davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Ефузивни скали

Ефузивните (вулканични) скали са магмени скали, които се образуват от лава, застинала на земната повърхност, за разлика от интрузивните скали, формирани под повърхността. В зависимост от характера на изригването (изливане на лава или взривно изриване) се образуват 2 типа скали: излята и застинала лава (ефузивни скали) и вулканогенно-отломъчни (пирокластични скали). Последните се делят на рохкави (вулканична пепел, пясък, вулканични бомби и др.), уплътнени и циментирани (туфи, туфобрекчи и др.). Освен това се образуват и промеждутъчни типове вулканични скали – туфолави, възникнали в резултат на изригването на богати и пенещи се лавови потоци и игнимбарити, възникнали в резултат на бурни изригвания, когато части от лавата са пренесени по въздуха и падайки на повърхността образуват маса от спечени материали, заемащи понякога обширни територии от стотици и хиляди km².
Гъстотата на лавата и характера на релефа във вулканичните области определят формата на ефузивните скали. Лавови покривки и лавови потоци се образуват от по-рядка базалтова лава, а куполи и игли възникват при изригване на по-гъста лава (дацити, липарити). Дайките и нековете представляват запълнени с лава пукнатини и ловови канали.
Вулканичните скали се различават по своя химичен състав, структурно-текстурни особености и по степента на съхранение на веществата. Спрямо своя химичен състав вулканичните скали се поделят на алкално-земни и алкални и освен това на основни (ненаситена силициева киселина), средни (наситена силициева киселина) и кисели (преситена силициева киселина). Степента на кристализация на лавите и техните структура и текстура зависят от нейната гъстота. Вътрешните части на ефузивните тела обикновена са разкристализирани, докато външните са шлаковидни, порести и стъкловидни. За тези скали са характерни порфировите, микролитовите, полустъкловидните и стъкловидни структури и флуидални, ивичести, масивни и пористи текстури.
Дълбоко изменените, обикновено най-древните ефузивни скали, се наричат палеотипни, а съвременните неизменени – кайнотипни. Най-разпространените кайнотипни ефузивни скали са: базалти, андезити, трахити, липарити, а техните палеотипни аналози в зависимост от своя химичен състав се наричат съответно: диабази, базалтови и андезитови порфирити, трахитови и липаритови порфири.
Към вулканогенно-отломъчните (пирокластични) скали се отнасят туфите и вулканичните брекчи. Много от вулканичните скали имат широко приложение в промишлеността и селското стопанство (базалти, туфи, пемза и др.).
Магмени скали

Магмените скали са един от трите основни типа скали в земната кора, заедно с метаморфните и седиментните. Образувани са при застиване и кристализация на магмата при различни геоложки условия, които се определят от химичния състав, дълбочината, формата и обема ѝ. От една и съща магма, в зависимост от дълбочината на застиването ѝ, се формират различни видове скали. Тази дълбочина е много важен фактор, определящ трите им вида възможен фациес (вид). За магмените скали е характерно голямото разнообразие, което е резултат от сложната еволюция на основните типове магми, на процесите на диференциация, хибридизация и асимилация.
Магмените скали са съставени от ограничен брой химични елементи – кислород, силиций, алуминий, желязо, магнезий, калций, натрий, калий, водород. Те са представени главно във вид на оксиди, които представляват 98% от състава на магмените скали. В тях се срещат и малки количества редки елементи:
Химичният състав на интрузивните и ефузивните скали е почти идентичен, тъй като са образувани от еднакъв изходен материал. Характерни минерали, изграждащи магмените скали, са ортоклаз, кварц, фелдшпат, плагиоклаз, биотит, амфибол, пироксен, оливин.
Предполага се, че ултрабазичните и базичните магми се зараждат в горния слой на мантията и в базалтовия слой на планетата. Киселата магма се заражда в гранито-метаморфния слой на земната кора или се отделя при диференциация на веществата в мантията. Някои учени допускат, че при разтопяването на скалите под въздействието на високи температура и налягане в дълбоките слоеве на земните недра се формира вторична, палингенна магма.
Магмените скали се състоят главно от силикатни и алумосиликатни минерали, поради високото съдържание на силициев диоксид и Al2O3.
Метаморфни скали

Метаморфните скали са скали, получени при преобразуването на магмени или седиментни скали под въздействието на висока температура и налягане в недрата на Земята или близо до земната повърхност под действието на топлината на внедряващи се в тях интрузивни маси.
Метаморфните скали, образувани в недрата на Земята се характеризират със своята шистозност, формирана под въздействието на голямото налягане и се наричат кристалинни шисти. За сметка на глините и във връзка с увеличаването на степента на метаморфизъм възникват филити, слюдени шисти и гнайси – шистови скали с голямо количество гранитен материал. За сметка на мергелите или на основните магмени скали се образуват хлоритови и актинолит-хлоритови (зелени) шисти и амфиболити. На много големи дълбочини се образуват еклогитите – различни видове гранитни скали. При метаморфизма пясъчниците и варовиците се преобразуват в кварцити и мрамори. Метаморфни скали, образувани в контакт с интрузиви (контактен метаморфизъм), имат характерна роговидна структура. За сметка на глинестите и други алумосиликатни скали се образуват различни роговидни скали (пироксенови, биотитови, амфиболитови и др.), а за сметка на варовиците – мрамори, боксити – корундови скали (наждаки). Много често метаморфните скали се съпровождат с метасоматични скали.
Когато изходната скала може да бъде определена, името на новообразуваната метаморфна скала се формира, като се използва представката „мета“, например: метагранит, метагабро, метаконгломерат, метапсамит и т.н. В случаи, когато за изходната скала (протолита) е известна само групата, към която принадлежи, се използват представките „орто“ и „пара“; например: ортогнайс, когато протолитът е даден вид магмена скала и парагнайс – когато протолитът е седиментна скала.
Арка

