona. However, the Confederates had already retired, after a 14-day siege of Bellinzona, to the Gotthard Pass. Only a 175-strong reserve army, reinforced by about 400 soldiers from the Leventina, were guarding the rear at Giornico in the Leventina valley. The entire Milanese army reached Giornico on 28 December 1478 and outnumbered the defenders by about twenty-to-one. The defenders were able to defeat the much larger force because the Milanese army was confined in a narrow valley, struggling for foothold on the December snow and ice. The Swiss ambushed the army from above, creating confusion by rolling large boulders down the hillside. They reportedly also wore crampons for better foothold. Against this attack, the Milanese army was helpless regardless of its superior number, and they were forced to flee, leaving an estimated 1,400 dead.
Following this decisive defeat, the Duke of Milan withdrew from the Leventina, leaving it under Uri's control. The treaty of Lucerne was signed on 3 March 1480 establishing the cession of Leventina from Milan to Uri.
To consolidate his power in Bellinzona, the Duke of Milan built the small Sasso Corbaro castle. Nine years later, the Swiss and the Milanese met again, in 1487, at the Battle of Crevola.
Paso de Los Patos

The Paso de Los Patos (Passage of the Ducks) is an Andean mountain pass between Argentina and Chile, used by the main column of the Army of the Andes to cross the Andes in early 1817, in order to liberate Chile from Spain. It is located to the interior of the town of Putaendo, to the north of the city of San Felipe, Valparaíso Region, Chile, and framed by the imposing Valle de Los Patos Sur (Southern Valley of Ducks), SW of the Province of San Juan, Argentina. Other names are used for the same pass: the passages of Llaretas, Ortiz, the Honda and the Valle Hermoso.
32°21′46″S 70°13′10″W﻿ / ﻿32.36289°S 70.2195°W﻿ / -32.36289; -70.2195
Highway 1 (Peru)

Highway 1, most widely known as the Pan-American Highway (Spanish: Carretera Panamericana), is the most important highway in Peru, forming part of the larger Pan-American Highway.
This road is the Peruvian portion of the Pan-American Highway. It runs north–south through the whole length of the country and connects all major cities in the country's coastal area. The northern terminus of the highway is located in the Macará International Bridge (Piura Region) at the border with Ecuador. Starting in this point, the highway is known as Carretera Panamericana Norte ("North Pan-American Highway").
The highway crosses coastal and central Lima, the country's capital. Once it reaches a roundabout in Santa Anita, the Northern part of the highway stops. Going south from this point, the highway is called Carretera Panamericana Sur ("South Pan-American Highway").
The section between Caquetá (Habich, according to the concessionaire) and Javier Prado avenues is called the Vía de Evitamiento and is licensed to Lima Expresa, from the French group Vinci SA.
The Southern part of the highway continues from the roundabout in Lima until it reaches the southern terminus, located in the Santa Rosa Border Post, in the Tacna Region at the border with Chile.
San Javier Airport (Chile)

San Javier Airport (Spanish: Aeropuerto de San Javier), (ICAO: SCSJ) is an airport serving San Javier, a town in the Maule Region of Chile. The airport is 3 kilometres (1.9 mi) south of the town alongside the Pan-American Highway.
Runway 17 has a 115 metres (377 ft) displaced threshold, and approximately 180 metres (590 ft) of unpaved overrun.
List of highways in Chile

The national routes of Chile are formed by the set of roads that connect a regional or provincial capital with a longitudinal or variant road to it, which are named by the President of the Republic, according to the road legislation of Chile. The characteristics that are considered to be catalogued as such are:
A clear example is the Pan American Route 5, which is the main land communication route in Chile, which runs from Arica to the Chiloé archipelago, integrating the Chilean inhabitants from north to south. It also highlights the Austral highway, which extends from Puerto Montt to Villa O'Higgins, for tourism and commercial purposes.
Chile has Highway coverage throughout the entire country with the exception of the southern Magallanes Region.
This is a list of Chilean Highways:
Chile Route 60

Chile Route 60 is a main road in the Valparaíso Region of Chile that extends from Valparaíso to Paso Los Libertadores. It continues into Argentina as National Route 7, toward Mendoza.
The Route 60 is made up of two separate stretches of road. One goes from the port of Valparaíso to the junction with Chile Route 5 at La Calera. The other stretch extends from Route 5 at Llaillay to the border with Argentina. The actual border crossing is in the 3 km long Cristo Redentor tunnel. The route roughly parallels the course of the Aconcagua River.
Queulat National Park

Queulat National Park is a national park of Chile located in the Aysén del General Carlos Ibáñez del Campo Region. The park is bordered by the Cisnes River on the south side and is neighbor to Lago Rosselot National Reserve. It contains 1,541 km (595 sq mi) of glacier-capped mountains and virgin evergreen forests.
In 1766, the Jesuit Father José García Alsue explored the area searching for the City of the Caesars.
Local relief is dominated by the Patagonian Andes, with some elevations greater than 2,000 m (6,562 ft) above sea level. A portion of the Puyuhuapi Volcanic Group form part of the park, specifically the area south of the Lake Risopatrón. The park comprises two small ice fields, with glaciers of up to 12 km (7 mi) long. The largest glaciated area is Queulat ice cap, which encompasses about 80 km (31 sq mi) and contains the park's centerpiece, the Queulat Hanging Glacier. This ice cap is centered at 44°25′S 72°25′W﻿ / ﻿44.417°S 72.417°W﻿ / -44.417; -72.417, and is at an elevation of 1,889 m (6,198 ft). The other ice cap covers an area of approximately 40 km (15 sq mi) and is centered at an unnamed summit at 44°30′S 72°19′W﻿ / ﻿44.500°S 72.317°W﻿ / -44.500; -72.317, at an elevation of 2,255 m (7,398 ft). The main ice cap borders the northernmost part of the Puyuhuapi Channel called Ventisquero Sound.
Cascada de Ventisquero Colgante, a large waterfall, is located in the park. As the meltwaters of the eponymous glacier proceed into the Témpanos River, they fall down the waterfall's single vertical drop.
Other attractions in the park are the Queulat Sound, Father García and The Cóndor Falls, and Cat's Stone (Piedra del Gato).
A characteristic feature of this park is the presence of Valdivian temperate rain forests. Various portions of the park receive up to 4,000 mm (157 in) of precipitation annually. In this wet environment typical trees include coihue and tepa. The understory vegetation consists of species such as tepú, quila, chilco and nalca (a plant with enormous leaves). At higher elevations, the forests are dominated by coigüe de Magallanes and lenga. The Carretera Austral runs through the middle of the park and includes a stretch of hairpin turns (Cuesta Queulat), along which can be observed altitudinal zones of vegetation in the park.
In the southern portion of the park (Queulat mountain pass), wildlife includes mammals such as pudú, kodkod, and a variety of birds species including chucao tapaculo, Chilean pigeon, Magellanic woodpecker, black-throated huet-huet and thorn-tailed rayadito. The northern sections of the park are home to nearshore wildlife including semi-aquatic mammals as are southern river otter and coypu. Birds found in this area include Magellan goose, Chiloe wigeon, yellow-billed pintail, red shoveler, flying steamer duck, rosy-billed pochard, red-gartered coot, ringed kingfisher, great egret, cocoi heron, black-crowned night heron, torrent duck, sedge wren, Chilean flicker and black-necked swan.
Mataveri International Airport

