davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Roman Catholic Territorial Prelature of Tromsø

The Territorial Prelature of Tromsø (Latin: Praelatura Territorialis Tromsoeanus) is a Catholic territorial prelature located in the city of Tromsø in Norway. The territory is divided into 7 parishes located in the following sites: Tromsø, Bodø, Hammerfest, Harstad, Mosjøen, Narvik and Storfjord.
The Reformation in Norway ended organized Roman Catholic practice in 1537. Between 1688 and 1834, northern Norway was included as part of the Roman Catholic Apostolic Vicariate of the Nordic Missions, before it passed to the Apostolic Vicariate of Sweden in 1834. In 1855, Norway north of the Arctic Circle became part of the new Apostolic Prefecture of the North Pole. This only lasted until August 17, 1869, when northern Norway rejoined with the rest of Norway in the new Apostolic Prefecture of Norway (upgraded to Apostolic Vicariate of Norway in 1892).
In 1931, the Roman Catholic Apostolic Vicariate of Norway was divided into three jurisdictions, originally two mission sui iuris (missions in areas with very few Catholics, often desolate or remote) and a marginally more populated apostolic vicariate. Over the remainder of the 20th century, as the Catholic population grew in these areas, and as transportation infrastructure overcame some of the remoteness, these jurisdictions have advanced through apostolic prefecture, apostolic vicariate, two have grown to territorial prelature, with one jurisdiction growing to become a full diocese.
The jurisdiction for southern Norway started as the Apostolic Vicariate of Oslo (1931–1953), growing quickly enough to become the Roman Catholic Diocese of Oslo in 1953. The jurisdiction for central Norway started as the Missionary District of Central Norway (1931–1935), growing to the Apostolic Prefecture of Central Norway (1935–1953), the Apostolic Vicariate of Central Norway (1953–1979), then the Roman Catholic Territorial Prelature of Trondheim.
The jurisdiction for Norway north of the polar circle started as the Missionary District of Northern Norway (1931–1944), growing to the Apostolic Prefecture of Northern Norway (1944–1955), the Apostolic Vicariate of Northern Norway (1955–1979), and the Roman Catholic Territorial Prelature of Tromsø on 28 March 1979.
69°39′06″N 18°57′25″E﻿ / ﻿69.6517°N 18.9569°E﻿ / 69.6517; 18.9569
Nittedal

Nittedal is a municipality and city in Akershus county, Norway. It is part of the traditional region of Romerike. The administrative centre of the municipality is the village of Rotnes.
The parish of Nitedal was established as a municipality on 1 January 1838 (see formannskapsdistrikt).
The name (Old Norse: Nitjudalr) is an old district name. The first element is the genitive case of the river name Nitja (now Nitelva) and the last element is dalr which means "valley" or "dale". The meaning of the river name is unknown. Prior to 1918, the name was written "Nittedalen".
The coat-of-arms is from modern times. They were granted on 23 January 1987. The arms show the two silver lines running in a bend sinister direction on a green background. They represent the main transportation lines that run through the municipality from Oslo to other parts of the country: the main highway and the railroad, they also can represent skiing tracks, an old winter transportation method. At the same time the two lines symbolize matches, as one of Norway's oldest match factories was founded in Nittedal. The lines also symbolize tree logs, as forestry is of great importance for the local economy.
Nittedal lies directly northeast of Oslo and serves as a suburb to the capital. It is located on both sides of the Nitelva river. The southernmost population centre is Hagan. Further north lie the centres of Slattum, Rotnes, Åneby, Grønvoll, Varingskollen, and Hakadal.
In 1902 the construction of the Gjøvik Line reached the west side of Nittedal, from Oslo and through the forest.
Mayor Hilde Thorkildsen is on suspension from her position. As of July 2022, she is still under trial for corruption.
The following cities are twinned with Nittedal:
This list includes people who were born or have resided in Nittedal:
List of busiest passenger flight routes

These are lists of the busiest flight routes by the number of passengers flown, by seat capacity and by aircraft movements.
The following are the lists of the world's busiest flight routes based on the number of seats available in the flights scheduled in both directions. Note that these statistics do not consider the number of passengers actually carried (load factor).
The following are the lists of the world's busiest flight routes based on the number of scheduled flights in both directions. Note that these statistics do not consider the number of passengers carried.
The only international route to make the Top 50 busiest routes in 2021 was between Saint Barthélemy (SBH) and Sint Maarten (SXM).
Busiest flight routes inside the EU, UK, Switzerland, Iceland and Norway. Figures are only available for EU countries, Switzerland, Iceland and Norway.
For routes from the EU, UK, Switzerland, Iceland and Norway to other countries inside Europe except to Turkey, the busiest was in 2019 Paris/CDG – Moscow/Sheremetyevo with 830,980.
Busiest flight routes in or from Europe by city pairs
Busiest domestic flight routes in Brazil:
Busiest international flight routes in Argentina:
Busiest domestic flight routes in Argentina:
Busiest domestic flight routes in Australia (all passengers including connecting):
Busiest international flight routes in Australia (all passengers including connecting):
Busiest domestic flight routes in Colombia:
Busiest international flight routes in Colombia:
Busiest domestic flight routes from/to Indian cities:
Busiest international flight routes from/to Indian cities:
Busiest domestic flight routes in Mexico (passengers):
Busiest international flight routes from/to Mexico (passengers):
Busiest domestic and international flight routes:
In 2019, the Atatürk – Izmir route had 728,279 passengers as the old Istanbul airport in Atatürk was also serving the traffic during this year. The new Istanbul airport in Havalimani opened on 6 April 2019.
Busiest flight routes by city pairs within the United States:
The statistics below are based on metro areas, not individual airports.
1855

1855 (MDCCCLV) was a common year starting on Monday of the Gregorian calendar and a common year starting on Saturday of the Julian calendar, the 1855th year of the Common Era (CE) and Anno Domini (AD) designations, the 855th year of the 2nd millennium, the 55th year of the 19th century, and the 6th year of the 1850s decade. As of the start of 1855, the Gregorian calendar was 12 days ahead of the Julian calendar, which remained in localized use until 1923.
Exposition Universelle (1855)