Арка в архитектурата е елемент, който като конструкция представлява дъга, оформяща врата, прозорец и други отвори в стени, както и самостоятелно разположени дъгови декоративни съоръжения – например триумфални арки. Арката е в основата на развитието на свода
Арките имат редица предимства пред хоризонталните подпори (щурц), тъй като с тях могат да се реализират по-широки отвори. Изпълняват се с малки, лесно преносими блокове от тухли или камък, за разлика от масивния монолитен щурц. Освен това арката може да носи значително по-голям товар от хоризонтално разположена подпора.
Конструкцията на арката зависи от формата на клиновидните съставни елементи (на френски: Voussoir), наредени по начина, показан на фигурата вдясно, изобразяваща зидана каменна арка. Посочени са и действащите сили.
Арка на Константин

Константиновата арка е триумфална арка с три входа в Рим. Тя е построена в чест на император Константин за победата му над неговия противник Максенций на Милвийски мост на 28 октомври 312 г. Намира се между Колизей и Палатин на улица Via Triumphalis.
Константиновата арка е започната да се строи през 312 г. и е осветена на 25 юли 315 г. На този ден Константин празнува своята десетгодишнина като император (decennalia). Тя се строи по нареждане на сената.
Константиновата арка е най-голямата и най-младата от останалите още три арки около Форум Романум в Рим. Арката е 21 метра висока, 25,7 метра широка и има входна дълбочина от повече от 7 метра. Тя се отличава от другите арки най-вече с това, че всички нейни части и коринтски колони са взети от по-стари паметници и сгради.
Запазен надпис:
Надписът, запълнен с липсващите букви:
Превод на надписа (по смисъл):
Арка (Ливан)

Арка (на английски: Arqa, в същност: Irqata, Arkite в Библията, на арабски: ‘Arqā (عرقا), също ‘Irqa) е село при Миниара в дистрикт Акар в Северен Ливан, наблизо до брега на морето и на 22 километра от Триполи.
Арка е известен заради могилата ‘Arqa, археологична находка от неолита.
Ирката се споменава още в Амарна-писмата до египетския фараон Ехнатон през 1350 пр.н.е. и в асирийски документи (EA 100).
През римското време градът се казва Caesarea im Libanon или Arca Caesarea (Арка Цезария) и се намирал в римската провинция Сирия. Император Александър Север (упр. 222-235) е роден тук.
През Средновековието окрепостеното селище Арка е важна крепост, която помага за контрола над пътя от Тартус за Триполи. Тогава крепостта е под управлението на Кади (съдията) от Триполис, Fakhr el-Mulk, от династията на Banū Ammar.
През 1099 г. Арка е безуспешно обсаждана от войската на Първия кръстоносен поход, преди да тръгне към Йерусалим.
През 1108 г. Арка попада в ръцете на египетските Фатимиди. Арка се присъединава към царството на Атабег Тугтакин от Дамаск.
Вилхелм-Йордан Сердански от Графство Триполи побеждава Атабег и през март/април 1109 г. крепостта се предава след триседмична обсада. Вилхелм-Йордан я присъединява към Графство Триполи. Кръстоносците наричат крепостта Archas.
Крепостта е завладяна през 1266 г. от Мамелюците под султан Байбарс I (упр. 1260 – 1277).
Стръмната пътека

„Стръмната пътека“ е български игрален филм (драма) от 1961 година на режисьора Янко Янков, по сценарий на Емил Манов и Коста Странджев. Оператор е Емил Рашев. Музиката във филма е композирана от Александър Райчев.
Да сториш пътека

„Да сториш пътека“ е български телевизионен игрален филм (историческа драма) от 1985 година на режисьора Кирил Каменов.
Създаден е по сценарий на Кинка Константинова. Оператор е Станислав Станчев, музиката е на Иван Игнев. Художник В. Дуцкинова.
Забранена пътека

„Забранена пътека“ (на испански: Senda prohibida) е първата теленовела, произведена в Мексико. Продуцирана е от Хесус Гомес Обрегон през 1958 г. за Telesistema Mexicano. Теленовелата е създадена по оригиналната история от Фернанда Вийели и режисирана от Рафаел Банкелс. Премиерата е на 9 юни 1958 г. по канал Foro TV. Продължителността е 30 минути за епизод, а картината – черно-бяла.
Участие вземат актьорите Силвия Дербес (в положителна, а след това в отрицателната роля), Франсиско Хамбрина, Беатрис Шеридан, Далия Инигес, Ектор Гомес.
Нора е момиче от малко градче. Амбицирана да постигне нещо в живота, тя напуска родното си място и заминава за столицата Мексико. Благодарение на своята красота и добри обноски не ѝ е трудно да си намери работа в офис, където се влюбва в шефа си.
Шефът е женен, а съпругата му е уважавана дама в обществото, с която имат син. Хитрата провинциалистка получава скъпи подаръци от шефа си, в замяна на ласки. Съпругата му винаги е държала на социалното положение, и го е измъкнала от блатото, когато са се оженили. Нора се разкайва, докато се гледа в огледалото със своята сватбена рокля, и съжалява за болката, която е причинила.
Премиерата на Забранена пътека е на 9 юни 1958 г. по Foro TV. Последният 50. епизод е излъчен на 20 юли 1958 г.
Пътека на апалачите

Пътека на апалачите е маркирана туристическа пътека в САЩ между Спрингър Маунтин в Джорджия и планината Катадин в Мейн. Дължината и е 3500 километра (2200 мили), но тя се променя с времето, защото някои части се модифицират или променят. Това е най-дългата поддържана турситическа пътека в света. Повече от 2 милиона туристи всяка година преминават поне някоя част от нея.
Идеята за пътеката възниква през 1921 година, като е завършена през 1937 след повече от десетилетие работа, въпреки че подобренията и промените продължават. Поддържа се от повече от 31 планински клуба и организации, сред които Служба на националните паркове на САЩ и Горска служба на Съединените щати.
По-голямата част от пътеката е в гори или диви земи, въпреки че някои части преминават през градове, пътища и ферми. Пътеката преминава през 14 щати: Джорджия, Северна Каролина, Западна Вирджиния, Мериленд, Пенсилвания, Ню Джърси, Ню Йорк, Кънектикът, Масачузетс, Върмонт, Ню Хемпшир и Мейн.
Обикновено голяма част от планинарите опитват да изминат цялата пътека в рамките на един сезон, като броят на опитващите да го направят нараства през последните години. Много книги, документални филми, уебсайтове и фен организации са посветени на преминаването по пътеката. Някои туристи преминават от единия до другия край, след което се обръщат и изминават пътеката по обратния път, известно като „йо-йо“.
Пътеката на Апалачите е част от Тройната корона – отличие, което получават хората, направили трите най-дълги прехода в САЩ: Тихоокеанския хребетен път, Пътеката на Апалачите и Континенталния преход.
Най-високата точка по пътя е връх Клингманс Дом – 2025 метра.
Природен ресурс