Mataveri International Airport or Isla de Pascua Airport (IATA: IPC, ICAO: SCIP) is at Hanga Roa on Easter Island (Isla de Pascua in Spanish). The most remote airport in the world (defined as distance to another airport), it is 2,336 miles (3,759 km) from Santiago, Chile (SCL) which has scheduled flights to it on the Chilean carrier LATAM Chile. The runway starts just inland from the island's southeast coast at Mataveri, and nearly reaches the west coast, almost separating the mountain of Rano Kau from the rest of the island. The airport is the main point of entry for visitors to Easter Island. It has a transit lounge that was formerly used by passengers continuing to or returning from Papeete, Tahiti, which was serviced by LATAM until June 2020.
Scheduled services from the Chilean mainland started in 1967 with a monthly Douglas DC-6B propliner flight operated by LAN-Chile that took nine hours, using a runway extended and paved for the use as a U.S. base. In 1970, services were upgraded with weekly Boeing 707-320 nonstop jet service to Santiago, Chile and Faa'a International Airport (PPT) in Papeete, Tahiti. Nonstop service to Papeete had been added earlier during the late 1960s using a DC-6B and the frequency then doubled to twice-weekly with LAN-Chile providing direct connecting 707 service once a week between Easter Island and Frankfurt, Paris and Madrid in Europe via its Santiago hub. By 1975, LAN-Chile had extended its Tahiti route flown once a week with a 707 to Nadi, Fiji (NAN). LAN-Chile then replaced its Boeing 707 flights with Boeing 767-200ER jet service and in 1993 was operating twice weekly round trip flights on a routing of Santiago (SCL) – Easter Island (IPC) – Papeete (PPT). The airline later operated Airbus A340 and Boeing 767-300ER wide body jetliners into the airport.
The airport's single runway is 3,318 m (10,885 ft) long. The airport was once designated as an abort site for the U.S. Space Shuttle when polar orbital flights from Vandenberg Air Force Base in southern California were planned with this space launch activity then subsequently being cancelled. The project undertaken by NASA to lengthen the runway was completed in 1987 and enabled wide-bodied jets to use the airport, which further boosted tourism to the island.
Due to the lack of diversion airports between Tahiti and South America except for Mataveri, Chilean aviation authorities prohibit more than one aircraft from being in the vicinity of Mataveri. Once an aircraft flying from South America passes the halfway point between South America and Easter Island, no other aircraft can be closer than its own halfway point until the first aircraft successfully lands on the island. This is because if an aircraft should have an accident that obstructs or closes the runway, the other aircraft would not be able to land, and should have been turned back to its airport of departure.
近場通訊

近場通訊（英語：Near-field communication，NFC），又稱感應通訊、近距離無線通訊、近距離通訊，是一套通訊協定，讓兩個電子裝置，例如手機Samsung Pay在相距幾公分之內進行通訊。
NFC如同過去的電子票券智慧卡一般，允許行動支付取代或支援這類系統。NFC應用於社群網路，分享聯絡方式、照片、影片或檔案。具備NFC功能的裝置可以充當電子身分證和鑰匙卡。NFC提供了設定簡便的低速連接，也可用於引導能力更強的無線連接。
近場通訊技術由非接觸式射頻識別（RFID）演變而來，由飞利浦半导体（现恩智浦半导体）、諾基亞和索尼共同於2004年研製開發，其基礎是RFID及互連技術。近場通訊是一種短距高頻的無線電技術，在13.56MHz頻率運行於20公分距離內。其傳輸速度有106Kbit/秒、212Kbit/秒或者424Kbit/秒三種。目前近場通訊已通過成為ISO/IEC IS 18092國際標準、EMCA-340標準與ETSI TS 102 190標準。NFC採用主動和被動兩種讀取模式。
每一個完整的NFC裝置可以用三種模式工作：
NFC和藍牙都是短距离通信技術，而且都整合到行動電話。但NFC不需要複雜的設定程序。NFC也可以简化蓝牙连接。
NFC略勝藍牙的地方在於設定程序較短，但無法達到低功率蓝牙（Bluetooth Low Energy）的傳輸速率。在两台NFC设备相互连接的设备识别过程中，使用NFC来替代人工设置会使建立连接的速度大大加快：少于十分之一秒。NFC的最大資料傳輸量424 kbit/s遠小於Bluetooth V2.1（2.1 Mbit/s）。雖然NFC在傳輸速度與距離比不上藍牙（小于20 cm），但相应可以减少不必要的干扰。这让NFC特别适用于设备密集而传输变得困难的时候。
相对于蓝牙，NFC兼容于现有的被动RFID（13.56 MHz ISO/IEC 18000-3）设施。NFC的能量需求更低，与蓝牙V4.0低功耗协议类似。当NFC在一台无供电的设备（比如一台关机的手机，非接触式智能信用卡，或是智能海报）上工作时，NFC的能量消耗会要大于低功率藍牙V4.0。
對於行動電話或是行動消費性電子產品來說，NFC的使用比較方便。NFC的短距離通訊特性正是其優點，由於耗電量低、一次只和一台機器連結，擁有較高的保密性與安全性，NFC有利於信用卡交易時避免被盜用。NFC的目标并非是取代蓝牙等其他无线技术，而是在不同的场合、不同的领域起到相互补充的作用。
為美好的世界獻上祝福！角色列表