The Exposition Universelle of 1855 (French pronunciation: [ɛkspozisjɔ̃ ynivɛʁsɛl]), better known in English as the 1855 Paris Exposition, was a world's fair held on the Champs-Élysées in Paris, France, from 15 May to 15 November 1855. Its full official title was the Exposition Universelle des produits de l'Agriculture, de l'Industrie et des Beaux-Arts de Paris 1855. It was the first of ten major expositions held in the city between 1855 and 1937. Nowadays, the exposition's sole physical remnant is the Théâtre du Rond-Point des Champs-Élysées, designed by architect Gabriel Davioud, which originally housed the Panorama National.
The exposition was a major event in France, then newly under the reign of Emperor Napoleon III. It followed London's Great Exhibition of 1851 and attempted to surpass that fair's Crystal Palace with its own Palais de l'Industrie.
The arts displayed were shown in a separate pavilion on Avenue Montaigne. There were works from artists from 29 countries, including French artists François Rude, Ingres, Delacroix and Henri Lehmann, and British artists William Holman Hunt and John Everett Millais. However, Gustave Courbet, having had several of his paintings rejected, exhibited in a temporary Pavillon du Réalisme adjacent to the official show.
According to its official report, 5,162,330 visitors attended the exposition, of whom about 4.2 million entered the industrial exposition and 900,000 entered the Beaux Arts exposition. Expenses amounted to upward of $5,000,000, while receipts were scarcely one-tenth of that amount. The exposition covered 16 hectares (40 acres) with 34 countries participating.
For the exposition, Napoleon III requested a classification system for France's best Bordeaux wines which were to be on display for visitors from around the world. Brokers from the wine industry ranked the wines according to a château's reputation and trading price, which at that time was directly related to quality. The result was the important Bordeaux Wine Official Classification of 1855.
The 1855 exposition featured many early versions of modern inventions. The exposition featured the first ever lawn mower, Moore's washing machine, the first non-industrial sewing machine, one of the first oil-powered vehicles, Samuel Colt’s revolver, and Edouard Loysel de Santais’ hydrostatic percolator which could produce 50,000 cups of coffee in a day.
IEEE 1855

IEEE STANDARD 1855-2016, IEEE Standard for Fuzzy Markup language (FML), is a technical standard developed by the IEEE Standards Association. FML allows modelling a fuzzy logic system in a human-readable and hardware independent way. FML is based on eXtensible Markup Language (XML). The designers of fuzzy systems with FML have a unified and high-level methodology for describing interoperable fuzzy systems. IEEE STANDARD 1855-2016 uses the W3C XML Schema definition language to define the syntax and semantics of the FML programs.
Prior to the introduction of FML, fuzzy logic practitioners could exchange information about their fuzzy algorithms by adding to their software functions the ability to read, correctly parse, and store the results of their work in a form compatible with the Fuzzy Control Language (FCL) described and specified by Part 7 of IEC 61131.
FML lets people code fuzzy systems through a collection of correlated semantic tags that model the components of a classical fuzzy controller—such as knowledge base, rule base, fuzzy variables and fuzzy rules. Therefore, the FML tags used to build a fuzzy controller represent the set of lexemes used to create fuzzy expressions. To design a well-formed XML-based language, an a XML schema describes an FML context-free grammar that defines name, type, and attributes that characterized each XML element. However, since an FML program represents only a static view of a fuzzy logic controller, the so-called eXtensible Stylesheet Language Translator (XSLT) changes this static view to a computable version. Indeed, XSLTs modules can convert the FML-based fuzzy controller in a general purpose computer language using an XSL file containing the translation description. At this level, the control is executable for the hardware. In short, FML is essentially composed by three layers:
IEEE 1855 was the first standard sponsored by the IEEE Computational Intelligence Society.
Градски дом на културата (Пловдив)

Домът на културата „Борис Христов“ е емблематична за пловдивчани многофункционална сграда за културна дейност, за информационно-образователни събития, за конференции, пресконференции, семинари, изложби, бизнес срещи.
Домът е построен през 1946 г. като Дом на труда на Общия професионален съюз в наложения по това време сталинистки архитектурен стил със задължителните за стила колонади. Домът става известен с името Профсъюзен дом „Стефан Кираджиев“. След 1989 г. е известен с името Синдикален дом. През 1998 г. с решение на Министерския съвет сградата е предоставена на синдикатите, които предоставят по-късно сградата да се използва за културни дейности от общината.
От 2011 г. въпреки протестите на синдикатите домът носи името на великия оперен певец Борис Христов. След ремонт, продължил 6 години, със стойност на строителните дейности, които възлизат на почти 20 милиона лева, през 2013 г. домът е открит от пловдивския кмет Иван Тотев.
При ремонта е заличен стенопис от 1975 г. на големия пловдивски художник Йоан Левиев. След подета гражданска инициатива за възстановяване на стенописа, пловдивският кмет лично се ангажира с възстановяването му. През 2014 г. след премахване на част от стената, зад която се е предполагало, че е съхранено произведението на изкуството, е установено, че стенописът във фоайето е напълно унищожен.
В сградата се намират:
Двете конферентни зали са на първия етаж в предната част на сградата и са оборудвани с кабини за симултантен превод.
На втория етаж в предната част на Дома са разположени
Виенски камерен оркестър

Виенски камерен оркестър (на немски: Wiener Kammerorchester) е австрийски камерен оркестър. Основан е във Виена през 1946 г.
Първите му артистични директори са Франц Литшауер, Хайнрих Холрайсер, Паул Ангерер и Карло Дзеки. През 1976 – 1991 г. Филип Антремон започва традицията за изпълнение на две роли – диригент и солист. През годините гост-диригенти са Йехуди Менухин, Шандор Вег, Хайнрих Шиф и Хейнц Холигер, които допринасят за облика и стила на оркестъра. От 2008 г. диригент е Щафан Валдер, под чието ръководство камерният оркестър затвърждава международния си авторитет.
Камерният оркестър свири предимно в Концертхаус във Виена, където има свой собствен концертен цикъл. Изнася концерти в Мюзикферайн, а също така и гостува на едни от най-големите фестивали и зали в света. Многократно гостува в Принстън и редица европейски градове. През 1996 г. отбелязва 50-годишния си юбилей с голямо турне из САЩ. През следващите години гастролира в Япония, Испания, Германия, САЩ и Южна Америка. През 2016 г. гостува в България – в София (Зала „България“), Пловдив (Дом на културата „Борис Христов“) и Бургас (Драматичен театър „Адриана Будевска“), като част от Австрийски музикални седмици.
Низина

