davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Belén Rueda

María Belén Rueda García-Porrero (born 16 March 1965) is a Spanish actress. She became popular in Spain for her performances in the Globomedia-produced television series Periodistas (1998–2002) and, most notably, Los Serrano (2003–2007). Likewise, she has carved an international reputation among horror fans for her performances in horror and suspense works.
María Belén Rueda García-Porrero was born in Madrid on 16 March 1965. Her father was a civil engineer and her mother was a ballet instructor. She is the second of three children; her siblings are named María Jesús and Alfonso. She and her family moved to San Juan, Alicante when she was a child. When Rueda was 18 years old she moved to Madrid to study architecture.
While she was a student, she made her television debut as a steward in the night-show VIP Noche originally hosted by José Luis Moreno [es], eventually becoming the co-host together with Emilio Aragón.
While she had been already cast as the photographer Clara Nadal for the series Periodistas she was called to briefly play the same character of Clara Nadal in the popular dramedy Médico de familia (also produced by Globomedia) as a sort of emergency casting to cover a leave on absence, and thus the latter marked her debut as a television actress in 1997 (and both fictions became connected in the same fictional universe). She went then on to play the character of Clara Nadal in Periodistas from 1998 to 2002.
Starting in 2003 and over the course of six seasons and 107 episodes, Rueda performed the role of Lucía Gómez in the popular series Los Serrano, leaving the series in 2007 reportedly to focus on her stage career.
She landed her feature film debut with a performance in the 2004 film The Sea Inside, for which she won a Goya Award and an Actors Union Award to Best New Actress.
She received another Goya nomination for her role in the 2007 film, The Orphanage. Rueda played the lead role of the Spanish thriller Julia's Eyes, which was produced by Guillermo del Toro. She also starred in Oriol Paulo's thriller The Body.
During the time of VIP Noche she entered a relationship with producer Daniel Écija, with whom she had 3 daughters, including actress Belén Écija [es]. After 14 years of domestic partnership, she got married with Écija in 2003. The couple separated a year later.
She later was in a relationship with Roger Vincent.
Sameland

Sameland, eller Sápmi, (nordsamisk: Sápmi, lulesamisk: Sábme eller Sámeednam, sørsamisk: Saepmie, umesamisk: Sábmie, skoltesamisk: Sääʹmjânnam) er den tradisjonelle betegnelsen på samenes nasjon.
Sápmi ligger i Nord-Europa og omfatter de nordlige deler av Fennoskandia. Regionen strekker seg over fire nasjonalstater: Norge, Sverige, Finland og Russland, og omfatter samenes tradisjonelle bosetningsområde i disse landene. I Norge omfatter dette området seg i det minste fra dagens grense mot Russland i nord og sørover inn i Hedmark i sør. I dag bor det samer i hele Norge, både i de historiske områdene og alle andre deler av landet .
Samene i Norge, Sverige og Finland har sameting som politiske organ. Samiske organisasjoner fra alle fire land deltar i Samerådet. Regionen har sitt eget fotballag, Same Spábbáčiekčanlihttu, som spiller i N.F.-Board, vant 2006 VIVA World Cup og var vertskap for 2008 arrangementet.
Det finnes ikke konsensus om hvor grensene for Sápmi går, men det tradisjonelle området omfatter i alle fall bortimot 400 000 km².. Det er heller ikke sikkert hvor stor den samiske populasjonen er . I Norge registreres ikke informasjon om etnisk tilhørighet for landets innbyggere, men det står oppimot 20 000 personer i valgmanntallet til Sametinget. Anslagene varierer etter hvilke kriterier – egenidentifisering, førstespråk eller annet – men man antar at det er opptil 80 000 samer i Sápmi, flest i Norge .
Det meste av Sameland ligger nord for polarsirkelen. I vest finner man fjorder, dype daler, isbreer og fjell – det høyeste er Kebnekaise. På svensk side av Sápmi preges landskapet av store elver. Lengst mot nordøst er det tundra, men uten permafrost.
Klimaet i Sameland er subarktisk, og vegetasjonen er derfor sparsom, bortsett fra i de mer skogrike traktene lengst mot sør. Den fjellrike vestkysten har betydelig mildere vintre og mer nedbør enn de store områdene i øst. Nord for polarsirkelen har Sápmi mørketid i vintersesongen og midnattssol om sommeren. Tradisjonelt deler samer året i åtte sesonger.
Sameland har rike naturressurser – med et dyreliv av rein, ulv og bjørn i tillegg til et rikt fiske i sjø og elver. Det er også påvist forekomster av verdifulle mineraler: jernmalm på svensk side, gull på finsk side, kobber på norsk side, og nikkel og apatitt på russisk side.
De siste tiårene har man fått en økende erkjennelse internasjonalt og nasjonalt av at tradisjonell samisk bruk av naturressurser kan gi eiendoms- og bruksrettigheter.
Hallbjørn halvtroll