以下是出现在《為美好的世界獻上祝福！》系列輕小說、動畫与漫畫中的角色介绍。聲優如無特殊說明則按動畫／初版廣播劇CD的順序（僅有一項時為動畫聲優）。
在設計主要角色時，作者故意加入一些突兀特色進去，結果誕生了應該最冷靜的魔法師卻反而最衝動易怒、身為大小姐卻盡講些不謹慎發言、一點忙都幫不上的女神等特色角色。
位於貝爾澤格王國境內，許多新手冒險者一開始重生的城鎮，阿克婭與佐藤和真初次到這個世界時就是轉生在此地。
紅魔族（紅魔族（こうまぞく））為經由機動要塞毀滅者發明人改造人體的魔法使用性的人們，幾乎大多數都有嚴重的中二病，因性格的關係而請博士賦予全族眼睛為紅瞳色，也因為瞳色跟常識與大眾不同而被稱為紅魔族。但其實他們智力很高，並且全族幾乎都有大法師體質，但無一例外的擁有奇怪的名字。不過即使是沒用的人也跟一般上級魔法師有相同實力，導致組成的村莊「紅魔之里」被魔族冠上另一個別稱「狂魔之里」。
對紅魔族而言，最重要的是帥氣度。大多數人自我介紹，喜愛用誇張的動作翻動斗篷，並以「吾乃○○，乃紅魔族第一○○，……」作為開頭。為了將戰鬥前報上名號的台詞編得更加帥氣，以炒熱現場的氣氛，文法和詞彙是非常重要的東西。 遇到無法應付的敵人也不忘誇張的行為然後再逃走。 紅魔族的信件季節問候語是「當你收到這封信的時候，我一定已經不在世上了吧」。
信奉阿克婭的教團，基本上教徒無一正常者。被形容是比安樂少女還麻煩，比不死族怪物還難纏的集團。動畫被追加得更為誇張。
手機遊戲「為美好的世界獻上祝福！Fantastic Days」登場的原創角色。
杭州市民卡

杭州市民卡是杭州市政府授权发给市民，以及在杭州参加省级或市级基本医疗保险、基本养老保险中任一项的非杭户籍人员，用来办理个人社会事务、享受公共服务的社会保障卡。自2021年3月起，浙江全省启用第三代社会保障卡，杭州市民卡也同步更新，在此之后新办理或补（换）的市民卡均为第三代社保卡。同时，浙江省本级社保卡也和杭州市民卡合二为一。
可分为以下几大种类：
康百世卡

康百世卡（英語：Compass Card），或译指南通，是在加拿大不列颠哥伦比亚低陆平原地区（大温哥华）運輸聯線系统通用的电子收费系统（智能卡），取代運輸聯線原有的收费系统，其安装、運作和維護保養由美国聖地牙哥的立方运输系统公司负责。
早在2007年末，不列颠哥伦比亚省交通厅厅长馮宜幹宣布，他对公共交通的电子收费系统感兴趣，有意向去建设。2008年3月，立方运输系统公司负责人肯·多贝尔在与不列颠哥伦比亚省交通厅厅长馮宜幹会谈时表示，称立方运输系统公司将会向運輸聯線出售电子收费技术。2009年4月，不列颠哥伦比亚省省长办公室、加拿大联邦政府、運輸聯線宣布，将推出为運輸聯線系统通用的智能卡。該卡亦是以香港的八達通為設計概念。
運輸聯線原计划于2013年春季开始试运行康百世卡系统，并计划在2014年年底全面推行，但由於種種原因而一再推遲。2013年9月，康百世卡系统正式试运行，至2015年8月开始正式运行。2015年10月，该系统正式进入全面使用阶段。
康百世卡共分为五种：
康百世卡可在運輸聯線运营的巴士、海上巴士、架空列车及西岸快车上使用。乘客在上车、进闸、出闸时，将康百世卡放置于读卡器感应处，当屏幕显示为“Proceed”时，即可上车。乘客在出闸时，系统会自动计算乘车所经过的收费区及车费，而车费会在卡内扣除。对于乘坐巴士的乘客，下车时无需刷卡，只需上车刷卡时扣除车费。
另外，乘客可以在康百世卡官方网站注册康百世卡，注册后可通過銀行轉賬自动充值。注册后的卡片同时提供防盗功能，若卡片遗失会被偷窃，可以通过电话報失，原有的卡會立即凍結，并将其余额转入新卡中，但押金无法取回。
未来方面，康百世卡可能会扩充其他功能。
乘客可在网上、电话、各大架空列车、西岸快车车站、察瓦森渡轮码头、马蹄湾渡轮码头的康百世卡售票机上购买康百世卡及充值。另外，18家伦敦药房亦会安装售票机，供乘客购买及充值；同时，位于体育馆－华埠站的“康百世卡服务中心”，亦提供其购买和充值服务。
每张康百世卡的售价为6加元（即为押金），可在余额不足时使用，当乘客刷卡时余额仅剩1加元时，系统会先扣除押金的一部分。若下次刷卡时余额不足6元，该卡将不能使用；若不继续使用该卡，可以到“康百世卡服务中心”申请退卡手续。
以下为持康百世卡的乘客的单程车费（票价以加拿大元计算）：
康百世卡仍保有90分钟内换乘的制度，乘客在刷卡后的90分钟（对于乘坐西岸快车的乘客为180分钟）内，可以多次进行换乘，只要在90分钟内刷卡进闸不会被扣款。另外，康百世卡允许刷卡进站后的乘客在21分钟内刷卡出站，亦不会被扣款。
此外，康百世卡可存储日票或月票，为单独计算。对于符合U-Pass使用资格的大学生，可以凭康百世卡到U-Pass網站登記，學生需於每月的月尾到U-Pass網站请求下一個月的U-Pass，網站將於得到學校確認卡主下個月仍在校後的兩個工作天內把該卡註冊進下個月的U-Pass名單內。请求成功后，学生可无限次跨越三个收费区。
康百世卡推出后，原有的纸质折扣票（Faresaver）、纸质月票（FareCards）已于2016年4月停用。停用后，乘客可前往体育馆－华埠站的“康百世卡服务中心”，凭票证将其存入康百世卡中。
康百世卡系統最初的安裝預算为1億7100萬加元，但目前的花費已經達到1億9400萬加元。2013年10月，運輸聯線承認，由於不可抗力的原因，加上通脹的影響，康百世卡系統將會超支達2300萬加元。
2013年，素里當地媒體《Surrey Leader》报道称：乘客如果在巴士上购买车票，巴士發出的轉車无法通过架空列车车站的闸门，只能用康百世卡才能通过。而在架空列車站的舊式驗票機，可以读取到巴士發出的轉車票。運輸聯線称，如果要升級巴士車票系統，与康百世卡系統兼容，就要再追加2500萬撥款。
2013年9月系統測試期間，測試員發現一個嚴重漏洞：由於巴士上面無閘門，持有康百世卡的乘客可以靠提前刷卡不提前下车的方式，以一個收費區的票價乘坐三個收費區的车。因此，在2015進入全面使用階段，所有巴士一律按一個收費區收費。
如果用戶有殘疾，使他們不能刷卡（特別是架空列車），殘疾用戶便不可以用公共交通。運輸聯線的臨時解決方案是派服務員協助殘疾用戶，或把殘疾用出入閘保持開啟。
武汉通