Природните ресурси се срещат естествено в околната среда, която е сравнително непокътната от човечеството, в естествена форма. Природните ресурси често се характеризират с голямо биоразнообразие, съществуващо в различни екосистеми. Сред природните ресурси са земята, въздуха, водата, храната, минералите, материалите, растения, животни и метали.
Естествените ресурси се извличат от околната среда. За сега това се ограничава до Земята, все пак съществува теоретичната възможност за тяхното извличане извън планетата, като например от астероиден пояс. Много от тях са от съществено значение за нашето оцеляване, но други са използвани за задоволяване на непървостепенни нужди на хората.
Природните ресурси не са разпределени равномерно по цялата планета. Например, по-голямата част от световните петролни ресурси са съсредоточени в страните от Близкия Изток като Саудитска Арабия, Иран и Ирак.
Съществуват различни методи за класификация на природните ресурси. Може би две от най-популярните класификации са в зависимост от техния произход и в зависимост от тяхната възобновяемост.
По произход природните ресурси се разделят на биотични и абиотични;
Възобновяемостта е широко дискутирана тема и много природни ресурси могат да бъдат категоризирани като възобновяеми или невъзобновяеми:
Други класификации разделят природните ресурси според етапа им на развитие (на потенциални и актуални) или спрямо тяхната наличност (на неизчерпаеми и изчерпаеми).
Podvrah

Podvrah is a village in Dzhebel Municipality, Kardzhali Province, southern Bulgaria.
Nestled at the foot of a hill, hence the name "Podvrah" meaning "under the hill." Every corner offers stunning scenery of the surrounding mountains and hills. The Village is beautiful year-round, but spring and autumn are particularly picturesque. Springtime offers the additional charm of seeing newborn lambs. Hiking to the hilltop offers panoramic 360-degree views of the region. You can hike to the top from few different directions!
.
41°30′00″N 25°18′00″E﻿ / ﻿41.5000°N 25.3000°E﻿ / 41.5000; 25.3000
Teteven

Teteven (Bulgarian: Тетевен, pronounced [ˈtɛtɛvɛn]) is a town on the banks of the Vit, at the foot of the Balkan mountains in north central Bulgaria. It is the administrative centre of the Teteven Municipality which is a part of Lovech Province. As of December 2010, the town had a population of 10,733.
Teteven is located in a mountainous area, in the foothills of the Balkan mountains between the peaks Ostrich, Petrahilya, Cherven, Treskavets and Vezhen. The river Vit meanders through the town. The altitude of Teteven district varies from 340 to 2100 m, and in the town center it is 415 m. The climate is temperate continental with cold winters and cool summers. The territory of Teteven is about 697 km, which is 16.86% of the territory of Lovech district.
The town was first mentioned in a written document in 1421. It is thought that the town's name comes from the family of a certain Tetyo (Tetyov rod), who settled in the area and founded the town. Older variants of the town's name found in documents are Tetyuven and Tetyuvene.
A thriving city in the 16th and 17th centuries, Teteven was raided by organised Turkish brigand groups in 1801, burnt down and almost completely destroyed, with only four houses surviving out of a total of 3,000. The town later revived and was active in the armed struggle for Bulgarian independence in the 19th century, sheltering a revolutionary committee part of Vasil Levski's organised rebel network.
Each summer a large chess tournament, one of the biggest events in Bulgaria's chess calendar, is held in Teteven.
Teteven Glacier on Livingston Island in the South Shetland Islands, Antarctica is named after Teteven.
Teteven combines the beauty of the surrounding scenery with the towering hills and peaks Petrahilya, Ostrich, Cherven and Ravni Kamak (they have witnessed many historical events), the cool breeze of the Vit river, and the spirit of centuries past, hovering in the multitude of monuments, ancient Bulgarian architecture, and customs and manners that have remained intact in time. Astounded by the sights revealed before him in his visit to the town, Ivan Vazov has exclaimed: "Had I not come to Teteven, I would have remained a foreigner to mother Bulgaria ... I have been wandering, I have been rambling, but I have not seen a more wondrous paradise."
There is a historical museum in Teteven, which is among the Hundred National Tourist Sites of the Bulgarian Tourist Union.
42°55′N 24°16′E﻿ / ﻿42.917°N 24.267°E﻿ / 42.917; 24.267
Малка Арда (река)

Малка Арда е река в Южна България, област Смолян, общини Смолян и Баните, ляв приток на Арда. Дължината ѝ е 40,8 km. Отводнява югоизточните части на Переликско-Преспанския дял на Западните Родопи.
Река Малка Арда води началото си под името Мразлив дол от местността Момина вода на 1716 m н.в. в Переликско-Преспанския дял на Западните Родопи, северно от хижа „Момчил юнак“. До село Славейно тече на югоизток, а след това до устието си – на изток-югоизток в тясна и дълбока долина със слаба залесеност. В района на село Баните реката преминава през малко долинно разширение, след което долината ѝ става каньоновидна и труднопроходима в множество планински меандри. Влива се отляво в река Арда, на 488 m н.в., на 2 km южно от село Гълъбово, община Баните.
Реката има много слабо развит водосборен басейн, като площта му е 142 km, което представлява 2,45% от водосборния басейн на река Арда. Основни притоци: → ляв приток, ← десен приток
Малка Арда има дъждовно-снежно подхранване с максималния отток през януари, а минимален – август. Среден годишен отток при село Баните 2,11 m/s.
По течението на реката са разположени 5 села:
По долината на реката на протежение от 14,3 km между селата Славейно и Баните преминава участък от третокласен път № 863 Соколовци – Славейно – Баните.
Животинският свят е представен от различни риби (дъгова пъстърва, мряна и др.), земноводни (жълтокоремна бумка, горска дългокрака жаба и др.), влечуги (жълтоуха водна змия) и др.
Малка Арда