Hallbjørn halvtroll (Hallbjǫrn hálftrǫll), en sagnskikkelse tidfestet til siste halvdel av 700-tallet, skildret som en norsk herse (høvding) fra Ramsta (Hrafnista) utenfor Namdalen i Nord-Trøndelag. Han er en betydelig bifigur i fornaldersagaen Kjetil Høngs saga.
Hans navn forekommer også i ættelister i Landnámabók, i Skáldatal, samt i flere sagaer, som Egils saga, Njåls saga og Gisle Surssons saga.
I slektshistorien sies om Hallbjørn at han var sønn til Ramstaættens stamfar, Ulf den modige, og at han selv var far til Ketil Høng (Ketill hængr eller hœngr, tilnavnet betyr «hannlaks»). Hovedpersonene i Ramsta-sagaene (Kjetil Høngs saga, Grim Lodenkinns saga, Orvar-Odds saga og Ån Bogsveiges saga) nedstammer alle fra denne Ketil. Grim Lodenkinn var hans sønn, Orvar-Odd hans sønnesønn, og Ån Bogsveige («Buespenneren») var hans datterdatters sønn.
Ketil Høngs datter Ravnhild (Hrafnhildr) ble gift med Torkjell Namdalsjarl, og fikk sønnen Kjetil Høng den yngre som ble landnåmsmann på Island etter å ha kommet i konflikt med kong Harald Hårfagre.
Egils saga nevner Hallbjørns søster Hallbera som ble mor til Ulv med tilnavnet Kveldulv, som også dro til Island som landnåmsmann sammen med sønnen Grim, som igjen ble far til Egil Skallagrimson.
Den eneste sagaen som setter Hallbjørn inn i en fortellende sammenheng, er Kjetil Høngs saga, den første av de fire såkalte Ramstasagaene. Hallbjørn sies der å ha vært en mektig høvding over «bøndene i nord». Jakt, fiske og jordbruk har vært hans utkomme, men ellers får vi ikke vite mye om hans liv. Vi kjenner heller ikke navnet på hans kone.
Tilnavnet «halvtroll» tyder på at han og søsteren Hallbera hadde samisk mor. I norrøn kongeideologi var en typisk hersker sønn av en gud og en jotunkvinne. I sagaene omtales «halvtroll», barn av en helt av menneskeætt og en jotunkvinne. «Halvtrollenes» mødre omtales delvis som jotunkvinner, delvis som «finner», dvs. samiske. Slik omtales Kjetil Høng den yngre som «sønn av Torkjell Namdalsjarl og Ravnhild, datter av Ketil Høng fra Ramsta, sønn av Hallbjørn Halvtroll».
Likheten mellom navnene Hallbjørn og Hallbera (bera betyr «binne», dvs. «hunnbjørn») tyder på at de har vært helsøsken. At samer ble kalt «troll», har sannsynligvis bakgrunn i at de ble betraktet som trollkyndige.
Bjørn Lyder Aarseth

Bjørn Lyder Aarseth (født 11. mai 1926 i Kautokeino, død 9. juli 2010 i Oslo) var en norsk skolerektor og museumskonservator. Han var førstekonservator ved Norsk Folkemuseum i Oslo.
Aarseth vokste opp i Kautokeino. I sitt virke var han særlig opptatt av samisk kultur og samfunnsliv. Han var lærer og rektor ved skoler i samiske områder, 1949-1972 i Karasjok. 1972 ble han ansatt ved samisk-etnografisk avdeling ved Tromsø Museum og 1982 ble han førstekonservator for den samiske avdelingen ved Norsk Folkemuseum, der han var frem til han ble seniorstipendiat i 1993. Han var også aktiv i Norsk kulturråd. Aarseth er forfatter av en rekke publikasjoner om samiske forhold.
Kongen utnevnte i 2006 Aarseth til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for hans innsats for samisk kultur».
Aarseth var æresmedlem av Oslo Sámiid Searvi.
En kvinne i Istanbul

En kvinne i Istanbul (orig. Passage) er en svensk dramafilm fra 2024 i regi av Levan Akin etter eget manus. Den er produsert av Mathilde Dedye for French Quarter Film.
Filmen handler om den eldre kvinnen Lia fra Georgia, som prøver å finne sin transkjønnede niese, Tekla, i Istanbul. Hun får hjelp av en ung gutt, Achi, og sammen møter de transaktivisten Evrim.
Forut for utdelingen av Guldbaggen i 2025 var En kvinne i Istanbul nominert innen syv kategorier, hvorav den vant fire; beste film, beste regi til Akin, beste foto til Lisabi Fridell og beste lyddesign til Anne Gry Friis Kristensen og Sigrid DPA Jensen.
Sven Wollter

Sven Justus Fredrik Wollter (født 11. januar 1934 i Vasa församling i Göteborg, død 10. november 2020 i Luleå) var en svensk skuespiller. Han ble kjent da han medvirket i TV-serien Raskens på 1970-tallet.
Wollter bodde sammen Viveka Seldahl fra 1971 til hennes død 2001. Han var far til Ylva (død 1992) og Stina Wollter, Lina Wollter, Karl Seldahl og Magnus. Han var gift med journalisten Lisa Wede.
Wollter var engasjert i Kommunistiska Partiet og var blant artistene som er representert på musikksamlingen (r) Största hittarna, utgitt av partiet på 1990-tallet.
Wollter døde kort tid etter at han ble smittet av covid-19.
Kreator

Kreator er et tysk thrash metal-band fra Essen, stiftet i 1982. Bandet ble startet av vokalist og gitarist Mille Petrozza under navnet Tyrant, men ble fort skiftet til Tormentor, før bandet på nytt skiftet navn til Kreator i 1984.
Både deres første demo og debutalbumet Endless Pain (begge 1985 under navnet Kreator), inneholder sporet «Tormentor», som ble utgitt for første gang på demoen End of the World (1984 under navnet Tormentor).
Etter debutalbumet ga Kreator ut albumene Pleasure to Kill (1986), Terrible Certainty (1987) og Extreme Aggression (1989). Disse tre albumene førte til at bandet ble store internasjonalt. Det neste albumet, Coma of Souls fikk en dårligere mottakelse.
Kreator begynte å eksperimentere med industrial, avant-garde og gothic metal. Renewal markerte starten på nedgangen for bandet, etterfulgt av Cause for Conflict, Outcast og Endorama. Kreator mottok dårligere og dårligere kritikker og Endorama fra 1999 fikk masseslakt fra tilhengerne av deres gamle album.
I 2001 ga de ut albumet Violent Revolution, det første Kreator-albumet på flere år som fikk gode kritikker. Kreator var nå ute av 90-tallsfasen og spilte mer i stil med sine gamle album. På albumet Enemy of God fra 2005 fortsatte de med den samme spillestilen, og fikk relativt gode listeplasseringer. Hordes of Chaos kom i 2009 og nådde en 19.-plass på den tyske albumlista, og fikk en 16.-plass i Sveits.
Både Michael Wulf og Frank Gosdzik har tidligere spilt i Sodom.
Gitarister:
Bassister:
Trommeslagere:
Bo Widerberg