武汉通，是使用无线射频识别技术的非接触智能卡。它由武汉城市一卡通有限公司独立运营，并拥有品牌。
武汉市内轨道交通、公交、轮渡以及贴有“武汉通”标识的单位均可使用：
2015年12月24日，武汉市出台《常规公交换乘优惠实施办法》，90分钟内，使用武汉通卡换乘公交可享受3次优惠，其中，第一次换乘免费，第二次、第三次换乘有折扣。3次以上换乘不优惠，超过90分钟进入下一个换乘计算周期。
换乘优惠包括市内公交、电车、轮渡；暂不包括地铁、轻轨、新城区区内公交。
具体优惠办法为：现刷卡乘车八折优惠的线路，第一次换乘刷卡免费，第二、三次换乘刷卡价六折优惠；现刷卡乘车九折优惠的线路，第一次换乘刷卡免费，第二、三次换乘七折优惠；刷卡定额优惠的双层公交和轮渡（全价1.5元、刷卡1.3元），第一次换乘刷卡免费，第二、三次换乘优惠0.4元。
使用武汉通老年证乘车，第一次换乘不扣减武汉通老年证中的乘车次数，第二次、第三次换乘正常计数。
同一张武汉通卡允许同一时间帮他人代刷，但仅一人可享受换乘优惠。
租用版卡：每张卡需收取押金15元，租金为每卡每月0.4元（不足1个月按1个月计），从办卡之日起计算。租金从押金中扣除，使用期超过50个月后不再收取。首次最低充值额为30元，之后每次充值额为10元或其倍数，最高储值不得超过1,000元。
销售版卡：每张卡需收取工本费15元。
租用版：卡面保持完好无损及芯片可读的卡，扣除租金后，退还剩余押金及卡内余额，卡片回收。卡表面损坏及芯片可读的卡，在扣除卡押金20元后，退还卡内余额。卡内余额超过200元，需要到发卡中心客服网点办理退卡业务。
销售版：不可退卡，但若卡片损坏，可另购卡转取余额。
武汉通目前全部是不记名卡，不能挂失。
2017年，武汉公交与蚂蚁金服正式达成合作，在刷卡机上支持支付宝扫QR码支付，当听到中文提示音“刷码成功”，就可实现车票的支付。
高合汽車