Низината е една от равнинните форми на релефа, характерна с минимални неравности.
За низина се приема всяка обширна част от земната суша, която никъде не надхвърля 200 м надморска височина. Образува се в резултат на тектонско понижение на дадена територия и последвалото ѝ запълване с континентални или морски отложения (седименти). Техните слоеве са разположени почти хоризонтално. Низините често са заблатени, а блатата са плитки и с мътна вода, богата на хранителни вещества (т.нар. евтрофни блата). Те се подхранват главно от подпочвени води, които изобилстват в низините. Реките през тях текат бавно и образуват много меандри. В много случаи речните наноси увеличават площта на низините в посока на океана. Благоприятни са за земеделие. През тях лесно се прекарват пътища и железопътни линии. Строят се големи градове.
Низината е сходна с равнината и в много езици не съществува разлика. Англо-саксонската географска наука ги третира като една и съща форма на релефа (plain), макар че от друга страна разграничава lowlands от uplands. Тяхното понятие обобщава равнините, низините, полетата и високите плата. В българската наука разликата между тези „равнини“ е добре обоснована. При равнината може да има възвишения. Произходът ѝ обикновено е съвсем различен.
Все пак разграничението между низини и равнини е условно. По-значимите низини в света са:
В Европа има три неголеми низини – Паданската, Среднодунавската и Долнодунавската. В България се намира известната Горнотракийска низина, но от строго научна гледна точка това е по-скоро равнина.
Старозагорско поле

Старозагорското поле e равнина в южна България, подобласт на Горнотракийската низина.
Старозагорското поле заема източната, широка половина на Горнотракийската низина. На запад се простира до Чирпанските възвишения, на север до склоновете на Сърнена Средна гора, на изток до Светиилийските и Манастирските възвишения и Сакар планина, а на юг до северните, хълмисти склонове на Родопите. По дългата си ос има меридионално направление с дължина около 60 км и осезаем наклон на изток-югоизток. Десните притоци на Марица и левите на Сазлийка разчленяват повърхнината му на плоски вододелни гърбища с надморска височина, която варира от 170 до 150 m. На югоизток, на допира с Харманлийския пролом на Марица височината му значително намалява и достига 80 m.
Полето е образувано през неогена и кватернера в резултат на тектонско потъване. В плиоценските езени утайки са установени големи залежи на лигнитни въглища (Маришки въглищен басейн), а в района на град Раднево – находища на гипс. В районите на реките Соколица и Овчарица могат да се наблюдават кални вулкани. В тази връзка са и студените минерални извори край Меричлери и Симеоновград.
Климатът в района е преходен между континентален и средиземноморски, който се характеризира с мека зима и топло сухо лято. Годишните валежи в района са около 550 мм. Средната януарска температура е над 0ºС.
Старозагорското поле се отводнява от левите притоци на река Марица – Текирска, Старата, Меричлерска, Мартинка, Арпадере и Сазлийка със своите притоци (леви: Азмака, Бедечка, Кумруджа, Блатница, Овчарица, Соколица и Главанска; десни: Дундарлия и Еледжик).
Почвите са плодородни, предимно чернозем-смолници и алувиално-ливадни, което благоприятства отглеждането на зърнени и технически култури, лозя, зеленчуци и овощия.
В полето са разположени 8 града – Гълъбово, Димитровград, Меричлери, Нова Загора, Раднево, Симеоновград, Стара Загора, Чирпан и няколко десетки села.
От югозапад на североизток, по цялото протежение на полето, от Чирпан до Кермен преминава участък от автомагистрала „Тракия“.
Освен това през Старозагорското поле преминават и участъци от 13 пътя от Държавната пътна мрежа: 2 първокласни с №№ 5 и 8; 3 второкласни с №№ 55, 57, 66 и 8 третокласни с №№ 503, 506, 554, 555, 608, 662, 663 и 807.
През полето преминават и участъци трасетата на 4 жп линии на БДЖ: Пловдив – Свиленград, Пловдив – Стара Загора – Бургас, Стара Загора – Димитровград и Нова Загора – Симеоновград.
Смолници

Смо̀лници – почвен тип, който заема обща площ около 700000 ha и е разпространен в равнините и котловинните полета на Южна България:
В България смолниците за пръв път са установени през 1932 г. от Иван Тодоров Странски.
За разлика от черноземните и сивите горски почви, смолниците са образувани в условията на преходно-континенталния климат върху тежки глинести материали и тревисто-блатна растителност.
Подобно на черноземите, смолниците се делят на карбонатни, излужени и деградирани. За условията на България най-характерни, с най-голямо разпространение и стопанско значение, са излужените смолници.
Почвеният профил на излужените смолници е подобен на черноземите под влияние на тревистата растителност – мощен хумусен хоризонт (60 – 80 cm) и преходен хоризонт с мощност 50 – 60 cm. Хумусният хоризонт е двупластов – по-рохкава и дребнозърнеста орница и глинест плодорен пласт.
Съдържанието на хумус в горния пласт е 3 – 4% и постепенно намалява в дълбочина на профила. Карбонатите са измити на дълбочина под 80 – 90 cm. Реакцията на почвата е неутрална до слабо кисела в безкарбонатния слой и слабо алкална в карбонатния. Тези почви са недостатъчно запасени с азот и фосфор, но имат благоприятен калиев режим.
Смолниците са най-тежките почви в България и имат неблагоприятни водно-физични свойства: при навлажняване силно набъбват, а при изсъхване се свиват и напукват; проявяват лепливост и пластичност; при оран на суха почва се накъртват на буци. Поради тези особености при тях обикновено се закъснява с пролетните механизирани работи.
Независимо от тежкия им механичен състав, смолниците имат високо естествено почвено плодородие, което следва да се съхрани чрез:
Александър Крунев