Малка Арда (старо име: Кючук Арда) е село в Южна България. То се намира в община Баните, област Смолян. Отстои на 40 км североизточно от град Смолян, на 8 км западно от село Баните, на и на 240 км от София.
Географският район е планински, с характерна борова гора, стигаща до малката лъкатушеща рекичка Малка Арда. На самата река има изградени няколко моста, някои от които са се превърнали в символ на селото. Един от тях е този, който е разположен на вира Юрте. Вирът е дълбок около 2m. На около 30m от него се откроява новоизградена беседка, направена от местните жители, която има чешма с изворна планинска вода, запазваща своята постоянна температура през цялата година. Има и римски мост, който свързва селата Малка Арда и Белев дол. Друго място за отдих е край водопада, както и в махалата Левочево.
В това малко селце се предполага, че преди много години са живеели римляни, защото в по-късни години в местността Блатево са открити над 20 римски гроба.
традиционен качамак, клин, колаци, боб
Игото (мост)

Мостът „Игото“ е мост в Габрово. Построен е на мястото на най-стария каменен мост в града – „Конашкият“.
Името на моста е свързано с близкото му местоположение спрямо турския конак. В наши дни е един от символите на Габрово
Мостът на река Янтра е построен на стратегическия път през Шипченския проход към Тракия. Изграден е във времената, в които Габрово е проспериращо занаятчийско и търговско селище, разрастващо се и по левия бряг на реката.
Конашкият мост не се различава от българските мостовете през Възраждането, с характерното изгърбване, каменен парапет, скулптирана плоча с дълбан надпис и няколко свода, според бреговете на реката. Те са характерни за целия Балкански полуостров и са наложени от римско време.
Мостът е изграден от жълто-зелен пясъчник, с два свода и ракла, стъпила върху издигаща се от реката скала.
Мостът е датиран по надпис на каменна плоча, вградена в парапета: „Согради сые мост в лето от сотворение мира 7244, а от Рождество Христово 1749″. Самата плоча е отнесена при голямото наводнение през 1897 г.
Когато през 1798 г. Габрово е опожарено от войските на Капудан Хюсеин паша, неизвестен летописец отбелязва два оцелели моста, сред които е и Конашкият.
Конашкият мост е изграден през 1749 г. и просъществувал до 1935 г., като заема пространството на днешния площад „1 май 1876 г.“. Неудобен за съвременния транспорт, той е подменен с нов.
В периода 1935 – 1936 г., на мястото на Конашкия мост е изграден новия мост „Игото“. Негови автори са арх. Нено Ямантиев и инж. Лазар Драмов. Местоположението е изместено в подножието на Баждар, където днес е хотел „Балкан“.
Мостът представя скулптурна композиция от 4 фигури, дело на скулптора Любомир Далчев от 1936 г.: на Рачо Ковача; на ревящ лъв, на окованата във вериги Майка България и на българина, успял да разкъса оковите с цената на върховно усилие.
1936 г. на скалата до моста е издигнат паметника на Рачо Ковача – основателят на Габрово.
Скулптурата „Непобедимият български дух“ представлява метална фигура на ревящ лъв, разположена в единия край на моста. Символ е на разбунтувалия се срещу робството възроден български дух.
Скулптурата „България в окови“, известна и като „България под иго“, изобразява окованата във вериги Майка България.
„Веригата е разкъсана“ е скулптура изобразяваща българин, разкъсващ оковите си. Поставена е на отсрещния за лъва край на моста.
Първото известно изображение на моста е от 1877 г., на литография от художника Август Даугел, представяща преминаването на руските войски. Към илюстрациите в книгата на Феликс Каниц: „Дунавска България и Балканът“ (Лайпциг, 1882 г.) е поместена гравюрата „Балканският град Габрово“ от Х. Кесеберг, където Конашкият мост е представен с изглед от неговата южна страна.
Покрит мост (Ловеч)

Покритият мост в Ловеч е покрит мост над река Осъм в Ловеч. Свързва новата част на града с Архитектурно-историческия резерват „Вароша“. Единственият по рода си на Балканския полуостров. В Европа съществуват множество подобни мостове – в Люцерн, Флоренция, Басано дел Грапа, Ерфурт, Бад-Зекинген, Страсбург, Бат и др. Покритият мост е официалният символ на Ловеч.
Първото сведения за съществуването на покрит мост (транспортен и пешеходен) в Ловеч е на френския пътешественик Ами Буе от 1838 г.:
„Покрит и украсен с дюкянчета каменен мост“.
През 1871 г. Феликс Каниц при посещението си в град Ловеч записва:
„Мост...с прохладна сянка, която дава на минувачите и продавачите неговият надвиснал и клатещ се покрив“.
Местни документи и спомени показват, че тези мостове са отнесени от придошлата река.
През 1874 – 1876 г. българският строител Никола Фичев (познат още като Уста Колю Фичето), построява прочутия покрит мост. В строежа се включват много жители на Ловеч. Мостът е проектиран като транспортен и пешеходен. Поръчката е на Османската държава. Просъществува половин столетие и е изграден на 5 каменни устоя с височина 4.50 м и ширина 3.50 м (от пясъчник от близкото с. Радювене), изцяло от дърво, без метални части, като при сглобките са използвани дървени клинове. Дължината му е 84 м, височина 7 м, ширината 10 м (от които 5 м. пътно платно) и 6 отвора. Горните части на каменните устои са украсени с патриотични скулптурни изображения на лъв, двуглав орел, женски торс, бича на поробителя и др. По идея на ловчанските занаятчии е изграден като покрит мост. Във вътрешността, от двете страни на улицата, са устроени 64 малки дюкянчета с размери 2.50/2,50 м. Мостът се осветява от газови фенери.
На 3 август 1925 г. мостът изгаря почти до основи.
На мястото на изгорелия мост през 1926 – 1931 г. е изграден нов железобетонен покрит мост по проект на архитект Стефан Олеков и инженер Цветков. Мостът е проектиран като транспортен и пешеходен. Разполага с два стълба, два устоя, 3 отвора и 40 дюкянчета. Между тях минава транспортен път с ширина 4.25 м, два тротоара по 0.80 м и две тераси с парапети за наблюдение. Покривът е от армирано стъкло и осигурява естествено осветление.
През 1981 – 1982 г., по проект на архитект Христо Златев и инженер А. Малеев, железобетонният мост е реконструиран като придобива днешния си вид – реплика, която напомня оригинала на Кольо Фичето (пешеходен). Строежът се извършва от бригадата на Иван Куцаров. Автомобилният път е заменен с пешеходна алея, около която са разположени 3 работилници, 9 магазинчета и две сладкарници. Целият мост е топлоизолиран и е с изградено електроподово отопление. Всеки магазин е със собствен електромер. Днешната дължина на моста е 106 метра. Той е основна атракция за гостите на Ловеч, а магазинчетата в него предлагат всевъзможни сувенири, свързани с Ловеч и региона. Осветен е по Програма „Красива България“.
Хидроенергийна компания „Горна Арда“