高合（英語：HiPhi）是中國交通科技公司華人運通旗下的高端電動汽車品牌，於2019年在上海創立，定位豪華電動車市場。2024年2月18日，高合宣佈停工停產6個月。
在2021年世界互聯網大會上，高合汽車創始人丁磊談到公司成立的背景时表示，他创立高合汽車的初衷是「融合与创新」，即「高度融合」，因此以「高合」作為品牌名稱。
曾在上汽集团及其合资企业工作多年，历任上海通用汽车总经理、上汽集团副总裁、上海浦东新区副区长、乐视超级汽车联合创始人的丁磊，于2017年8月创立华人运通，开展智能交通、智慧城市、智能汽车等领域研发。此后，华人运通从多个传统车企招揽高管，并与江苏悦达集团成立合资公司，在新能源汽车生产制造领域开展合作。2018年10月，华人运通发布两款概念车型（Concept A、Concept H）和一款四轮转向轮毂电机工程车（HOV-RE05）。
2019年6月，华人运通、悦达集团和东风悦达起亚达成新能源汽车生产制造、供应链等领域的合作协议。根据协议，东风悦达起亚位于江苏盐城的第一工厂将长期租赁予华人运通，既可解决前者产能闲置问题，后者亦能通过该工厂获得新能源汽车生产资质。
2019年7月31日，华人运通发布了旗下智能纯电汽车品牌高合HiPhi，并推出首款车型HiPhi 1。
2020年9月，高合在北京车展发布基于HiPhi 1的量产车型HiPhi X，并开启预售。2021年，高合汽车首批10家门店“高合中心”开始营业。同年5月，HiPhi X开始批量交付。同年11月，高合发布第二款车型HiPhi Z。
2022年，华人运通宣布将在青岛设立中国总部及研发技术中心。该年8月，高合接盘北汽新能源在青岛莱西已停产的生产基地。
2023年，高合宣布开启海外战略，首先进入德国和挪威市场。同年9月，高合在慕尼黑开设首个海外体验中心。高合随后在奥斯陆和澳门开设了体验中心。2023年11月，高合与Apollo跑车（英语：Apollo Automobil）母公司签署协议，计划输出自身技术予Apollo跑车。
2024年2月18日，高合宣佈停工停產6個月。同年5月，有媒体报道称高合获得美国公司iAuto Group Inc.的支持，即将复工复产。
高合汽车停产前的大部分车型在拥有悦达起亚资质的盐城工厂生产；部分车型由原北汽新能源莱西工厂生产白车身（英语：Body in white）后，运至盐城工厂总装。
高合汽车成立之时便主攻豪华市场，曾长期是唯一一家产品售价在60万-80万元人民币区间的“新势力”品牌。但因高端定位和高昂售价导致其销量较少，品牌知名度相对较低。2021和2022年，高合汽车年累计销量分别为4,237辆和4,349辆。2023年7月，高合推出了中型SUV HiPhi Y，将价格下探至30万-40万元区间，希望通过这款“走量”车型带动销量，但发售前三月的月销量均不足2,000辆，未及外界预期。
2023年10月，社交媒体有认证为高合员工的网友爆料称，高合开始大规模裁员，比例高达20%，个别部门裁员达到50%。高合汽车对此回应称消息不实，相关情况系正常人事流动。2024年1月初，社交媒体有贴文贴出疑似来自高合供应商的消息，称“高合所有工作暂停，包括停止发货、停止新项目开发，做好起诉准备工作”；高合汽车对此辟谣称公司运营一切正常。但网上仍出现高合汽车门店大规模关闭、供应商停止供货、员工福利被取消等负面信息。此外，华人运通与沙特阿拉伯投资部（英语：Ministry of Investment (Saudi Arabia)）在2023年6月签署了一项价值210亿沙特里亚尔的协议，将成立从事汽车研发、制造与销售的合资企业；亦有消息称沙特公共投资基金计划投资华人运通。但相关新闻并无下文，外界猜测中东资金并未到位。
2024年2月7日，高合召开员工大会，宣布公司无法按时发放1月工资、取消2023年年终奖，更建议员工自寻出路。高合汽车对此回应称，公司正采取如高管降薪、缓发工资等措施，以应对内外部的挑战。
2024年2月18日，即春节假期后首个工作日，高合汽车再召开内部大会，宣布即日起停工停产6个月。媒体引述内部员工报道称，2月18日之前的员工工资将照常发放，3月15日之前还留在高合汽车的员工仅发放工资的70%，3月15日之后仅按当地最低工资标准发放；员工无法正常刷卡进入上海浦江的总部和江苏镇江的工厂，工厂的大批外包员工亦被遣散。高合汽车仅简短回应传媒查询时指停工及降薪均不属实；《财新》报道称，有地方政府股东要求高合汽车暂时不对外部透露停工信息。
2024年2月22日，高合汽车董事长丁磊现身上海总部，与部分留守员工交流，为战略误判导致公司停工停产向员工致歉，并称将争取重组合作等方式“救活”公司。高合同日发表声明，承认公司日常运营作出了较大调整，目前正全力采取各种纾困举措。高合汽车称将优先、竭力保障用户的服务运营、车辆的售后维保等工作，并联合悦达集团旗下子公司提供车辆售后服务；同时协调资源维持高合车辆的售后服务、车联网相关功能维护，以及高合App车控功能、社区版块的使用。惟充电相关业务、周边商城等暂时停止服务。
高合宣布停工停产后，旗下直营门店大量关闭，部分经销商加盟门店虽有营业但也仅限于销售库存车辆；高合的视频账号亦改为直播带货，以筹集维持售后服务所需资金。有春节前订车的准车主因工厂停工，无车可获交付，但高合方面无力退还购车订金；亦有员工称一直未收到1-2月工资。
有媒体报道称，高合于2024年5月16日获得iAuto Group Inc的10亿美元融资，母公司华人运通亦与iAuto签署了全面战略合作协议，高合汽车有望在近期复工复产。根据公开资料，iAuto的实际控制人为正道集团主席、华晨汽车集团创始人仰融。
2024年5月，高合母公司华人运通控股（上海）有限公司被列入失信被执行人，丁磊被多次限制高消费；华人运通的多个关联公司亦被列入经营异常名录。同年8月8日，盐城经济开发区人民法院受理华人运通（江苏）技术有限公司提出的破产预重整申请。
2024年8月19日，即此前开始停工停产的半年后，高合宣布开始逐步恢复售后服务中心及合作网点的配件供应，并授权悦达旗下公司采购高合汽车零部件以支持售后服务。
2022年5月，有博主发帖称高合汽车内置行车记录仪可通过“车车互联”功能，接收其他车主的车辆信号，读取其行车记录仪内容，引发大众对侵犯用户隐私的疑虑。高合回应称该功能默认关闭，无法远程启用，且需用户二次确认方可开启。不久后高合将该功能下线。
2024年4月，社交媒体流传一张高合车内摄像头拍摄到的车主不雅照，引发网民质疑高合汽车后台泄露车主隐私。高合汽车回应称纯属造谣，指后台无法调取摄像头本地影像。
淞虹路站

淞虹路站（工程名为临空园区站）是一个位于中国上海市长宁区新泾镇天山西路与淞虹路交叉口地下，属于上海地铁2号线的地铁车站。在2010年2号线西延伸开通前，此站曾是2号线的西起始站。本站现作为第二批试行“闸机常开”模式的车站之一。
淞虹路站共有3層。地面為車站出口，地下一層為車站大廳，地下二層為2号线月台。
淞虹路站共有5个出入口，5号口附近设有地下连通道穿越福泉路并连接上海荟聚。各出入口如下所示：
长宁Art Park大融城、新涇公園、复旦中学西部校区、新涇中學、東華大學國家大學科技園、上海荟聚
自2009年7月21日起，淞虹路站加入上海“P+R”停车换乘试点，自驾车的市民在每天的5时30分至23时30分时段内，使用公共交通卡刷卡进入淞虹路站的停车楼，并用该卡换乘轨道交通，即可享受停车收费优惠。试行收费标准为在换乘服务时段内按次收费，每次人民币10元。
74、74B、74区间（华新镇-金钟路福泉路）、141、750、808、825、836、846、855、876、1205、安虹线、新泾1路
Созопол (община)