Bo Gunnar Widerberg (1930–1997) var en svensk skuespiller, filmregissør og forfatter. Han ble nominert til Oscar 3 ganger.
Widerberg begynte sin karriere som forfatter og har utgitt mer enn 7 bøker, der den første, Høsttermin, utkom i 1952. Han siste bok, Den gröna draken, ble filmatisert i 1966 av Widerberg selv.
På 60-tallet begynte han å jobbe som filmkritiker og samtidig skrev han en rekke artikler som kritiserte svensk film. Han etterlyste blant annet en mer progressiv fortellerstil i svensk film og i 1962 skrev han debattboka Visionen i svensk film. Særlig kritisk var han til Ingmar Bergmans status og posisjon i svensk film og mente filmene og historiene hans var for oppkonstruerte og stive.
I 1963 debuterte han selv med langfilmen Barnvagnen med Thommy Berggren i hovedrollen og med musikk av Jan Johansson. Filmen ble hyllet som en av den første svenske filmen til å portrettere stresset og presset av å leve i et moderne byliv. Samme år utkom Kvarteret Korpen som ble meget godt tatt imot av publikum og kritikere.
Widerberg var kontroversiell og modig både som filmskaper og person og var også et av Stefan Jarl sitt store forbilde. De var begge enige i det faktum at film skulle være et resultat av en slags sosial rapport og engasjement. Widerberg påstod at han selv lærte å lage film ved selv å se film og nøye analysere hver scene fra begynnelse til slutt.
Sønnen Johan Widerberg er også skuespiller.
ILO-konvensjonen om urfolks rettigheter

ILO-konvensjonen om urfolks rettigheter, eller ILO-konvensjon nr. 169 om urfolk og stammefolk i selvstendige stater av 27. juni 1989, også kalt urfolkskonvensjonen, er en folkerettslig bindende konvensjon om rettighetene til urfolk.
Konvensjonen bygger på Konvensjonen om innfødte befolkningsgrupper og andre befolkningsgrupper som lever under stammeforhold av 26. juni 1957. Den er også en forløper for FNs deklarasjon om urfolks rettigheter av 2007.
Gjennom 44 artikler skal konvensjonen sikre urfolks rett til å selv velge å integrere eller beholde sin kulturelle og politiske integritet, og beskytte urfolk mot ufrivillig assimilasjon. Som Menneskerettighetserklæringen, Den internasjonale konvensjon om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter og FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter skal Urfolkskonvensjonen hindre diskriminering. Urfolkskonvensjonen anerkjenner urfolks behov for å bevare og utvikle identitet, språk, kultur og religion.
Konvensjonen berører mange aspekter ved urfolks liv, som for eksempel retten til tospråklig utdanning, sedvanerett, miljø, landrettigheter, eiendomsrett, rett til å bli konsultert og delta i beslutningsprosesser, selvidentifikasjon og ivaretakelse og utvikling av kulturelle verdier.
En sentral bestemmelse i konvensjonen, er urfolks rett til kollektivt å bestemme over kulturell utvikling. Den sier videre noe om hvordan forholdet mellom stat og urfolk bør være. Urfolks rett til kontroll over egne livsform og økonomisk utvikling, landrettigheter, sysselsetning, arbeidsliv, opplæring, trygd og helse. Imidlertid finnes ingen generell og internasjonal enighet om definisjon av urfolk. I Norge har det, både for samene og for styresmakene, vært vesentlig at samene var i landet før statsgrenser ble etablert. Sametinget har forsøkt å konkretisere selvbestemmelse ved å få lovfestet konkrete rettigheter på visse områder. Sametinget har kunne vise til at Norge har ratifisert konvensjonen for å få konkretisert visse lover, har ikke dette vært tilfelle i Sverige og Finland. Disse landene har ikke ratifisert konvensjonen og sametingene der har ikke kunnet bruke en slik strategi for å nå frem med krav om landrettigheter. Konvensjonen er derfor der mer av moralsk karakter, enn av juridisk.
Til sammen har 23 land ratifisert konvensjonen (per 2021). Norge ratifiserte konvensjonen, som første stat, gjennom st.prp. 102 den 20. juni 1990, og den trådte i kraft 5. september 1991. For Norges del gjelder konvensjonen for samene. Verken Sverige, Finland eller Russland har ratifisert konvensjonen. I Sverige ble konsekvensene av en tilslutning undersøkt gjennom en offentlig utredning fra 1999, som konkluderte med at tilslutning burde være mulig i løpet av en femårsperiode dersom enkelte problemstillinger ble løst. I 2011 mener imidlertid fremdeles Sveriges riksdagspartier at det er uklart hvilke konsekvenser konvensjonen vil få. Danmark ratifiserte konvensjonen gjennom en kgl. resolusjon av 18. januar 1996. For Danmarks del gjelder konvensjonen for inuittene på Grønland.
Følgende land har sluttet seg til konvensjonen (dato for ratifisering i parentes):
Hæren (landstyrkene) i Syria

Den syriske hæren, offisielt Den syrisk-arabiske hær (SAA) (الْجَيْشُ الْعَرَبيُّ السُّورِيُّ), er landstyrkene innen de syriske væpnede styrker. Dette er den dominerende militære forsvarsgren av fire uniformerte tjenester, og den som kontroller de høyere stillinger i forsvaret. Hæren har cirka 80 prosent av den samlede styrken. Den syriske hæren har sitt utspring i lokale militære styrker dannet av Frankrike etter første verdenskrig, etter at Frankrike fikk et mandat over hele regionen. Hæren ble offisielt etablert i 1945, før Syria hadde fått full uavhengighet.
Siden 1946 har den syriske hæren spilt en stor rolle i Syrias utvikling, og den har gjennomført seks militære kupp. I 1949 ble det gjennomført to kupp, ett i mars med det syriske statskuppet og i august med kuppet av oberst Sami al-Hinnawi. Senere ble det gjennomført kupp i 1954, 1963, 1966 og 1970. Hæren kjempet fire kriger med Israel i 1948, seksdagerskrigen i 1967, oktoberkrigen i 1973 og i 1982 i Libanon og Jordan (Svart september i Jordan i 1970). En pansret divisjon ble også deployert til Saudi-Arabia i 1990-1991 under Gulfkrigen. Fra 1976 til 2005 utgjorde hæren den største styrken under den syriske okkupasjonen av Libanon. Internt har hæren også spilt en viktig rolle i å undertrykke det islamske opprøret i Syria i tiden fra 1979 til 1982. Siden begynnelsen av 2011 har hæren vært sterkt engasjert i den syriske borgerkrigen - den mest voldelige og langvarige krigrn den syriske hæren har tatt del i siden etableringen i 1940-årene.
Første august markeres som den syriske hærens dag. I 2013 besøkte syrias president Bashar al-Assad soldater i Darayya. Han ga hæren en melding som sa at han var sikker på seier over opprørerne.
Sara Marielle Gaup Beaska