Алекса̀ндър Кру̀нев е български оперен певец-баритон.
Александър Крунев е роден на 7 октомври 1962 година в град София. През юни 1990 г. завършва Държавната музикална академия „Панчо Владигеров“ – София. Дебютът му е на 16 януари 1990 година на сцената на Държавна опера – Пловдив в ролята на Жорж Жермон от „Травиата“.
От 1990 година е солист на Държавна опера – Пловдив. В репертоара му са включени автори като Джузепе Верди, Джакомо Пучини, Руджеро Леонкавало, Пиетро Маскани, Жорж Бизе, Гаетано Доницети, Волфганг Амадеус Моцарт, Пьотър Чайковски, Александър Бородин, Джоакино Росини, Ленърд Бърнстейн, Карл Орф, Лудвиг ван Бетховен и други. Изнася концерти и участва в оперни спектакли на много големи европейски и световни сцени – Германия, Съединените американски щати, Япония, Испания, Холандия, Белгия, Корея, Гърция, Полша, Румъния, Англия, Швейцария и много други.
В репертоара на певеца са включени солистичните баритонови партии от „Севилският бръснар“ на Росини; „Любовен еликсир“, „Лучия ди Ламермур“, „Дон Паскуале“ на Доницети; „Набуко“, „Ернани“, „Риголето“, „Трубадур“, „Бал с маски“, „Силата на съдбата“, „Дон Карлос“, „Аида“, „Отело“ на Верди; „Манон Леско“, „Бохеми“, „Тоска“, „Мадам Бътерфлай“, „Турандот“ на Пучини; „Княз Игор“ на Бородин, „Кармен“ на Бизе; „Евгений Онегин“ на Пьотър Илич Чайковски и др.
Александър Крунев има богат кантатно-ораториален репертоар с „Коронационна меса“ на Моцарт, „Тържествена меса“ и Девета симфония на Бетовен, „Кармина Бурана“ на Карл Орф, „Един цар“ на Стравински и др. Постоянен гост е на всички български оперни театри. Гастролирал е многократно в Италия, Германия, Франция, Холандия, Белгия, Англия, Дания, Испания, Полша, Румъния, Македония, Южна Корея, Япония и др. Има студийни записи в БНР и БНТ.
През 2012 година Русенската и Бургаската опера честват 50-годишния юбилей на певеца. В София той е честван на 21 март 2013 с участието му в операта „Княз Игор“. Синът му се казва Борис.
В периода 1990 – 2010 г. е солист последователно на Държавна опера – Пловдив и Националната опера и балет – София. Александър Крунев е солист на Държавна опера – Русе.
Пловдив (награда)

Награда „Пловдив“ е ежегодно отличие на Община Пловдив за ярки постижения в изкуството и културата, учредена през 1981 г.
Наградата се връчва в 8 раздела: литература, художествен превод, журналистика, театър, музика, архитектура, изобразително изкуство и фотография. Дава се и специална награда за дарители и спомоществователи в областта на културата. Носителите на наградата се определят от специализирани комисии за всеки раздел.
Наградите се връчват от кмета на Пловдив всяка година в навечерието на 24 май на тържество в Драматичния театър.
Оркестър

Оркестър е голяма инструментална музикална група. В зависимост от броя на инструменталистите той може да бъде камерен (около 50 души), стандартен (около 80 души) и голям (104 и повече), като има строги пропорции какъв да бъде броят на инструментите от всеки вид, които се използват в оркестъра.
Изразяването на музиката чрез изпълнението на някакво произведение (песен, пиеса) става посредством пеене или свирене на някакъв инструмент или по приложен начин, например с някакъв танц или хореография.
Изпълнителите, които пеят, се наричат певци или вокалисти, а изпълнителите, които свирят на някакъв музикален инструмент, инструменталисти.
Изпълнителският процес се осъществява по 3 основни начина:
В допълнение в зависимост от характера на произведението композиторите включват арфи, пиано, орган, синтезатор (или електронни ефекти), специфични етно инструменти, старинни инструменти, един или няколко певци и хор.
Перкусионните инструменти зависят изцяло от вида на произведението и избора на композитора, като в някои случаи съставът им е много по-голям.
Има най-различни видове оркестри според вида на инструментите, включени в него:
Според вида на музиката, която изпълнява, може да бъде маршово-параден оркестър, военен оркестър, биг-бенд, оперен/оперетен оркестър, народен оркестър.
Някои от най-емблематичните оркестри са:
В България в почти всеки град с население над 50 хил. души има симфоничен оркестър, като в най-големите градове има и оперен оркестър (понастоящем симфоничните оркестри са административно са обединени с оперите в съответните градове).
В София и Велико Търново има също така оперетни оркестри. Единственият звукозаписен симфоничен оркестър на територията на страната е Симфоничният оркестър на Българското национално радио в София.
Ето и някои от по-популярните български държавни и общински оркестри:
Тони Шекерджиева-Новак