Община Созопол се намира в Югоизточна България и е една от съставните общини на област Бургас.
Общината се намира в източната част на област Бургас. С площта си от 480,067 km заема 8-о място сред общини на областта, което съставлява 6,2% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
Релефът на общината е преобладаващо хълмист и ниско планински. Цялата община попада в най-северните разклонения на планината Странджа. Цялата югозападна част от територията ѝ се заема от северните склонове на странджански рид Босна с най-висока точка връх Босна (454 m), разположен в най-южната част на общината. На североизток се простират северните разклонения на Медни рид с връх Бакарлъка (376 m) и югоизточните склонове на ниския рид Росен баир с връх Голия баир (267 m). По долините на реките Факийска и Изворска има малки долинни разширения, най-големи от които са около селата Зидарово и Крушевец. Между Медни рид на югозапад и черноморското крайбрежие също има обширни равнинни участъци, удобни за селскостопанска дейност.
Цялата територия на общината попада в пределите на Черноморския водосборен басейн. Основните реки са: Факийска (долното течение) с десния си приток Даръдере и Изворска (горното течение), вливащи се в язовир Мандра, които отводняват цялата югозападна половина на общината. В южната ѝ част попада цялото горно течение на река Ропотамо и горното течение на левия ѝ приток Росенска река.
Община Созопол е изключително богата на природни и исторически забележителности:
Общината се състои от 12 населени места. Списък на населените места, подредени по азбучен ред, население и площ на землищата им:
Население на община Созопол през годините, според данни на НСИ:
Раждаемост, смъртност и естествен прираст през годините, според данни на Националният статистически институт:
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г., по населени места (подредени по численост на населението):
Състав на общинския съвет, избиран на местните избори през годините:
През общината преминават частично 7 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 102.1 km:
Археологически музей, Созопол

Археологическият музей в Созопол представя археологически, исторически и културни находки от края на VІ хил. пр.н.е. до ХVІІ век. Созопол през Античността е бил гръцка колония Аполония Понтика. Музеят е включен под номер 8 в Стоте национални туристически обекта. Сбирката се развива в две насоки – археология (V хилядолетие пр.н.е.– XVII в.) и християнско изкуство (XVII-ХІХ век).
През 1961 г. Светият синод предоставя сградата на храма „Св. св. Кирил и Методий“ за създаване на археологически музей, в който да се съхраняват непрекъснато откриваните артефакти от миналото на Созополския край. Днес музеят се намира в сградата на читалището в старата част на града на ул. „Хан Крум“ 2.
Най-забележителни са колекциите от каменни и оловни котви и щикове – ІІ-І хил. пр.н.е., древногръцки рисувани вази – VІ-V век пр.н.е. и антични и средновековни амфори – VІ век пр.н.е.-ХІV в.
В Археологическия музей може да бъде видяно алабастрово ковчеже, в което векове са били съхранявани мощи, предполагаемо на св. Йоан Предтеча, и малка кутийка с надпис на гръцки език, която разказва за пътя на мощите до остров Свети Иван.
Пристанище Созопол

Пристанище Созопол е пристанище в Созопол. Разположено е в Созополския залив, на около 20 km югоизточно от Бургас. Част е от пристанищен комплекс Бургас.
Пристанището е построено след Първата световна война с помощта на Трудови войски. Има кей за пътнически и риболовни кораби.
Изпълнителна агенция по горите

Националното управление по горите е държавна институция в България, която управлява държавните гори и осъществява контрол над частните и общинските гори.
Под различни форми то съществува от 1879 година, като последователно е подчинено на Министерството на финансите (1879 – 1894) и Министерството на търговията и земеделието (1894 – 1912). От 1912 година насам през различни периоди е подчинено или функциите му са били обединени с Министерството на земеделието (1912 – 1949, 1957 – 1960, 1986 – 1990, след 1997 до 2007 г.) или пряко на Министерския съвет, като на няколко пъти има статут на самостоятелно министерство (1949 – 1951, 1966 – 1971 и 1971 – 1986 г.).
Към юни 2021 г. директор на Изпълнителната агенция по горите (ИАГ) е Александър Дунчев, участвал като експерт по различни проекти за картиране и опазване на вековните гори в България, кампании за опазване на горите в България, както и в различни организации, сред които природен парк “Витоша”, неправителствената организация WWF, организацията „Зелени закони“ и “Югозападно държавно предприятие” (което стопанисва държавните горски територии в няколко административни области). Александър Дунчев е инженер-лесовъд по образование.
География на Андора

Андора е разположена на висока средна надморска височина в източните части на Пиренеите. На север и североизток граничи с Франция (дължина на границата 57 km)у а на юг и югозапад – с Испания (64 km), общо 121 km. Тя заема малка котловина, открита на юг и заградена от запад, север и изток от труднодостъпни върхове със стръмни скалисти склонове. Долината е пресечена от север на юг от долините на горното и средно течение на река Валира (от басейна на Ебро ) и нейните притоци и частично от най-горното течение на река Ариеж (десен приток на Гарона). Пейзажът е типично високопланински – огромни скални маси, зелени гори, пасища, кристално чисти ледникови езера. Най-ниските участъци се намират на 880 m н.в., а най-високите от 1800 до 2900 m. Най-високият връх в страната е Кома Педроса (2946 m), наамиращ се в западната част на страната. В Андора имо множество малки езера с ледников произход. Климатът е преходно средиземноморски и планински с годишна сума на валежите 1000-2000 mm. Като цяло климатът в страната е сух, с обилни валежи от дъжд през пролетта и есента и снеговалежи през зимата, които се задържат по високите върхове повече от 7 месеца. В растителната покривка преобладават широколистните (дъб, бук, кестен) и иглолистните (смърч, бор, ела) гори и субалпийски и алпийски пасища.
Ризокарпасо

Ризока̀рпасо (на гръцки: Ριζοκάρπασο; на турски: Dipkarpaz) е град в Кипър, окръг Фамагуста. Според статистическата служба на Северен Кипър през 2011 г. има 2349 жители.
Де факто е под контрола на непризнатата Севернокипърска турска република.
Ризокарпасо е един от най-големите градове на полуостров Карпасия. Местните култури включват рожков, памук, тютюн и зърно. Околностите на града са известни като най-дивите и едни от най-непокътнатите части на острова. Територията на общината включва Национален парк Карпас, дом на кипърското магаре, и някои от най-добрите плажове на острова.
Икономиката се опира основно на земеделието, животновъдството и рибарството. От 2000 г. градът въвежда идеята за екотуризъм и превръща старите традиционни селски къщи в къщи за гости в традиционен стил. В района липсват промишлени инсталации.
Захова къща

Заховата къща (на гръцки: Αρχοντικό Ζάχου) е възрожденска къща в град Костур, Гърция.
Къщата е разположена в южната традиционна махала Долца (Долцо) на улица „Захос“ № 18 и улица „Папаконстантинос“.
Построена е в 1860 година.
В 1965 година къщата е обявена за паметник на културата.
В архитектурно отношение принадлeжи към типа Г-образни сгради с вписан кръст. Състои се от приземие, полуетаж и етаж. Сградата е една от най-големите традиционни къщи в Костур и е добре поддържана.
Позери