Хидроенергийна компания „Горна Арда“ АД е българско предприятие за производство на електрическа енергия със седалище в София.
То е основано през 1999 година с цел изграждането на Каскада „Горна Арда“, разширение на съществуващата Каскада „Арда“ към горната част от басейна на река Арда в Родопите. След поредица от организационни, финансови и регулационни затруднения от 2017 година проектът е замразен.
Проектът предвижда каскадата да включва 3 хидровъзела, които да се изградят поетапно в районите на Мадан и Ардино, включително три големи и няколко малки електроцентрали с обща мощност 175 MW:
Предприятието е първоначално създадено през 1999 година от българската Национална електрическа компания и турската „Джейлан Холдинг“. Това става въз основа на междуправителствена спогодба между България и Турция за дългосрочен бартер, като турската страна изгражда в България пътища и каскада от водноелектрически централи, а в замяна внася от България електроенергия. Проектът е от значение за двустранните отношения и през октомври 1999 година е направена тържествена първа копка от министър-председателите Иван Костов и Бюлент Еджевит.
В периода 2001-2003 година започва работа по Хидровъзел „Мадан“. Изпълнени са подготвителните работи по площадката, отбивните тунели за изграждането на язовирната стена и корекцията на река Арда при бъдещата електроцентрала.
Първоначално се планира строителството на каскадата да завърши през 2006 година, но малко по-късно проектът е замразен, поради спорове между съдружниците. След фалита на „Джейлан Холдинг“ през 2010 година дяловете му в проектната компания са купени от австрийската И Ви Ен, която вече е ангажирана с електроразпределението в Югоизточна България. Започната е работа по преработка на първоначалните проекти от 80-те години, но без съществен напредък.
Стар мост (Пловдив)

Старият мост, официално наименуван Столипинов мост, е бивш мост над река Марица в Пловдив.
Свързвал е Главната улица с Каршияка, като е минавал над река Марица. Мостът е повреден през април 1971 г. Придошлата река подкопава 2 колони на моста и той се пречупва на 2 части. По-късно мостът е разрушен. През 1980-те години наблизо е построен новият Пешеходен мост.
Сведения за съществуване на мост над река Марица в Пловдив има още от XV в. Мостът по това време е имал 30 свода, с дължина – 325 крачки, широчина – 8 крачки, височина – копие и половина на леко въоръжен войник. Мостът е бил укрепен с каменни зидове в двата края, а всяка една от колоните му била защитена с камъни и чакъл. Няма точни данни за местоположението на моста и да ли е бил изграждан на ново. Предполага се, че е северният бряг е заселен през XVI в., когато султанският велможа Ибрахим паша построява голяма конюшня за коне и камили близо до Шахабединовия мост, който е свързвал северния и южния бряг на реката.
В плана на Пловдив и околността изработен през 1827 г. от френския запасни офицер А. Йегершмид и в плана на Пловдив по махали, изготвен от Гийом Лежан през 1867 г. е обозначен мост приблизително на мястото на стария мост.
По време на Руско-турска освободителна война за да спрат настъплението на руските войски към Пловдив, в началото на 1878 г. отстъпващите турците изгарят моста.
На 23 април 1879 г. хората на майстор Васил Юрговеца възстановяват моста и на официалното му откриване присъства дори временно изпълняващият длъжността главен управител на Източна Румелия Аркадий Столипин. В негова чест мостът е наречен „Столипинов мост“. Но пловдивчани го наричали накратко „моста“. След построяване на новия мост, пловдивчани започнали да го наричат „Стария мост“.
По време на втория трус на Чирпанското земетресение, когато една трета от сградите и съоръженията в Пловдив са сринати, старият мост на река Марица остава непокътнат. По-късно над него са опънати медните кабели на първата за Пловдив тролейбусна линия.
Рано сутринта на 30 март 1971 г. вследствие на прииждащите води Старият мост поддава. Една от колоните пропада и мостът е счупен на две. След инцидента специалисти решават съоръжението да се събори и да се изгради нов мост. Поради ограничаване на движението на превозни средства по Главната улица в Пловдив, е взето решение новият мост да е пешеходен.
Стар мост (Велес)

Старият мост във Велес, Северна Македония, на река Вардар е най-старият и последен в града преди Велешката клисура.
Построен е по времето на Султан Мехмед II 1467/82 година. Засвидетелстван е в пътеписа на Евлия Челеби от 1661 година и в този на Аджи Калфа. Дълго време това е единственият мост на реката в града и единствен начин за преминаване от едната част в другата. Свързва градския пазар с кварталите „Пърцорек“, „Църна Джамия“ и „Рамина“ на лявата страна и кварталите „Мегдан“ и „Долни Дюкяни“ от дясната страна на Вардар. Според запазени документи първи устабашия на моста е Уста Мехмед, а по-късно през 1544 година това е Уста Рале.
Разрушен е от изтеглящите се германски войски през Втората световна война на 8 ноември 1944 година, но е възстановен по-късно.
Съвременният мост се състои от две пътни ленти, както и от напречно преминаваща железопътна линия, по която се движи влакът Солун – Скопие и Скопие – Велес.
Мост на топчиите