Sara Marielle Gaup Beaska (født 1983) er en norsk samisk musiker, sanger og joiker opprinnelig fra Kautokeino. Hun er både en formidler og en fornyer av samiske musikktradisjoner. Gaup driver med samisk kunsthåndverk og sees som en viktig stemme for samisk miljø- og rettighetskamp.
In 2004 deltop Gaup Beaska i Sámi Grand Prix med joiken Lena Sunná. Samme året lanserte hun bandet Adjágas sammen med Láwra Somby. Både Gaup og Somby sang og joiket i bandet som spilte på scener over hele verden. De opptrådte blant annet under vinter-OL i Vancouver i 2010, varmet opp for Madrugada i Oslo Spektrum og vant Sami Awards pris for levende samtidsmusikk i 2012. Bandet ble oppløst i 2014.
På samme tid som Adjágas ble oppløst, annonserte Gaup Beaska at hun og bassisten og vokalisten Steinar Raknes hadde etablert bandet Arvvas. Arvvas er et nordsamisk ord som betyr å jobbe fra hjertet, å ha energi, og bandet leverer musikk i skjæringspunktet mellom joik og americana.
I 2017 deltok Gaup Beaska i NRK serien Muitte mu – Husk meg, hvor hun var coach for Elisabeth Andreassen som skulle lære seg å joike.
Beaska Gaup hadde ei sentral rolle i den samiske alliansen under protestane i Standing Rock i USA i 2016.
Sammen med søsteren Risten Anine Kvernmo Gaup utgjør hun duoen Ozas.
Gaup ble valgt ut til Årets unge kunstner for Riddu Riddu festivalen i 2002. I 2018 ble hun under Sámi Grand Prix utdelt musikkprisen Áillohaš.
Kautokeino-opprøret (film)

Kautokeino-opprøret (nordsamisk: Guovdageainnu Stuimmit) er en norsk film fra 2008 i regi av Nils Gaup som er basert på Kautokeino-opprøret som fant sted i 1852.
Regissøren Nils Gaup er selv etterkommer av en av dem som deltok i opprøret, og han ønsker å fortelle en historie som han mener aldri er blitt fortalt, om forhistorien for opprøret og den menneskelige delen av det.
Filmen ble spilt inn på FilmCamp ved nedlagte Holmen leir i Øverbygd i Målselv og hadde premiere på norske kinoer den 18. januar 2008. Filmen mottok også Folkets Amanda i 2008 og hadde et besøkstall på 338 485 da den gikk på norske kinoer.
Aksel Hennie

Aksel Hennie (født 1975) er en norsk skuespiller kjent fra filmer som Hodejegerne, Jonny Vang, Uno og Max Manus.
Han er oppvokst på Lambertseter i Oslo. I 1996 ble Aksel Hennie og kameraten Rem dømt for henholdsvis fire og ni tilfeller av tagging. Hennie malte graffiti under kunstnernavnene Mikro og Ceel. De fikk begge erstatningsdommer og betinget fengsel. Hennie ble utstøtt av miljøet som var av den oppfatning at han tystet på kameratene sine. Situasjonen dannet grunnlaget for filmen Uno som Hennie både skrev manus, regisserte og spilte hovedrollen i. Flere av personene i den tidligere kretsen rundt ham er i dag en del av det politiet betegner som gjeng- og ransmiljøet på Østlandet. Dommen mot Hennie var en av de første taggerdommene i Norge.
Han var en tid forlovet med artisten Tone Damli Aaberge. Han ble i 2019 gift med Karoline Hegbom.
Hennie er utdannet ved Teaterhøgskolen. Han har medvirket i sentrale roller på scenen som blant annet Flammefjes og Lomman full av stein ved Teatret Vårt, samt Svart mjølk og Kaos er granne med Gud ved Det norske teatret. Han var også med i originalbestningen på storsuksessen TanGhost (basert på Henrik Ibsens Gengangere) hvor han spilte Oswald. Hennie har også spilt tittelrollen i William Shakespeares Hamlet på Oslo Nye Teater i 2006, og spilte høsten 2009 og våren 2010 sammen med Ane Dahl Torp og Dennis Storhøi i stykket Drapene i Aalst for POS Theatre Company.
Han har spilte sentrale roller i filmer som Jonny Vang (2003), Buddy (2003), Hawaii, Oslo (2004) og Uno fra 2004 (som han i tillegg regisserte og skrev manus til). Hovedrollen i Jonny Vang ble hans gjennombrudd. I 2008 spilte han hovedrollen i storproduksjonen Max Manus som omhandlet motstandsmannen med samme navn. Filmen ble en stor publikumssuksess i Norge. I 2011 spilte han i filmen Hodejegerne, som også ble lansert internasjonalt.
Han har også medvirket i noen utenlandske filmer. Blant annet har han hatt en birolle i den amerikanske science fiction-filmen The Martian fra 2015, og i science fiction-grøsseren The Cloverfield Paradox fra 2018.
Han har også hatt sentrale roller i tv-serier som Torpedo og Nobel – fred for enhver pris.
Hennie har også vært involvert i produksjon av reklamefilm og har vunnet Gullfisken i 2007, 2008 og 2017.
I 2021 spilte han rollen som den onde løytnanten Kaptein Hole i sesong 2 av NRK-serien Førstegangstjenesten.
Tatarer