Позери, или Поезери или Подзери още Позири или Поезерец (на гръцки: Απόζαρι, Апозари), е традиционна крайезерна северна махала на македонския град Костур (Кастория), Егейска Македония, Гърция.
Според български източници етимологията на името е българска и идва от по езерото.
В Позери, както и в другата традиционна костурска махала – южната махала Долца, е съсредоточено богатото архитектурно и художествено наследство на град Костур. В Позери са разположени големи, традиционни къщи от XVIII и XIX век, забележителни с красивата си архитектура, както и множество църкви от същата епоха или по-стари.
Махалата Позери е разположена в стария град на Костур, в северната му част. На север завършва в крайбрежната на Костурското езеро улица „Ники“. Сред забележителностите в махалата Позери са църквите „Свети Пантелеймон“, „Свети Лука“, „Свети Николай Дзодзов“, „Свети Архангели Позерски“, „Свети Йоан Предтеча Позерски“, „Въведение Богородично“, родната къща на Атанасиос Христопулос, Циацаповата къща и други.
Пуляна

Пуляна (на гръцки: Πουλιάνα) е традиционна махала на македонския град Негуш (Науса), Егейска Македония, Гърция.
Махалата Пуляна е разположена в стария град на Негуш, в централната му част. На изток стига до църквата „Преображение Господне“. На запад до улица „Епаминондас Гарнетас“. На юг завършва в крайбрежната на река Арапица, като отсреща е другата традиционна махала Батаните.
В Пуляна е съсредоточена част от богатото архитектурно и художествено наследство на града, като в нея са разположени големи, традиционни къщи от XVIII и XIX век, забележителни с красивата си архитектура, със своите воденици и павирани улици без тротоари. В 2002 година цялата махала е обявена за защитен паметник на културата.
Сред забележителностите в махалата са църквата „Преображение Господне“, Влашкият етнографски музей, Костакиевата къща, Мунгревата къща, Матеевата къща и други.
Бял бряг

Бял бряг е село в Североизточна България. То се намира в община Смядово, област Шумен.
Преди селото се е намирало на по-ниско и е било заливано от прииждащите води на река Камчия в близост. Затова селото се премества и до днес на настоящото си място. Само дори преди десет години реката отново е заляла селото (на 5 юли 2005 г.).
Численост на населението според преброяванията през годините:
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Зонд 7

Зонд 7 е апарат от съветската програма Зонд и безпилотен вариант на космическия кораб Союз 7К-Л1.
Основните цели на мисията са обикаляне на Луната, кацане на Земята на предварително планирано място. Планирано е приближаване до лунната повърхност на разстояние около 2000 km. Апаратът е оборудван с фотографска техника с висока разделителна способност за заснимане на лунната и земната повърхност от различна височина по време на полета.
Космическият апарат е успешно изстрелян на 7 август от космодрума Байконур с помощта на ракета-носител Протон. Изведена е на опорна околоземна орбита, а около един час по-късно сондата е ускорена до втора космическа скорост в посока към естествения ни спътник. По време на полета към Луната са направени три сесии фотографски снимки:
След обикалянето на Луната сондата се насочва към Земята. Следва отделяне на спускаемият модул и приземяването му на Земята. Това става на около 50 km от разчетната точка, близо до град Костанай, тогава в Казахска ССР.
Това е първият полет на космическия кораб Союз 7К-Л1, който протича напълно успешно и безопасен за екипажа си, ако е бил пилотиран. Той има и пропаганден характер в т. нар. Космическа надпревара, защото само около 1 месец преди това Нийл Армстронг вече е стъпил на Луната.
Же д'О

46.207222, 6.156111
„Же д'О" (на френски: Jet d’eau; на немски: Wasserstrahl, Васерщрал, превеждащо се като: Воден фонтан) е голям фонтан в Женева, Швейцария, една от забележителностите на града и един от най-големите фонтани в света. Разположен е на мястото, където река Рона се излива от Женевското езеро. Изобразен е на логото на първенството на УЕФА през 2008 г.
Фонтанът се вижда от голяма част от града, когато пръска вода във въздуха, може да се види дори от височина 10 км. 500 литра вода се изпръскват в секунда на надморска височина от 140 метра. Фонтанът работи с 2 помпи, 16 тона, 500 кВт, 2400 волта, консумиращи над 1 мегават електроенергия. Водата напуска дюзата при скорост от 200 км/ч. Когато фонтанът работи, във въздуха има средно 7 хил. литра вода. Нищо неподозиращите туристи, които посещават фонтана, който може да бъде достигнат чрез каменна дига от левия бряг на езерото, могат да бъдат изненадани и измокрени след лека промяна в посоката на вятъра.
Фонтанът е отворен през 1891 година, но не е бил осветен чак до 1930-те години.
Marius Kurkinski

Ivaylo Stoyanov (Bulgarian: Ивайло Стоянов) (born 15 October 1969), better known as Marius Kurkinski (Мариус Куркински), is a Bulgarian actor, director, film writer and pop singer. He wrote, directed and starred in the 1996 Bulgarian film Dnevnikat Na Edin Lud (The Diary of a Madman).
Kurkinski has built a reputation both in Bulgaria and abroad for his one-man shows such as "The Lady with the Dog” and "The Lone Man". He won the award Europe's Actor in the International Monodrama Festival in Oteševo, Republic of Macedonia for his performance of "The Dream" by Julian Barnes in 2003. Later that year, he won the Apolonia Award at the Apollonia Festival held in Sozopol, Bulgaria. In honour of the awards, he was invited to participate in World Theatre Day on March 27, 2004 held in Paris, France.
He is openly gay.
FC Sozopol