Тони Димитрова Шекерджиева-Новак е българска оперна певица, професор в Академията за музикално, танцово и изобразително изкуство (АМТИИ) в Пловдив и ректор от февруари 2020 до март 2024.
Член на комисията по акредитация в НАОА от 26.06.2024
Родена е в Пловдив. Завършва Средно музикално училище с отличие, като солист на Пловдивската филхармония през 1976 г., а Българската държавна консерватория (днес НМА „Проф. Панчо Владигеров“) през 1980 г., като три поредни години е носител на специалните стипендии „Катя Попова“ и „Димитровска“.
Печели конкурси за солист на Националния театър за опера и балет в София, Държавна опера Стара Загора и Държавна опера Пловдив, където е солист от 1980 до 1991 г. От 1991 до 1993 г. е солист на Виенския моцартов ансамбъл във Виена, Австрия. Осъществява интензивна концертна дейност в Германия, Австрия, Румъния, Унгария, Турция, Полша, Молдова, Китай и др.
В репертоара си има централни роли от опери на Георг Филип Телеман, Волфганг Амадеус Моцарт, Джузепе Верди, Джакомо Пучини, Руджеро Леонкавало, Е. Волф-Ферари и др. Особен интерес има към творчеството на българските композитори от всички поколения, на някои от които е първи изпълнител. През 2005 г. осъществява за първи път в България интегрално изпълнение на оп. 74 на Фредерик Шопен.
Ръководител на катедра „Пеене“ в НУМТИ „Добрин Петков“, Пловдив от 1995 г. Лектор по класическо пеене и методика на обучението по класическо пеене в Нов български университет в София и в Пловдивския университет „Паисий Хилендарски“ до 2014 г.
Доктор по музикознание от 2007 г с дисептация на тема „Вокалната лирика на Шопен, оп.74 Фонетични проблеми във връзка с изпълнителството“. Доцент от 2009 г., а от 2014 г. и професор по класическо пеене и методика на обучението по класическо пеене.
Зам.-ректор по научноизследователската дейност на АМТИИ „Проф. Асен Диамандиев“ от 2016 до 2020 г. Ректор от 2020 г.
Ръководител на международни проекти, участник в редица фестивали (Международен фестивал на камерната музика в Пловдив, Тракийско лято – Пловдив, Фестивал на оперното и балетно изкуство – Стара Загора и др.).
Водила е майсторски класове в „Дом Витгенщайн“ във Виена през 2010 и 2011 г., в Харбин, Китай, през 2012 г., в Гданск и Вроцлав, Полша – всяка година между 2009 и 2019 г.
Председател и член на национални и международни конкурси (международни конкурси за млади оперни певци в Полша, Турция, Италия и др.)
Главен редактор на Euro Song Book за България.
Член на почетния комитет по честване 200 г. от рождението на Шопен през 2010 г.
Отличие на Министъра на културата на Полша.
Награда „Пловдив“ на Община Пловдив за ярки постижения в изкуството и културата, съвместно с Младежка камерна оперна сцена.
Академичната награда на АМТИИ „Меден чан“ за 2009/2010 и 2010/2011.
„Кристално огърлие“ на СБМТД, за 2019 г.
Борис Христов (писател)

Борис Кирилов Христов е български поет, белетрист и сценарист.
Завършва гимназия в Перник и българска филология във Великотърновския университет „Св. св. Кирил и Методий“ (1970). Работи като учител в Перник (1971 – 1972), като журналист и редактор в Студия за игрални филми „Бояна“ (1973 – 1981).
Автор е на книгите със стихове „Вечерен тромпет“ (1977, 79) и „Честен кръст“ (1982), на романа „Бащата на яйцето“ (1987) и на повестите „Сляпото куче“, „Долината на обувките“ и „Смъртни петна“ (1990); на книгите с тристишия „Думи и графити“, художник Яна Левиева (1987), „Думи върху други думи“, художник Анри Кулев (1994), „Черни букви върху черен лист“ (1997); на митографиите „Каменна книга“ (2006), „Книга на мълчанието“ (2008), „Книга от заглавия“ (2008), „Камък и слово“ (2015), на „Спомени за хора, Камъни и риби“ „Стълб от прах. Избрано“ (2015), „Салонът на природата“, художник Милко Божков (2020).
Съставител на антологиите „Българска лирика“, „Българска народна лирика“ (1994), „Български разкази“, „Народни устни писмена“ (1995), „От изгрев слънце до заник“ (1997), на смятания за мистификация през XIX век епос на българо-мохамеданите от Западните Родопи сборник „Веда Словена“ (1997), както и на „Антология: Сборник за народни умотворения“ (2020) и Антология „Иван Вазов, Лирика“ (2020)
Антология "П.К. Яворов, Лирика", 2023
Негови творби се изучават в часовете по литература на 12. клас в българските училища.
Борис Христов е автор на сценарии за игрални, документални и анимационни филми, между които:
В края на март 2012 г. департамент Нова българистика към Нов български университет организира Национална научна конференция „Борис Христов в българската литература и култура“.
Николай Христов

Николай Кирилов Христов е български юрист и общественик, деец на Македонската организация. Брат на големия български оперен певец Борис Христов, оказал голямо влияние за насочването му по пътя на музиката. Репресиран след Деветосептемврийския преврат.
Роден е в 1907 година в семейството на Райна Тодорова Попиванова и Кирил Христов Совичанов. Баща му е от българско семейство от Битоля, деец е на Вътрешната македоно-одринска революционна организация и на Илинденската организация. Дядото на Николай по бащина линия, Христо Совичанов – Псалта, участва в революционните борби, касиер е на Битолския революционен окръг и великолепен певец; и трите му деца – Кирил, Георги и Олга, имат певчески дар. Майката на Николай и Борис Христови Райна е софиянка по баща и прилепчанка по майка, с дядо самоук цигулар и певец.
Николай още от детството си е „приятел и най-сигурна опора“ на по-малкия си със седем години брат, по думите на баща им, който разказва: „Между тях нямаше дрязги и съперничество. За Борко батко му беше авторитет и пример за подражание за всичко. От него той се учеше на вкус към музиката, към литературата“.
Николай Христов завършва право и работи като адвокат в София. Деец е на Македонската организация. Пее и композира, има голяма музикална култура. В семейството на Кирил Христов смятат, че той е големият певец, но въпреки прекрасния си глас и музикалност остава на юридическото поприще.
Николай Христов съветва брат си Борис, записал и завършил също право под давление на майка си, и прави всичко възможно той да последва таланта и призванието си – музиката.
Николай убеждава родителите си, че Борис трябва да замине за Италия, „че нищо лошо няма да се случи, че това е само за добро на наш Борко“. На сбогуване му подарява медальон с формата на четирилистна детелина и с изображение на Сикстинската мадона на Рафаело, който Борис Христов винаги носи на гърдите си.
След Деветосептемврийския преврат е репресиран. Според някои източници е изпратен в концлагер. Заличен е от адвокатските списъци и няма право да практикува професията си. Сътрудник на комунистическата Държавна сигурност (ДС) на 16 март 1951 година, във връзка с наблюдението от ДС на Борис Христов и семейството му, пише: „Лицето Николай Кирилов Христов <...> след 9.IX.1944 г. остава вражески настроен спрямо народната власт и партията. Не членува в никоя политическа партия <...> Когато е бил поканен да стане член на Единната отечественофронтовска организация и му била поднесена декларация, той най-вулгарно ги е изпсувал и изгонил. През 1948 г. Централната комисия при Висшия адвокатски съвет е взела решение <...> да бъде заличен от списъците на адвокатите на 10 юли 1948 г.“.
Николай и родителите му често не получават писмата от Борис Христов и с месеци се тревожат за него. Преписи от писмата им се намират в архива на ДС.
През 50-те години Николай Христов е тежко болен и брат му Борис Христов прави официални постъпки да бъде пуснат за лечение в Италия, но получава отказ.
Умира през 1954 година в София.
Български културен център в Казахстан