Tatarer (tatarisk: tatarlar, med kyrillisk skrift: татарлар) er en tyrkisk folkegruppe som har tatarisk som morsmål. De fleste tatarer bor i Russland, der de er den nest største folkegruppen. En god del bor i Krim nord for Svartehavet. Ved folketellingen i Russland i 2002 var det 5 558 000 mennesker som registrerte seg som tatarer, noe som utgjør 3,8% av landets befolkning. Den største konsentrasjonen av tatarer finnes i republikken Tatarstan, der tatarer utgjør et knapt flertall, 51 % av befolkningen, og i naborepublikken Basjkortostan der de utgjør 28%, men det bor tatarer over hele Russland. De fleste tatarer er sunni-muslimer.
Det finnes flere undergrupper av tatarer, som av og til blir regnet som egne folkeslag. Disse omfatter blant annet krim-tatarer på Krim-halvøya og sibir-tatarer. En kompliserende faktor er at det i Russland i tsar-tiden var vanlig å kalle tyrkiske folkeslag fra aserbajdsjanere til sibirske folkeslag for tatarer.
Tartar og tatar kommer av gammeltyrkisk, tatarlar ("en vill og utemmet person").
De opprinnelige tatarer (ta-ta) oppholdt seg i de nordøstlige deler av Gobiørkenen og trakk østover til et område som strakk seg fra det som i dag er det sørøstlige Mongolia. De ble først underkuet av khitanerne som tidlig på 900-tallet etablerte Liao-dynastiet i Kina, og trakk seg da sørover. På 1100-tallet ble de underkuet av og vel for det meste assimilert med mongolene under Djengis Khan.
Men grupper av tatarene hadde da allerede migrert vestover, og i forskjellige migrasjoner kom de inn i Vest-Sibir og de russiske stepper.
I Europa i middelalderen ble betegnelsen tatarer brukt om mongolene. I omtale av russisk middelalder blir også uttrykkene tatarer og mongoler brukt om hverandre i Russland i dag. Sannsynligvis er dagens tatarer resultat av en assimilering av mongolene, som invaderte store deler av Asia og Øst-Europa på 1200-tallet, med noen av folkeslagene de hadde erobret, spesielt volga-bulgarerne. På 1400-tallet fantes det flere mongolsk-tatariske statsdannelser eller khanater, alle avløserstater av Den gylne horde: Kazan-khanatet, Astrakhan-khanatet, Krim-khanatet og Sibir-khanatet. Kazan ble erobret av russerne i 1552, Astrakhan i 1556 og Sibir-khanatet i 1582. Krim-khanatet overlevde, til dels som en vasall av Det osmanske riket frem til 1783.
Lappland (Sverige)

Lappland er et landskap i øvre Norrland i Nord-Sverige. Landskapet grenser til Norge i vest, til Finland i nordøst, til de svenske landskapene Norrbotten og Västerbotten i øst, og til landskapene Ångermanland og Jämtland i sør. Lappland er Sveriges største landskap og utgjør drøyt en fjerdedel av Sveriges areal.
Lappland kalles noen ganger for «Europas siste villmark», og regnes som en del av den historiske og kulturelle regionen i Norden som er befolket av samer (Sameland).
Landskapet ble opprettet i 1752 gjennom grensesettingen av Lappmarken, og omfattet opprinnelig også store deler av Finland. Gjennom freden i Fredrikshamn i 1809, der Finland ble selvstendig, ble deler av landskapet skilt ut og utgjør idag det finske landskapet Lappland.
Svensk Lappland ble kolonisert relativt sent. Midt på 1700-tallet skal det ha vært bare 50 gårder i Lappland.
Lappland er delt mellom Västerbottens län og Norrbottens län, samt en ubefolket del i Jämtlands län.
Landskapet har inspirert en rekke forfattere, malere og andre kunstnere, deriblant Ernst Didring.
Lapplands vestlige grense går langs de skandinaviske fjellene og er for det meste et høylandsområde. I vest domineres landskapet av et fjellmassiv og i øst av høylandsplatåer.
Omkring 47 prosent av landskapets areal ligger høyere enn 500 meter over havet. Det høyeste punktet er den sørlige fjelltoppen til Kebnekaise, som med sine 2 104 meter også er Sveriges høyeste fjelltopp. Innenfor Lappland finnes også alle 12 fjelltopper i Sverige, som befinner seg mer enn 2000 meter over havet.
Dalføret Lapporten i Abisko er noen ganger brukt som symbol på inngangen til Lappland.
Det er seksten større innsjøer i Lappland. Den største av disse er Torneträsk, som også er Sveriges syvende største innsjø og Skandinavias største fjellsjø.
Lapplands flora består for en stor del av skog (barskog og fjellbjørkeskog) og tundra.
Det samiske flagget

Det samiske flagget representerer samene og Sápmi, og har de samiske fargene og en sirkel som symboliserer solen (rødt) og månen (blått).
Flagget skal ha blitt til under inspirasjon av runebommen og diktet «Paiven parneh» («Beaivvi bártnit») av sørsamen Anders Fjellner (1795–1876). Flagget ble formgitt av den samiske kunstneren Astrid Båhl fra Skibotn i Troms og offisielt godkjent i 1986, på den 13. nordiske samekonferansen i Åre i Sverige. Flagget er basert på et sameflagg som allerede var i bruk siden 1977 på landsbasis (lansert av Synnøve Persen) og lokalt i Karasjok siden 1962 (Marit Stueng).
Flagget ble i 2003 i Norge offisielt anerkjent gjennom endringer i Sameloven og Lov om flagging på kommunenes offentlige bygninger. Stortinget bemyndiget samtidig Sametinget til å vedta forskrifter for bruk av flagget, noe Sametinget gjorde 27. mai 2004. Flagget har offisiell status, men det er ikke et nasjonalflagg og flagging med det samiske flagget i Norge må ikke føre til at det reises tvil om hvilket flagg som folkerettslig og statsrettslig representerer kongeriket Norge.
I 1993 fastsatte Den 15. samekonferansen syv samiske flaggdager. Senere er flere dager lagt til.
Indre Finnmark prosti