Sozopol (Bulgarian: Созопол) is a Bulgarian association football club based in Sozopol, currently playing in the Second League, the second level of Bulgarian football.
In 2008 Sozopol secured promotion to the South-East V AFG in their inaugural season. They spent six seasons in the division, moving to the brand-new 2000 capacity all-seater Arena Sozopol in 2012. The club finally won the South-East V group during the 2013/14 season, achieving promotion to professional football for the first time. During the same year, Sozopol reached the Round of 16 of the 2013–14 Bulgarian Cup, losing 8–1 on aggregate to Litex.
They finished their first B Group season in 6th place out of 16 teams, and expanded their stadium by building a South Stand, bringing the total capacity to 3,500. During the 2015–16 Bulgarian Cup, the team reached the quarterfinals for the first time, beating OFC Etar Veliko Tarnovo in the Round of 16 and A Group member PFC Botev Plovdiv in the 1/8 finals. They were eventually knocked out after a 3–0 defeat to CSKA Sofia, but finished the 2015–16 season in 4th place in the B Group, a record position for the club.
In 2018, Sozopol was relegated to the third tier after finishing second to last in the 2017–18 season. In 2020, Sozopol promoted to the Second League, after 2 years in the third tier.
Bulgarian B Group:
South-East V AFG:
Bulgarian Cup:
As of 4 February 2023
Note: Flags indicate national team as defined under FIFA eligibility rules; some limited exceptions apply. Players may hold more than one non-FIFA nationality.
For recent transfers, see Transfers summer 2022.
Had international caps for their respective countries, held any club record, or had more than 100 league appearances. Players whose name is listed in bold represented their countries.
Arena Sozopol

Arena Sozopol is a football stadium in Sozopol, Bulgaria, with a seating capacity of 3,500. It has been the home of FC Sozopol since 2012, and hosted 8 games during the 2015 UEFA European Under-17 Championship, with an average attendance of 1,395 per game (11,154 in total).
Constructed: 2012 Capacity: 2,000 (seated)
Constructed: 2014 Capacity: 1,500 (seated)
Banya, Burgas Province

42°46′00″N 27°50′00″E﻿ / ﻿42.7667°N 27.8333°E﻿ / 42.7667; 27.8333
Banya (Bulgarian: Баня, Greek: Μπάνιο) is a village in southeastern Bulgaria, situated in the Nesebar Municipality of the Burgas Province. It is situated at the foot of the Eastern part of the Balkan Mountains, 6 km from the Black Sea Coast.
Banya is 18 km away from Sunny beach (the largest Bulgarian sea resort), 25 km from the ancient Nesebar and 50 km from Burgas and Varna - the biggest Bulgarian administrative centres on the Black Sea Coast. Within the village itself is a small restaurant and bar, a couple of shops and a hotel. The village hall was recently demolished and is currently in the process of being rebuilt.
The village has been populated by Turkish coal merchants and Greek fishermen until the 1910s. Gradually, the original inhabitants have been evicted and Bulgarian refugees from Asia Minor coast and the Aegean Macedonia moved in.
Irakli, the nearest beach, is one of the last remaining non-commercially developed beaches in Bulgaria. It is a place of unparalleled and unspoilt beauty, a lush fine sandy beach of nearly 4 km, backed by low shrubbery and forest growth.
Frequented by an 'in-crowd' in the summer months it is largely deserted October to May.
Recently an influx of expats, mainly from the UK, but also some from Germany, The Netherlands and also as far afield as Australia, started shaping a small community - currently numbering about 10 families, some of them permanent settlers.
Varvara, Burgas Province

Varvara (Bulgarian: Варвара, Greek: Βαρβάρα) is a village in southeastern Bulgaria, located in the Tsarevo Municipality of the Burgas Province.
This seaside resort is situated on the Black Sea coast within Strandzha Nature Park, between the towns of Tsarevo and Ahtopol, near the border with Turkey.
In the middle of the 19th century, the site of the modern village was uninhabited, except for the small monastery or chapel of Saint Barbara with holy springs, after which the village was named. An older settlement may well have existed, as indicated by the marking of the name Vardarah on Max Šimek's 1748 and Christian Ludwig's 1788 map in that area. Until the Balkan Wars, Varvara was a small Ottoman village of ethnic Turkish refugees from northern Bulgaria who settled there following the Liberation of Bulgaria in the Russo-Turkish War of 1877-78. After 1913, the Turks moved out and were replaced by Bulgarian refugees from Eastern Thrace
The village is best known for its intellectual community of artists and writers. Many young artists came to Varvara in the 1970s and 1980s and populated a small camp called The Sea Club which the Academy of Arts in Sofia had purchased for them. Over the years a larger group of artists established themselves in Varvara and started to buy real estate and build a small community.
Many fishermen also live in the village. The population is from many backgrounds with an increasing number of Western Europeans taking up residence both seasonally and full-time. There is also a Romani community. The size of the village and its intellectual values have helped in the creation of a diverse yet close community who undertake many projects together such as the recent building of a new small church that was constructed in a combined effort of locals and some of the Bulgarians who form part of this community.
The newly renovated road to Burgas puts the International Airport within an hour's drive. Besides fishing, the major source of income today is tourism. There is a secluded sandy beach, and one of the most famous diving areas on the Black Sea known as the Dardaneli lies next to the village. This is a series of underwater caves and canyons offering snorkeling and diving on the coast. There are also several family hotels, bars and restaurants.
Varvara is known primarily for its beautiful sea. Although the sandy beach is quite small, it is among the most beautiful on the Black Sea coast. Due to its remoteness, the village has managed to preserve its pure nature and crystal clear sea waters. The village is surrounded by rocky bays suitable for spearfishing and diving.
There are traces of a late antique and medieval fortress on the nearby Papia peak.
Near Varvara is the Iron Tree, made especially for the filming of "The Great Night Bath". This is the place where hippies have been welcoming July morning for years.
In the first week of September, the Barbara Fair takes place for 2 days. In the evening of the first fire-dancing dances are organized, and at noon of the second - folk fights.
Varvara Cove in Nelson Island in the South Shetland Islands, Antarctica is named after Varvara.
List of films set in Berlin

Berlin is a major center in the European and German film industry. It is home to more than 1000 film and television production companies and 270 movie theaters. Three hundred national and international co-productions are filmed in the region every year. Babelsberg Studios and the production company UFA are located outside Berlin in Potsdam.
The city is also home of the European Film Academy and the German Film Academy, and hosts the annual Berlin International Film Festival which is considered to be the largest publicly attended film festival in the world. This is a list of films whose setting is Berlin.
HAGER (2022) A police officer sets out to find a drug that gives its users Visions of hell. Directed by Kevin Kopacka