Български културен център в Казахстан (на руски: Болгарский культурный центр в Казахстане; на казахски: Қазақстандағы болгар мәдени орталығы) е културна неправителствена организация на българите в Казахстан, регистрирана на 6 декември 1995 година.
Нейното седалище е Астана, а председател е Олег Димов.
Центърът е от типа на създаваните в съответствие с конституцията на страната национални културни центрове на малцинствата – руски, украински, полски, немски, гръцки и т.н. Българският културен център в Астана е с национален статут, към него са следните български организации:
Български културен център на депортираните българи „Възраждане“

Българският културен център на депортираните българи „Възраждане“ е културна неправителствена организация на българите в Казахстан, регистрирана на 1997 година.
Нейното седалище е в град Атърау, а председател е Владимир Стамов.
Организацията обединява депортирани българи по времето на Сталинските репресии и техните потомци в Казахстан. Издирва и подпомага семейства и родове, пръснати по територията на страната. Способства за поддържане на българската етническа идентичност. Към центъра е създаден фолклорен състав.
Солунски културен център на Националната банка на Гърция

Солунският културен център на Националната банка на Гърция (на гръцки: Πολιτιστικό Κέντρο Θεσσαλονίκης του Μορφωτικού Ιδρύματος Εθνικής Τραπέζης) е музей в град Солун, Гърция. Музеят е на Културната фондация на Националната банка на Гърция.
Центърът е създаден през 1989 г. във възстановената Вила Ахмет Капанджи, построена през 1898 година. Елевтериос Венизелос използва историческата сграда, когато е в Солун през 1916-17 г., а по-късно е гимназия. Центърът излага колекцията на съвременно гръцко изкуство, собственост на Културната фондация на Националната банка на Гърция.
Културният център е отдел на Националната банка, създадена през 1989 г. с цел да допринася за интелектуалния живот на Северна Гърция. Прави изложби, приема лекции, прави предавания, филми и осъществява връзки с други културни институции в Солун.
Той също така прави експозиция за историята на Солун, Света гора и Северна Гърция като цяло, подкрепена от научни доклади, публикации, както и експериментални уроци по пейзажна живопис за училищата.
Центърът прави чести изложби на визуално изкуство, приложно изкуство и архитектура.
Културен център „Стара Загора“

Културният център „Стара Загора“ е многофункционална зала в сградата на Областната администрация в Стара Загора.
Намира се на адрес: Стара Загора, бул. „Цар Симеон Велики“ №108
Концертната зала е част от архитектурния ансамбъл на бившия Синдикален дом, построен в края през 1979, състоящ се от ниско двуетажно тяло със сутерен и високо 15-етажно тяло, в което понастоящем се помещава Областна администрация. Фасадите на ниското тяло се състоят от плътни ленти, облицовани с мраморни плочи и остъкляване с пластмасова дограма.
През годините интериорът на сградата е силно амортизиран и морално остарял.
След реконструкцията на залата, завършила на 26.09.2019 г., тя е превърната в многофункционален културен център с 521 места, с добра акустика и условия за изпълнителите за провеждането на различни мероприятия, включително амфитеатрална телескопична трибуна с 214 места. Извършени са реконструкция, модернизация, интериор и обзавеждане на концертна зала. Използвана е окачена фасада с перфорирана ламарина от пана по дизайн.
Инвеститор е Община Стара Загора. Конструктор е инж. Владимир Цветанов, а изпълнител – ДЗЗД „АЙ ЕМ СТАРА ЗАГОРА“.
Квадратура:
В края на 2019 г. Културният център „Стара Загора“ е номиниран за „Сграда на годината“.
Нишки културен център

Нишки културен център (или НКЦ, на сръбски: Нишки културни центар) е културна институция на град Ниш, разположена в градска община Палилула. Културният център организира публични изяви на художници, фестивали, литературни вечери, концертни представления, изложби, лекции, форуми, филми прожекции, честване на празници и годишнини, чрез издаване на книги и списания, организиране на работата на галерии и любителски дружества и секции, които са свързани не само с град Ниш, но и с цяла Сърбия. Директор на културния център е Сърджан Савич.
Нуждата на град Ниш от такава институция се появява през 1960-те години, но културния център в Ниш се създава чак през 1999 година. Институцията, основана в самия край на ХХ век, се намира в помещенията на бившия Дом на културата и най-голямата дискотека в Ниш от 1980-те години, Музикален клуб 81. Сградата е построена през 1960 г. Разполага с голяма зала с капацитет от няколкостотин места (недовършена), малка зала с площ от 80–100 места и зала с капацитет от 100–150 места. За нуждите на художествената програма се използва Галерията на културния център в Ниш и залата, а понякога и Галерията на Сърбия, павилиона в крепостта и откритите обществени градски пространства.
За повече от десет години съществуване под егидата на тази институция са организирани голям брой културни събития като: Литературна колония Сичево, Международна колония на художествената фотография, Детска художествена колония „Грачаница“, Литературна награда „Стеван Сремац“ като част от „Ден на Стеван Сремац“, Литературна награда на Бранко Милкович в рамките на „Денят на Бранко Милкович“, Рок мемориал „Най-важното е да бъдем здрави“, филмови срещи, хорови фестивали, Нисомниа, панаир на книгата и графиката в Ниш, както и Международния фестивал на комикса Нифест.
НКЦ се превръща и в най-голямото издателство в района на Ниш, след затварянето на важни нишки издателства Градина и Просвета през 1990-те години. Като част от своята издателска дейност, той издава списанията Унус Мундус и Градина.
Съвременна архитектура