Мостът на топчиите или Камен мост (на македонска литературна норма: Мост на топџиите; на турски: Top Köprüsü, на албански: Ura e Topxhinjëve) е стар мост над река Пена в центъра на град Тетово, Република Македония.
За точната дата на изграждане на моста няма запазени писмени свидетелства. Въз основа на техниката на изграждане се предполага, че мостът е изграден в края на XV или началото на XVI век. Сводът на моста е от отлично обработени каменни блокове бигор, като фугите са запълнени с топено олово. Мостът е висок 6 m и широк 2 m. Дело е на местни майстори.
Списък на планините в Северна Македония

Северна Македония е предимно планинска страна. Средната надморска височина на територията и е 850 m. Приблизително 80% от територията и е заета от възвишения и планини. Планините се разделят на две главни групи: Динарска и Рило-Родопска. Планините от Рило-Родопската група са по-стари. Те се простират в източната част на страната, а планините от Динарската група са по-млади, разположени в западната и централна ѝ част. Те от своя страна се разделят на 3 подгрупи: района около река Вардар, района около долината Пелагония и района в северозападната част на Северна Македония.
В Северна Македония има три национални парка защитени от закона: Пелистер, Маврово и Галичица.
В списъка на планинита в Северна Македония са включени 63 по-значими планини, като в скоби е показана максималната височина на планината в метри (Когато части от планината са извън пределите на страната е показана максималната височина на територията на Северна Македония, а не най-високия връх на планината когато той е извън нейната територия)
А – Б – В – Г – Д — Е – Ж – З – И – Й — К – Л – М – Н – О — П – Р – С – Т – У — Ф – Х – Ц – Ч – Ш — Щ – Ю – Я
Родопски крем

Родопски крем (Lilium rhodopeum) е растение от семейство Кремови, което се среща само в планината Родопи.
Луковицата на растението е светложълта на цвят и дълга от 3,5 до 4,5 cm. Вирее само в Родопите на височина до 2100 m. Цъфти през юни и юли, а дължината на наземната част е 80-120 cm.
Родопският крем е определен през 1984 г. като рядко и защитено растение на територията на България.
Arda, Bulgaria

Arda (Bulgarian: Арда) is a village in Smolyan Municipality, located in the Smolyan Province of southern Bulgaria. It is located 173.424 km from Sofia and the village covers an area of 17.928 km. As of 2007, the village had a population of 314 people.
The village is located 30 km south of Smolyan. The village is mentioned in records of the Ottoman Empire, indicating 13 soldiers in the army were from the village. A census in 1912-1913 indicated a population of 200.
Some of the inhabitants of the village are Pomaks and follow Islam as their main religion, others are Eastern Orthodox Bulgarians.
The Ilinden festival takes place in the village every summer. Near the village of Arda, in the neighbourhoods of Gudevitsa and Lagat (birthplace of folk singer Valya Balkanska) there are springs from one of the largest Bulgarian rivers, the Arda, from which the village takes its name. In this neighbourhood is also a church, built in 1882.
41°28′N 24°38′E﻿ / ﻿41.467°N 24.633°E﻿ / 41.467; 24.633
Old Bridge, Svilengrad

Mustafa Pasha Bridge (Bulgarian: Стар мост, Star most) or The Old Bridge is a 16th-century arch bridge over the Maritsa in Svilengrad, southern Bulgaria. Completed in 1529, it was built on the order of the Ottoman vizier Çoban Mustafa Pasha. The bridge was the first major work designed by the Ottoman architect Mimar Sinan, and was part of a vakıf complex that also included a caravanserai, mosque, bazaar and hamam. The bridge is 295 m long, 6 m wide and has 20 or 21 arches.
The English traveler Peter Mundy crossed the bridge on 14 May 1620, by when the neighbouring town was already known as "Mustapha Pasha Cupreesee" (Mustapha Pasha's Bridge):
A flood destroyed some of the arches in 1766. Reconstruction was completed in 1809. The Ottoman army unsuccessfully attempted to destroy the bridge as it retreated from a Bulgarian advance after the Battle of Lule Burgas during the First Balkan War in November 1912.
A plaque on the bridge has inscriptions in Bulgarian, French and English. The English text reads:
Dospat Reservoir

Dospat Reservoir (Bulgarian: язовир Доспат) is situated in the western part of the Rhodope Mountains, Bulgaria. The reservoir (formed by a dam in the town of Dospat, 82 km (51 mi) west of Smolyan) stretches nearly 19 km (12 mi) northwest to the city of Sarnitsa. At 1,200 m (3,900 ft) above the sea level, it is one of the highest dams in Bulgaria in terms of altitude, and, with its 22 km (8.5 sq mi) of water area, the second largest in capacity. It is fed by the Dospat River.
The dam, which creates the lake, is built for hydroelectricity generation as part of the Dospat–Vacha Hydropower Cascade (500.2 MW). There is no hydroelectric power plant (HPP) installed at the dam but rather the water is taken to the Teshel HPP and then further down the Devin HPP and the Vacha River with its power plants, dams and reservoirs (Tsankov Kamak HPP, Vacha Reservoir, Krichim Reservoir, Vacha II HPP, Krichim HPP and Vacha I HPP). Besides that, a minimum of 0.15 m/s (0.20 cu yd/s) is constantly released for sanitation of the Dospat River riverbed where the average input to the reservoir is 7.9 m/s (10.3 cu yd/s).
The flora and fauna around the reservoir are diverse and the geography offers breathtaking sights. Old coniferous forests surround the lake. On the northern bank, the town of Sarnitsa and Krushata neighborhood are located. The terrain is hilly, with meadows and arable land available, used for grazing, potato growing and other agricultural activities. Parallel to the south bank are steep slopes covered in spruce and this bank is where most holiday cabins and hotels are located.
The reservoir is rich in fish. It is stocked with perch, trout (rainbow, brown, brook), carp, European chub, common rudd, common roach, pumpkinseed, wels catfish, Danube Bleak and various members of Carassius. Trout are reared in cages within the reservoir. Most types of fishing are practiced: spinning with lures, fly fishing, and others.
In the surrounding areas there are a number of other large dams, including Vacha, Golyam Beglik, Batak and Shiroka Polyana. The area offers great opportunities for recreation and tourism.
Accessibility is, however, rather poor. Four main mountain roads link the reservoir to the rest of the world. One from Batak, a second from Velingrad to Sarnitsa, a third from Devin and a fourth from Gotse Delchev to the town of Dospat. The one from Batak allows accessibility to some of the other Rhodope dams along its length. It forks into two roads; one leading to the town of Dospat and the other to Sarnitsa. This road to Sarnitsa is in places very rutted and may prove a challenge to navigate. Along the south bank there runs a rough dirt track from Sarnitsa to Dospat but this is only used to access the holiday spots.
Es tebak