Indre Finnmark prosti, samisk Sis-Finnmárkku proavássuohkan, er et prosti i Nord-Hålogaland bispedømme i Den norske kirke. Det er Norges største prosti og har en utstrekning på 25.520 km, men samtidig blant dem med minst folketall.
Prostiet er inndelt i seks sogn/menigheter. Sognet er grunnenheten i Den norske kirke. Prostiet omfatter kommunene Kautokeino, Karasjok, Porsanger, Tana og Nesseby. Følgelig er det fem kirkelig fellesråd i prostiet. Prestetjenesten ledes av prosten som har sete i Karasjok. Prosten i Indre Finnmark prosti er Egil Lønmo (2014).
De som arbeider i kirken er enten tilsatt av sognet gjennom kirkelig fellesråd, eller de er tilsatt i bispedømmet (dvs. staten). De 10 prestestillingene i Indre Finnmark prosti er tilsatt i bispedømmet, og har tjenesten sin knyttet til ett eller flere sogn.
Prostiet er det eneste prosti i Norge hvor den samiske befolkning er i majoritet og overlapper kjerneområdet i Sameland. Samisk er derfor forvaltningsspråk i prostiet, i likhet med kommunene i Indre Finnmark ( jf. Samelovens bestemmelser). Gudstjenestene og alle kirkelige handlinger forrettes på både samisk og norsk. Det stilles krav til at prestene som arbeider i prostiet behersker samisk, men en egen kirketolk sørger for at prestens tjeneste blir oversatt til samisk.
Prostiet ble opprettet 1. april 1991. Det ble opprettet etter en større omorganisering av prestegjeldene i Finnmark. Prestegjeldene ble skilt ut fra Alta prosti, Hammerfest prosti og Varanger prosti og samordnet i ett samisk prosti. Nyorganiseringen har ført til en styrking av samisk kirkeliv.
Ved opprettelsen ble følgende prestegjeld, sogn og kirker/kapell overført fra følgende prostier:
Færøyske frimerker 1983

Færøyske frimerker 1983. Det ble utgitt i alt fjorten frimerker av Postverk Føroya i 1983. Det var niende året som Færøyene utga egne frimerker. I 1983 var det fem utgivelser, 21. februar en serie på tre merker med motiv av dampskip, 2. mai to merker med motiv av håndskårne sjakkbrikker, 6. juni to Europa/CEPT-merker med tema vitenskapsmenn, 19. september fire merker med motiv av fisk i færøyske farvann og til slutt 4. november kom et miniark med tre merker i forbindelse med at Nordens hus blitt åpnet på Færøyene med motiv av nordiske folkedrakter.
Sjakkbrikkene er håndskåret av Pol í Bud (1791–1818), Nólsoy
2014 ConIFA World Football Cup

The 2014 ConIFA World Football Cup was the first edition of the ConIFA World Football Cup, an international football tournament for states, minorities, stateless peoples and regions unaffiliated with FIFA organised by ConIFA and a successor of Viva World Cup, last held in 2012. The tournament was hosted by FA Sápmi in the Sápmi region, with all games held in the city of Östersund in Sweden.
Twelve teams took part in the tournament. Catalonia and Rapa Nui were thought to be potential participants, but ultimately declined or withdrew.
In May 2013 ConIFA announced that Sápmi had been chosen to host the inaugural ConIFA World Football Cup in Östersund, Sweden. It was an invitational tournament played between 1 and 8 June 2014, with all matches being held in the 6626-capacity Jämtkraft Arena.
In parallel with the tournament, a festival celebrating the cultural diversity of the teams involved was held in Östersund.
The twelve participating teams were drawn into the four groups of three teams each for the group stage. In preparation for this, the teams were organised into three pots. The draw was made by ConIFA World President Per-Anders Blind in Östersund on 24 March 2014.
Of the twelve invited teams, eight had previously participated at the Viva World Cup.
The draw initially placed Quebec in Group C and Zanzibar in Group D. However, in May 2014, it was announced that both Quebec and Zanzibar had withdrawn from the tournament. The Quebec team had affiliated with the Fédération de soccer du Québec, with the intention that the FSQ eventually apply for membership of CONCACAF. To this end, the team will only play internationals against full national teams that are members of either CONCACAF or FIFA, and will no longer participate in Non-FIFA Football. The Zanzibar team were unable to obtain visas to enter Sweden and were thus forced to pull out of the tournament. Quebec's place was taken by South Ossetia, while Zanzibar were replaced by County of Nice.
Madeleine Sami

Madeleine Nalini Sami is a New Zealand actress, director, comedian, and musician. She started her acting career in theatre before moving to television, where she created, co-wrote, and starred in Super City. She co-wrote, co-directed, and starred in the 2018 film The Breaker Upperers along with Jackie van Beek. Sami co-hosted The Great Kiwi Bake Off.
Madeleine Nalini Sami is one of four children. Her parents are Christine Southee, who has Irish ancestry, and Naren Sami, a Fijian-Indian who settled in New Zealand. Her parents separated when she was twelve.
She attended Onehunga High School.
Sami rose to prominence starring in Toa Fraser's play Bare, directed by Michael Robinson, winning Best Actress at the 1999 Chapman Tripp Theatre Awards. She then was part of Fraser's next play, No. 2., which won Perrier Comedy Award at the Edinburgh Fringe Festival.
In 2011, Sami created, co-wrote alongside Tom Sainsbury, and starred in her own comedy series, Super City, which was directed by Taika Waititi. Sami played five different characters in the show and won Best Performance by an Actress at the 2011 Aotearoa Film & Television Awards. She later co-hosted The Great Kiwi Bake Off and starred in the television series Golden Boy and The Bad Seed. She made her TV directorial debut with an episode of the second season of Funny Girls, eventually directing eleven episodes of the series.
Sami is a part of The Sami Sisters, a musical group consisting of herself and her two sisters. They released an album called Happy Heartbreak in 2011.
She co-wrote, co-directed, and starred in the 2018 film The Breaker Upperers, along with Jackie van Beek. The film received positive reviews and was a box office hit in New Zealand, becoming the best selling New Zealand film of 2018 and is one of the top 20 grossing New Zealand films ever. The pair are set to direct the Netflix film Hope, starring Aubrey Plaza. Sami also appeared in the 2019 film Come to Daddy, directed by Ant Timpson.
On 17 May 2021, Sami appeared on The Masked Singer NZ as the "Monarch (Butterfly)", getting eliminated in the fourth episode. The same year, she was on the panel show Patriot Brains.
Sami starred in the 2023 Australian television series Deadloch. On July 9, 2024, Deadloch was be renewed for a second season, with Sami reprising the role of Eddie Redcliffe.
She was a voice actor in the Australian comedy sci-fi film Lesbian Space Princess, which premiered at the Adelaide Film Festival in October 2024.
In January 2015, Sami married Phillippa "Pip" Brown, more commonly known by her stage name Ladyhawke. Brown gave birth to their daughter in 2017. Sami and Brown announced the end of their relationship in 2023.
Sami Bouajila