Съвременната архитектура е архитектурата на 21-ви век или по времето на писане на дадена статия, например от 20-и век. Архитектите работят в няколко различни стила, като нито един не е доминиращ: от постмодернизма, високотехнологичната архитектура и новите интерпретации на традиционната архитектура до силно концептуални форми и дизайни, наподобяващи скулптура в огромен мащаб. Някои от тези стилове и подходи използват много съвременни технологии и съвременни строителни материали, като тръбни конструкции, които позволяват изграждането на сгради, които са по-високи, по-леки и по-здрави от предишните; други стилове приоритизират природните и екологични материали като камък, дърво и вар. Една обща технология за повечето форми на съвременната архитектура е компютърно подпомаганият дизайн; той позволява сградите да се проектират и моделират на компютри в три измерения и да се конструират по-бързо и точно.
Береника (тракийска царица)

Береника е тракийска принцеса, произхождаща от Мала Азия от семейство близко до Антигон I Монофталм (382 – 301 пр.н.е.), която се омъжва за тракийския цар Севт III (331 – 305 пр.н.е.) като негова втора съпруга. Бракът е продиктуван от антилизимахова насоченост. Това става между 315 – 310 г. пр.н.е. като след смъртта на цар Севт III тя поема властта да управлява Одриското царство в регентство със синовете си Хебризелм, Садала и Садок.
В Севтополис е открит надпис – клетва на Береника и синовете ѝ. От надписа става ясно, че Береника е съпруга на Севт III и съуправителка на Одриското Царство след смъртта му.
Шушманец

Могилата Ш̀ушманец е тракийска култова постройка в Долината на тракийските владетели.
Могилата се намира край град Шипка.
Шушманец – храмът шедьовър на тракийската архитектура. Гробната камера е толос с вертикални стени и седем вградени дорийски колони. Върху тях е разположен архитрав, над който следва куполът. Неговият дизайн и изпълнение са необичайни. Над всяка полуколона е моделиран пиластър, а върхът на конструкцията на купола се състои от 15 радиални блока, лягащи върху дорийската колона в центъра на камерата. Входът към камерата е с йонийска рамка на вратата, увенчана с фронтон с палмети. Правоъгълното преддверие с конзолен свод, с полуцилиндрично напречно сечение, води към гробната камера. Фасадата на преддверието е била увенчана с фронтон, подпиран от йонийска колона, който сега е разрушен и от него е останал само един фрагмент. От двете страни на фасадата са добавени стени, изградени от грубо обработени блокове. Колоните, стените и подът на камерата и преддверието са били покрити с тънък пласт варова мазилка, не добре запазена сега. Според проучвателя, могат да се видят три последователни измазвания, които индикират най-малко три строителни периода в използването на комплекса.
Освен животните (4 коня и 2 кучета, принесени в жертва и документирани върху пода на преддверието) няма публикувана информация за наличието на друг инвентар, в това число и датиращи материали. Георги Китов предполага, че гробницата е била изградена в края на 5 век пр.н.е. и е била използвана през 4 век пр.н.е.
От 2013 г. тракийският храм е отворен за посетители след успешно реализиране на проект на Министерството на културата по ОПРР за реставрация и социализация.
Младост (район в София)

„Младост“ е един от 24-те административни района на Столичната община. Той обхваща големия софийски жилищен комплекс „Младост“ (разделен на „Младост 1“, „Младост 1А“, „Младост 2“, „Младост 3“ и „Младост 4“), квартал „Горубляне“ (в който има назначен главен специалист), квартал „Полигона“, ж.к. „Експериментален“, както и Научно-производствена зона Изток (НПЗ Изток).
Към 15 юни 2023 г. в района живеят 107 307 души по настоящ адрес и 110 907 души по постоянен адрес.
Строежът на жилищни блокове в ж.к. „Младост“ започва през 1960-те години. Сега в района има 412 блока.
Тук се намира така нареченото „Сити“ на София – високи офис сгради (небостъргачи) с прилежащи търговски части. На територията на „Младост“ е и Бизнес парк „София“.
Границите на района са:
Районът включва също планирания Източен парк (Карта) и части от неизградените паркове „Въртопо“ (Карта) и Хидропарк „Искър“.
В общия брой на населението на район е „Младост“ е включено и населението на кв. „Горубляне“ (6789 жители), което се брои отделно. Това е, защото „Горубляне“ е един от кварталите със специален статут. Те имат допълнителна администрация, начело с главен специалист.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Жилищен комплекс "Младост" печели конкурс за проектиране през 1964 г. от колектив, ръководен от архитект Богдан Томалевски, в който участват арх. Ана Филипчева, арх. Мария Илиева и арх. Христо Златев. Оформят се 5 микрорайона - Младост 1, Младост 1А, Младост 2, Младост 3 и Младост 4 с по около 7 500 жители. Първоначалният проект, наречен впоследствие "Младост 1" съдържа четири микрорайона, ясно обособени в композиционно отношение, разширението е в югозападна посока.
След тази начална фаза район "Младост" преминава през различни етапи на развитие. Постоянно се развиват нови квартали като „Младост 1“, „Младост 2“, „Младост 3“ и „Младост 4“, всеки със своите уникални характеристики и социален статус. Самият район се превръща в едно от предпочитаните места за живеене в града, благодарение на комбинацията от модерна инфраструктура и зеленина.
Границите на района се простират от парк "Въртопо" на запад, през бул. "Околовръстен път" на юг, до река Искър на изток и бул. "Цариградско шосе", Цариградски комплекс, ул. "Обиколна", бул. "Професор Цветан Лазаров" и бул. "Асен Йорданов" на север и северозапад.На площ от 1 678 хектара, жилищният комплекс представлява около 10% от територията на града.
В квартала минават следните линии на градския транспорт:
Потока (река)