Es tebak inggih punika unjukan ingkang kalebet varian sanèsipun saking ès campur saking Sumatra Kulon. Ingkang dipunkajengaken kaliyan tembung "tebak" inggih punika olahan saking glepung beras ketan ingkang dipuncampur kaliyan glepung sagu lan anggènipun ngolah punika dipunmasak kaliyan toya ingkang dipuncampur kaliyan sarem lan njet (kapur sirih). Sasampunipun mateng, adonan kasebat dipuncithak tipis kados déné cendol. Lajeng dipunjangkepi kaliyan bahan-bahan kados déné sirup, susu kenthel legi, ès batu ingkang dipunserut.
Dhawet ireng

Dhawet Ireng inggih punika salah satunggaling jinising dhawet. Dhawet ireng punika umben-umbenan asli saking tlatah Butuh, Purworejo, Jawa Tengah. Nama dhawet ireng punika asalipun saking warninipun dhawet ingkang cemeng. Werni cemeng dhawet punika kaasilaken saking awu obonganipun damen. Awu bakaran damen puniak dipuncampur kaliyan toya saéngga ngasilaké warni item, toya punika dipun-ginakaken kanggé pewarni alami dhawet. Sakjatosipun dhawet ireng boten wonten bedanipun kaliyan dhawet ijo. Cara nyajiake ugi sami, wonten ing mangkok ingkang dipunjengkapi kaliyan santan lan gendhis jawi. Ingkang nyebabake bènten inggih punika warni cemeng ingkang sanget.
Faedahipun dhawet ireng punika inggih saged ngredaaken panas dalam lan nglancaraken pencernaanipun.
Bahanipun Dhawet:
50 gram glepung sagu
60 gram glepung beras
600 ml toya
1 sendhok teh uyah
1 1/2 sendhok makan (3 gram) awu merang lan 50 ml banyu, dipunlarutaken, lajeng dipunsaring
1 sendhok uyah
Bahanipun Sirup:
250 gram gendhis jawi, dipunsisir
2 lembar godhong pandan
250 ml toya
1/4 sendhok teh uyah
3 buah nangka, dipuniris-iris
Bahanipun Kuah Santen:
500 ml santen saking 1/2 butir klapa
2 lembar godhong pandan
Bahan ingkang njangkepi:
1/2 sendhok teh uyah
2 lembar godhong pandan
Caranipun ngolah:
Cendol
Larutaken glepung beras, glepung sagu , toya, toya awu merang, uyah. Masak sinambi diupunudhek-udhek dumugi mateng lan kenthel. Paringake adhonan punika wonten ing cetakan cendhol. Pejet cetakan punika wonten ing dhuwur baskom ingkang isinipun toya es, lajeng saring cendolipun.
Sirup
Masak ngginakaken geni alit, gendhis jawi, toya, godhong pandan, lan uyah dumugi kenthel. lajeng dipuntambahi nangka. udhek ngantos rata.
Kuah santan
Masak kuahipun santen punika kanthi dipunudhek-udhek dumugi mateng.
Sajiaken cendol punika kaliyan sirup, kuah santen lan es serut.
Dhèndhèng balado

Dhèndhèng balado yaiku siji masakan khas saka Sumatra Kulon kang digawé saka daging sapi kang diiris tipis amba banjur dipépé, digorèng garing, lan dibumboni bumbu balado. Ing Minangkabau ana patang warna dhèndhèng yaiku dhèndhèng balado, dhèndhèng batokok, dhèndhèng lambok, lan dhèndhèng baracik. Lumrahé dhèndhèng balado kang nganggo lombok abang, déné liyané nganggo lado mudo utawa lombok enom kang wernane isih ijo. Lombok enom ijo iki pedhese ora kaya lombok abang, ambune uga séjé. Dhèndhèng balado nduwé sapérangan jinis yèn didheleng saka dhèndhèng lan sambele. Didheleng saka dhèndhèng, ana kang daging sapine diiris tipis-tipis, dibumboni, dipépé nganti garing, banjur digoreng. Bumbune uga bedha. Ana kang nganggo tumbar, ana sing ora nganggo. Nanging ana uga kang kang ora dipépé. Daginge digodhog karo bumbu, diiris tipis, banjur digoreng garing. Ana uga kang ora dipepe lan digodhog, nanging langsung digoreng. Kang kudu ana ing bumbu balado yaiku uyah, brambang, lombok abang, peresan jeruk nipis. Ana versi liya kang nambahake bawang ing bumbu dhendheng balado.
Bergedèl

Bergedèl ya iku panganan kang kagawe saka kenthang kang digoreng uawa digodhog sadulunge diremukake banjur dicampur karo daging cincang, irisan godhong bawang lan godhong seledri banjur di campur bumbu-bumbu. Dibentuk bunder-bunder gepeng, dicelupake ing kocokan endhog pitik banjur digoreng.
Bergedèl uga ana kang kagawe saka ketéla rambat, ketéla pohung digodhog utawa digoreng lan diremukake, kang kagawe saka tahu, tahu diremkake dicampur karo bumbu-bumbu lan endhog pitik banjur digoreng. Bergedèl kang kgawe saka tahu racaké diarani bergedèl tahu.
Istilah bergedèl asalé saka Basa Walanda: Frikadel, iki nuduhake prabawa Walanda sajeroning seni masak Indonésia. Versi asline ing Éropah frikadel kagawe saka daging cincang kang remukake banjur digoreng, déné ing Indonésia bergedèl kagawe saka bahan kenthang kang kadang mung sithik dicampuri daging cincang utawa kornet.
Daging giling