Sami Bouajila (born 26 May 1966) is a Tunisian-French actor who has won two César Awards. Bouajila has worked and acted in two Oscar nominated films (Days of Glory and Outside the Law), both directed by director Rachid Bouchareb.
Bouajila's father emigrated from Tunisia to France in 1956, and worked as a building painter, a professionally recognized skill requiring specific technical knowledge. His grandfather was a Berber and immigrated to Tunisia. Bouajila was born and grew up in Échirolles, a suburb south of Grenoble. He studied theatre.
In June 2024, Bouajila signed a petition addressed to French President Emmanuel Macron demanding France to officially recognize the State of Palestine.
Sámi homeland (Finland)

The Sámi homeland of Finland (Saamelaisten kotiseutualue in Finnish, Sámiid ruovttuguovllu in Northern Sámi, Samernas hembygdsområde in Swedish, sometimes officially translated as Sámi Domicile Area) is the northernmost part of the Lappi (Lapland) administrative region in Finland, home of approximately half of Finland's Sámi population. The area is defined in and protected by the Finnish constitution (17 § and 121 §) to be autonomous on issues relating to the Sámi culture and language.
The Sámi homeland consists of the municipalities of Enontekiö, Utsjoki and Inari as well as a part of the municipality of Sodankylä. Finns are the majority population on the area. An important activity organized in Finland's Sámi homeland is the election of the Sámi Parliament of Finland (Saamelaiskäräjät) every four years. Only Sámi residents are eligible in the elections. The Sámi Parliament of Finland was established in 1973.
Depending on the definition of "Sámi", various percentages may be given for Sámi population's share in different municipalities. The Finnish Population Registry Center does not register ethnicity. They do register language, based on what the parents tell at birth and later changes. Based on this, the percentages of people with a Sámi mother tongue in the municipalities are:
However, the Sámi Parliament of Finland applies a wider definition by defining a Sámi as a person who considers himself a Sámi and has at least one parent or grandparent who spoke a Sámi language. Thus the official percentages are:
69°N 27°E﻿ / ﻿69°N 27°E﻿ / 69; 27
Norwegian Sámi Association

The Norwegian Sámi Association (Northern Sami: Norgga Sámiid Riikasearvi [ˈnorːkka ˈsaːmijt ˈrijːkaˌsea̯rːviː]; Lule Sami: Vuona Sámij Rijkasiebre; Southern Sami: Nøørjen Saemiej Rijhkesiebrie; Norwegian: Norske Samers Riksforbund), also known as NSR, is the largest Sámi organization in Norway. The association was founded in 1968.
The NSR actively runs cultural, social, and informational work through local groups and Sámi associations. In total, 24 Sámi associations are attached to the NSR. The NSR is also active politically, running for elections in Sametinget (the Sámi Parliament of Norway) and sending delegates to the Sámi Council.
The NSR was founded in 1968, so it has been contributing to the development of Sámi society and culture since before the Sámi Parliament was established. The NSR goal is to unite the Sámi people across different special interests. As such, the NSR is independent of any outside political parties or religions.
Since the establishment of the Sámi Parliament in 1989, the NSR has held the leadership and presidency of the organization. The Sámi Parliament presidents have been Ole Henrik Magga from Kautokeino (1989–1997), Sven-Roald Nystø from Tysfjord (1997–2005), and Aili Keskitalo from Kautokeino (2005–2007, 2013–2016 and 2017–2021).
The following table lists the presidents of the NSR since its founding.
Turdetani

The Turdetani were an ancient pre-Roman people of the Iberian Peninsula, living in the valley of the Guadalquivir (the river that the Turdetani called by two names: Kertis and Rérkēs (Ῥέρκης) and which was later known to the Romans as Baetis), in what was to become the Roman Province of Hispania Baetica (modern south of Spain). Strabo considers them to have been the successors to the people of Tartessos and to have spoken a language closely related to the Tartessian language.
The Turdetani were in constant contact with their Greek and Carthaginian neighbors. Herodotus describes them as enjoying a civilized rule under a king, Arganthonios, who welcomed Phocaean colonists in the fifth century BC. The Turdetani are said to have possessed a written legal code and to have employed Iberian mercenaries to carry on their wars against Rome. Strabo notes that the Turdetani were the most civilized people in Iberia, with the implication that their ordered, urbanized culture was most in accord with Greco-Roman models. After the end of the Second Punic War, the Turdetani rose against their Roman governor in 197 BC. When Cato the Elder became consul in 195 BC, he was given the command of the whole of Hispania. Cato first put down the rebellion in the northeast, then marched south and put down the revolt by the Turdetani, "the least warlike of all the Hispanic tribes". Cato was able to return to Rome in 194, leaving two praetors in charge of the two provinces.
In Plautus' comedy The Captives, a reference to the Turdetani (Act i, Scene ii) amusingly purports to show that their district in Hispania Baetica had become proverbially famous for the thrushes and other small birds which it supplied to Roman tables (Turdus being the thrush genus).
FA Sápmi

FA Sápmi is a football association which is the organizer of the Sápmi football team representing the indigenous Sámi people. It is a member of the Confederation of Independent Football Associations (ConIFA), but not a member of either FIFA or UEFA. President of the FA Sápmi is Håkan Kuorak from Jokkmokk, Sweden.
FA Sápmi was established in March 2014 as the successor of the 2003 founded Sámi Football Association (SSL, Northern Sami: Sámi Spábbáčiekčanlihttu), which had not been active in few years and had some financial trouble. FA Sápmi is the host of 2014 ConIFA World Football Cup.
Sápmi football team