Потока е река в Южна България – Област Пазарджик, общини Стрелча и Пазарджик и Област Пловдив, общини Съединение и Марица, ляв приток на река Марица. Дължината ѝ е 56 km, която ѝ отрежда 75-о място сред реките на България.
Река Потока води началото си от извор-чешма в южното подножие на Същинска Средна гора на 447 m н.в., на шосето между селата Смилец и Свобода, община Стрелча. Тече в югоизточна посока през Горнотракийската низина, като от град Съединение до устието ѝ коритото ѝ е коригирано с водозащитни диги. Влива се отляво в река Марица на 170 m н.в., срещу село Оризаре, община Родопи.
Площта на водосборния басейн на реката е 423 km, което представлява 0,8% от водосборния басейн на Марица, а границите на басейна ѝ са следните:
Основни притоци: Търниво дере (десен); Кабаюк и Иланско дере (леви).
Реката е с дъждовно-снежно подхранване, като максимумът е в периода февруари – май, а минимумът – юли – октомври.
Въпреки че коритото на реката в Горнотракийската низина навсякъде е коригирано с водозащитни диги, невъднъж река Потока е излизала от дигите и е наводнявала околните райони.
По течението на реката са разположени 2 населени места, в т.ч. 1 град и 1 село:
Почти 100% от водите на реката се използват за напояване в Горнотракийската низина.
По долината на реката преминава голям участък от жп линията Пловдив – Панагюрище.
Vladimir Stoyanov

Vladimir Stoyanov (Bulgarian: Владимир Стоянов) is a Bulgarian operatic baritone. He graduated from Lyubomir Pipkov Music High-School in 1989 and the Pancho Vladigerov State Music Academy in 1995.
Vladimir Stoyanov was born in Pernik. There weren't any musicians in his family. His mother, Venera, was a nurse, and his father, Stoil, was a lawyer. He started singing when he was young in the choir of Prof. Zoya Vidas, where he sang for seven years. Later, when his voice started changating, his interest in opera singing grew, so he signed up in the National Music School "Lyubomir Pipkov". He graduated from the National Music Academy "Pancho Vladigerov" in Sofia.
Stoyanov made his debut on the stage of the Bourgas Opera House in 1993. In 1994 he took a specialization course at the Boris Hristov Academy in Rome with Nicola Ghiuselev. That year he also specialized at the Academy of the La Scala in Milan with Magda Olivero. Following three successful seasons with the Plovdiv Opera House, since 1999 he has been an independent soloist. Same year, he made his debut in Thracia Summer Music Festival with Plovdiv Philharmonic Orchestra.
Stoyanov made his debut in 1993 in the Burgas opera. In 1994 he specialized in the Bulgarian Academy of Arts and Culture "Boris Hristov" in Rome with Nikola Gyuzelev, whose bright character had a strong impact on the life of Vladimir. In the same year he specialized in the Academy of La Scala.
Later, he became a soloist in the Plovdiv opera, and in 1996 was his Sofian debut of Don Carlos by Verdi. His first appearance in Italy was two years later in the San Carlo theater in Naples. In 1999 he became a freelance soloist. Stoyanov is one of the most famous Bulgarian singers who earned international recognition across the globe.
He has performances in some of the largest theatres in the world, including La Scala (Milan), Staatsoper (Vienna), Metropolitan (New York), Opernhaus (Zürich), Unter den Linden (Berlin), La Fenice (Venice), Teatro Regio (Torino and Parma), Bellas Artes (Mexico), Teatro Real (Madrid), Kings Opera (Stockholm), Teatro Liceu (Barcelona), Teatro Dell'Opera (Rome), Teatro Massimo (Palermo), Kings Opera (Muscat), San Francisco Opera House (San Francisco), Tokyo, and Moscow.
He works with conductors such as Zubin Meta, Serji Ozava, Daniel Oren, Nello Santi, Riccardo Muti, Marco Armiliato, Chung, Gianluigi Gelmetti, Donato Renzetti, and Renato Palumbo, and directors such as Franco Zeffirelli, Pier Luigi Pizzi, Stefan Herheim, Ugo de Anna, Arno Bernard, and Stefani Mazzonis di Pralafera.
In November 2021, it was announced that Stoyanov will perform with Kazakh soprano Maria Mudryak at the Astana Opera House as part of a concert called “For You, My Kazakhstan.” The concert is being held to mark the 30th anniversary of the Independence of Kazakhstan and the Day of the First President.
Stoyanov lives in Sofia with his wife Katarina Nikolich, a Serbian-Italian opera singer, and his son Kaloyan Stoyanov (from his first marriage).
Upper Thracian Plain

42°15′N 26°0′E﻿ / ﻿42.250°N 26.000°E﻿ / 42.250; 26.000
The Upper Thracian Plain (Bulgarian: Горнотракийска низина, Gornotrakiyska nizina) constitutes the northern part of the historical region of Thrace. It is located in southern Bulgaria, between Sredna Gora mountains to the north and west, a secondary mountain chain parallel to the main Balkan Mountains; the Rhodopes, Sakar and Strandzha to the south; and the Black Sea to the east. A fertile agricultural region, the Upper Thracian Plain proper has an area of 16,032 square kilometres (6,190 sq mi) and an average elevation of 168 metres (551 ft). The plain is part of Northern Thrace. The climate is transitional continental. The highest temperature recorded in Bulgaria occurred here: it was 45.2 °C (113.4 °F) at Sadovo in 1916. The precipitation is 550 millimetres (22 in) a year. Important rivers are the Maritsa and its tributaries, Arda, Tundzha, Stryama, Topolnitsa, and Vacha. Important cities include Plovdiv, Burgas, Stara Zagora, Pazardzhik, Asenovgrad, Haskovo, Yambol and Sliven.