Arta bizantină

Arta bizantină s-a dezvoltat pe teritoriile Imperiului Bizantin începând cu anul 476 până în anul 1453.
Arta bizantină s-a dezvoltat din arta Imperiului Roman, care la rândul ei, a fost influențată de arta Greciei Antice. O estetică complet nouă va marca arta bizantină. Noua estetică avea ca principală însușire "abstractizarea". Dacă arta clasică era marcată de încercări de a crea reprezentări ce imitau realitatea cât mai veridic, arta bizantină pare a abandona aceste încercări în favoarea unei abordări mai simbolice. Bizantinii își vedeau arta ca fiind profund naturalistă cu rădăcini ce duceau până la capodoperele lui Fidias, Apelles și Zeuxis.
Două evenimente majore au marcat această perioadă:
Constantin cel Mare inițiază un program complex privind dezvoltarea capitalei ce-i poartă numele. Apar noi spații publice cu grupuri statuare, se construiește forumul lui Constantin. Acesta avea în centru Columna lui Constantin, deasupra având statuia împăratului reprezentat precum zeul Apollo. , apar biserici, se construiește catedrala Hagia Sophia și se începe construirea Bisericii Sfinților Apostoli.
Să menționăm și Hipodromul, amenajat tot în această perioadă, un adevărat focar sportiv și cultural al marelui oraș. Putea găzdui peste 100.000 de spectatori.
În perioada lui Iustinian (527 - 565), arta bizantină cunoaște apogeul. Are loc recucerirea (temporară) a Italiei și implicit amestecul dintre tradițiile romane, orientale și creștine. În Constantinopol și în Ravenna se ridică adevărate monumente arhitectonice decorate cu mozaic, fildeș, aur. Iustinian nu numai că a pus bazele unui imperiu absolut, codificând legile și impunând supușilor religia creștină, dar a inițiat și un vast program de construcții, descris de istoricul său de curte, Procopius din Cezareea, în lucrarea De Ædificiis.
Iată câteva din realizările acestei epoci:
Călugării au dezvoltat credința în icoane, acestea devenind un intermediar între credincioși și Dumnezeu. Astfel, icoanele s-au răspândit foarte mult, ceea ce a determinat o reacție împotriva lor. Iconoclasmul este luptă pentru interzicerea icoanelor și a sfintelor moaște. Sunt distruse un număr impresionant de opere de pictură (mai ales icoane), frescă, mozaic. Multe mănăstiri sunt închise, iar călugării iau calea exilului spre Italia, Rusia, Bulgaria, Serbia și Țările Române, unde vor propaga tradiția artei bizantine. În Italia (dar și în celelalte țări), acești călugări construiesc numeroase biserici și mănăstiri decorate cu mozaicuri și fresce. Aceste lăcașe de cult devin focare de cultură bizantină și vor exercita o deosebită influență asupra picturii italiene de mai târziu.
Deși sub dinastia Paleologilor începe decăderea Imperiului Bizantin, arta păstrează o notă de splendoare și fast. Fresca înlocuiește complet mozaicul și este dispusă pe toată suprafața peretelui. Subiectele sunt îmbogățite cu noi episoade din viața lui Iisus sau ale sfinților. Personajele sunt surprinse în mișcare, concretizată prin gesturi avântate, libere, falduri fluturânde. Chipurile sunt mai puțin severe, mai delicate, iar paleta cromatică este rafinată, cu efecte pitorești. Treptat se produce desprinderea școlilor naționale de pictură de sub influența bizantină, fiecare evoluând pe un drum propriu.