Daging dhasar, diarani daging cincang utawa cincang ing njaba Amerika Utara (yaiku ing negara-negara Inggris lan Komanwel), lan keema utawa qeema ( Hindustani : क़ीमा ( Devanagari ), قیمہ‎ ( Nastaleeq ), ( pronounced [ˈQiːmaː] )) ing bawana India, yaiku daging sing diiris kanthi alus karo gilingan daging utawa lading cincang. Jinis daging sing dienggo umum yaiku daging sapi, nanging akeh jinis daging liyane sing disiapake kanthi cara sing padha, kalebu daging babi, domba, lan unggas . Ing bawana India, daging daging domba lan wedhus uga dicincang kanggo ngasilake keema.
Daging giling iki digunakake ing macem-macem olahan, utawa dicampur karo bahan liyane. Bisa dibentuk dadi bakso sing banjur digoreng, dipanggang, dikukus, utawa diuleni. Bisa dimasak ing tusuk sate kanggo ngasilake piring kaya ta kabab koobideh, adana kebabı lan ćevapi . Bisa dibentuk dadi roti sing banjur dipanggang utawa digoreng ( hamburger ), roti lan digoreng ( menchi-katsu, cutlet Pozharsky ), utawa direbus ( steak Salisbury ). Bisa dibentuk dadi daging daging utawa pata lan dipanggang. Iku uga digunakake minangka Isi utawa stuffing kanggo pai meat lan böreks, lan uga minangka stuffing . Bisa digawe saos daging kaya ta ragù, sing banjur digunakake ing masakan kaya ta pastandani lan moussaka, utawa dicampur karo saos lan disajikake ing bun minangka sandwich joe sing sloppy . Sampeyan uga bisa dimasak nganggo kacang buncis, tomat, lan / utawa rempah-rempah kanggo nggawe cabai .
Gudang Garam

PT Perusahaan Rokok Tjap Gudang Garam Tbk (Republican spelling Indonesian for "Salt Warehouse brand Cigarette Company plc"), trading as PT Gudang Garam Tbk, is an Indonesian tobacco company, best known for its kretek (clove cigarette) products. It is Indonesia's largest tobacco manufacturer, with a market share of nearly 33%. The company was founded on 26 June 1958 by Tjoa Ing Hwie, who changed his name to Surya Wonowidjojo (1923–1985). In 1984, control of the company was passed to Wonowidjojo's son, Cai Daoheng/Tjoa To Hing (Rachman Halim), who subsequently became the richest man in Indonesia. Halim headed the company until his death at the age of 60 in 2008.
Wonowidjojo was in his 20s when his uncle offered him a job working with tobacco and sauce at his kretek factory, Cap 93. Cap 93 was one of the most famous kretek brands in East Java. Hard work and diligence were rewarded by promotion to Head of Tobacco and Sauce, which eventually led to Wonowidjojo becoming a company director.
Wonowidjojo left Cap 93 in 1956, taking 50 employees with him. He started buying land and raw materials in Kediri and soon began producing his own klobot kretek, which he marketed under the brand name Inghwie. Two years later, he renamed and registered his company as Pabrik Rokok Tjap Gudang Garam.
He chose the name Gudang Garam after a dream about the old salt warehouse which stood opposite Cap 93. Sarman, one of the original 50 employees who had followed him when he quit Cap 93, suggested he put a picture of the warehouse on every packet of his kretek for good luck. Wonowidjojo considered this a good idea and asked Sarman to design the logo, commenting: "We should leave two doors open, two half-opened, and one closed. If all the doors were closed, we would feel that everything had already been achieved."
Gudang Garam grew rapidly, and by the end of 1958, it had 500 employees producing over 50 million kretek annually. By 1966, after only eight years in production, Gudang Garam had grown to be the largest kretek factory in Indonesia, with an annual production of 472 million sticks. Consumers have noted Gudang Garam's, particularly the Inghwies, similar smell to alcoholic beverages.
By 1969, Gudang Garam was producing 864 million sticks a year and was indisputably the largest kretek producer in Indonesia and Taiwan.
In 1979, Wonowidjojo completely renovated Gudang Garam's production system, ordered thirty rolling machines, and developed a new formula for his machine-made kretek.
Rival companies tried to discredit the brand by claiming its contents included marijuana in addition to cloves and tobacco. The company has the distinction of being the largest single employer in Indonesia and Taiwan.
Note: These machine white cigarettes are produced by PT Halim Wonowidjojo, which is an affiliated company of Gu.
Gudang Garam owns one of the top five badminton clubs of Indonesia. Suryanaga Gudang Garam is based in the capital city of East Java, Surabaya.
Susilo Wonowidjojo

Susilo Wonowidjojo is an Indonesian billionaire businessman.
Wonowidjojo was born in Kediri, East Java to a prominent Chinese Indonesian (Hokchia totok) family. He is the son of Surya Wonowidjojo, founder of Gudang Garam, a major Indonesian kretek (clove cigarette) manufacturer.
Susilo Wonowidjojo has been the President Director of PT Gudang Garam Tbk since June 2009. He served as Vice-President Director at PT Gudang Garam Tbk. He has been a Director of PT Gudang Garam Tbk since 1976.
Along with his family, Wonowidjojo owns Gudang Garam, the country's largest clove cigarette maker; the name translates to "salt warehouse". Shares hit a 4-year high in 2009 in the wake of a deal in which British American Tobacco bought a majority stake in its rival Bentoel International.
Susilo was named president in June, replacing a non-family member who left in February. He and his brother Sumarto sit on the company's board while their sister, Juni Setiawati, is a company commissioner. Their brother Rachman Halim ran the business until his death in 2008.