The Sápmi football team is a football team representing the Sámi people, who inhabit northern parts of Norway, Sweden, Finland and Russia. The team is not a member of UEFA or FIFA, and therefore does not participate in their competitions, though is member of the ConIFA. It is organized by FA Sápmi.
Sápmi participated in the KTFF 50th Anniversary Cup in 2005 in Northern Cyprus, losing matches against Northern Cyprus and Kosovo and finishing third. In November 2006, Sápmi took part in – and won – the inaugural VIVA World Cup in Occitania, organised by the NF-Board. Sápmi overcame both the host nation and Monaco to win the trophy, scoring an impressive 42 goals in 3 games. They hosted the next finals in 2008, defeating Kurdistan to finish third, before travelling to Padania in 2009 where they again finished third. Sápmi have not participated in a VIVA World Cup since.
FA Sápmi hosted the 2014 ConIFA World Football Cup and it competed at the 2016 ConIFA World Football Cup.
Sápmi footballers who have played for both the Norwegian national side and the Sápmi team include Morten Gamst Pedersen, Sigurd Rushfeldt and Tom Høgli. Steffen Nystrøm, of Tromsø IL has played for the Norway under-21 team, and made his Sápmi debut in the VIVA World Cup.
Sápmi squad at the 2016 ConIFA World Football Cup in Abkhazia, 28 May – 6 June 2016.
Roskette

Roskette o Rosketi son galletas de maicena tradicionales de Chamorro. El ingrediente principal para el roskette suele ser una caja de maicena. Otros ingredientes incluyen harina, azúcar, mantequilla, o manteca, leche o crema, huevos, polvo de hornear y vainilla. Algunas recetas de roskette resultan en una galleta muy delgada y difícil se tragar, mientras que otras son desmenuzables, se derriten en la boca. El sabor y la textura de una receta roskette, produce un final muy distinto, debido principalmente a la utilización de almidón de maíz.
La masa de roskette es históricamente rodada en un tamaño y longitud de un lápiz. La masa es formada en una bobina, o en un pretzel. Algunos le dan forma a la masa en una bola luego aplanan la mesa con las púas de un tenedor. Las galletas son cocinadas en una bandeja de horno engrasada.
Pastel de nabo

El pastel de nabo es un dim sum cantonés hecho de rábano rallado (típicamente rábano chino o daikon) y harina de arroz. A pesar del nombre, el nabo no es uno de sus ingredientes, y por eso a veces se le aplica el nombre, menos frecuente pero más exacto, de pastel de daikon o pastel de rábano. Durante el yum cha, el pastel de nabo suele cortarse en trozos cuadrados y a veces se fríe antes de servirse. Cada pastel frito tiene una fina capa crujiente exterior, quedando blando por dentro. La versión sin freír es blanda también por fuera. Es uno de los platos estándar presentes en la cocina dim sum de Hong Kong y los restaurantes de los barrios chinos extranjeros. También es común en las fiestas del Año Nuevo chino.
Para preparar un pastel de nabo, primero se ralla el rábano chino (parecido al daikon). Este rábano, ya sea de la variedad blanca y verde o de la completamente blanca, es uno de los ingredientes claves, suponiendo una gran parte del pastel. Los otros ingredientes cruciales son el agua y la harina de arroz. A veces se añade maicena para ayudar a aglutinar el pastel, especialmente cuando se añade gran número de ingredientes extra. Los ingredientes se remueven juntos hasta que se combinan.
También pueden añadirse ingredientes que proporcionen un sabor a umami, incluyendo trozos picados de:
Estos ingredientes puede saltearse antes de añadirse a la mezcla de rábano y harina/maicena. Las versiones más caras de la receta añaden grandes cantidades de estos ingredientes a la masa, mientras las baratas, especialmente las servidas en restaurantes dim sum, suelen tener solo una pequeña cantidad espolvoreada encima.
La mezcla resultante se vierte en una vaporera forrada con papel de aluminio o celofán engrasado, y se cuece al vapor a alta temperatura durante 40 a 60 minutos hasta que se solidifica en una masa gelatinosa.
Aunque el pastel de nabo al vapor puede consumirse directamente con salsa de soja, suelen volver a cocinarse para añadirle condimentos. Por ejemplo, puede cortarse en trozos cuadrado cuando está frío y freírse entonces hasta que ambos lados se doren, sirviéndose con salsa chile o salsa de ostra al lado, como condimentos.
El pastel de nabo también puede freírse para añadirse al plato llamado chai tow kway.
Suspiro (panameño)

Los suspiros panameños son un dulce típico de la gastronomía de Panamá. Consisten en unos pequeños y delicados “enrolladitos” de masa dulce horneados. A diferencia de los suspiros limeños, son un tipo de manjar blanco. Su consistencia es más suave que la del tradicional merengue.
Sus ingredientes básicos son: fécula de maíz (maicena sin sabor) o almidón de yuca, huevo, azúcar y mantequilla.
Una vez mezclados los ingredientes, se hacen rollitos de masa, se colocan en una bandeja para galletas y se hornean.
Gastronomía de Trujillo (Perú)

La gastronomía trujillana se refiere al conjunto de platos típicos de la ciudad de Trujillo ubicada en el Departamento de La Libertad, en la costa norte peruana. Esta gastronomía presenta una diversificada cantidad de platos, en algunos casos de tradición milenaria; se preparan a base de pescados, mariscos, algas marinas, carnes, productos de la tierra, etc. Se contabilizan en más de un centenar los potajes típicos. Los nombres de los platos de comida son casi siempre originales y hasta nativos. Actualmente, con el auge de la gastronomía peruana, se han establecido en la ciudad numerosos institutos superiores de gastronomía.
Entre los platos típicos más representativos destacan:
Otros platos destacados son: sopa de trigo, chicharrón de pescado, chicharrón de pollo, cangrejo reventado, tacu tacu con frejol canario, seco de ternero, ají de huevos, frito trujillano.
En Trujillo es típico la fabricación y consumo de una serie de dulces y alfajores tradicionales destacando el antiguamente denominado Alfajor de Trujillo que viene siendo fabricado por diversas dulcerías siendo la más conocida Dulcería Castañeda, esta dulcería se ha constituido en una marca tradicional de dulces y alfajores en la ciudad; desde el año 1925 fabrican tradicionalmente diversos alfajores.
Entre las bebidas típicas destaca la chicha de Moche, hecha a base de jora, la chicha de Magdalena de Cao, etc.
También es típica de la costa norte peruana la bebida gaseosa Cassinelli.