davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Lumbalú

El lumbalú es un ritual funerario de la cultura palenquera en Colombia, en la que intervienen danzas, cantos, música y actuaciones,​ al parecer es una tradición africana, principalmente de Angola, que fue llevada a Colombia por los esclavos; se ejecuta en comunidad durante las nueve noches siguientes a un fallecimiento para honrar el alma del difunto.​ Según la tradición palenquera, después de morir el fallecido regresa dos veces al día a su casa durante los nueve días siguientes al fallecimiento: a las 6:00 a. m. y a las 5:30 p. m.​ y en esos momentos se reúne la comunidad en la casa del fallecido para ofrecer el lumbalú.
Es una tradición que la Unesco considera Patrimonio cultural inmaterial de la Humanidad.​
Un lumbalú fue ofrecido en el cementerio Central de Bogotá la tarde del 23 de noviembre de 2007 en honor a Luis Carlos Galán y al general Gustavo Rojas Pinilla.
Ana Rogelia Monsalve Álvarez

Ana Rogelia Monsalve Álvarez (Valledupar, 9 de febrero de 1985) es una lideresa social, electa como una de las representantes de las comunidades afrocolombianas en la Cámara de Representantes para el periodo 2022-2026.​ Se postuló con el aval del Consejo Comunitario de Comunidades Negras Palenque Vereda Las Trescientas y Galapa, ahora llamado Partido Demócrata Colombiano, realizando gestiones y proyectos en pro de las poblaciones Negras, Afrodescendientes, Raizales y Palenqueras (NARP).
Especialista en Salud Ocupacional de la Universidad Libre, Auditora de los Sistemas de Gestión ISO del Consejo Colombiano de Seguridad, con estudios de pregrado en Fisioterapia de la Universidad Simón Bolívar.
Se desempeñó como Primera Gestora del Municipio de Malambo, en donde abanderó iniciativas sociales, en especial en medio del aislamiento preventivo. Promovió la educación como medio de desarrollo social.
Desde el año 2021 es directora regional de la organización de comunidades NARP MISCA,​ encargada del desarrollo de capacidades y mejora en la calidad de vida de la población Negra, Afrocolombiana, Raizal, Palenquera (NARP). Impulsora de programas y políticas que fortalezcan y preserven las tradiciones ancestrales, promoviendo una sociedad basada en la justicia social, en la identidad, la paz y equidad.
Alianza Democrática Amplia

La Alianza Democrática Amplia, antes Alianza Democrática Afrocolombiana o Partido ADA por sus siglas, es un partido político nacido a partir del ingreso en el Congreso del Consejo Comunitario La Mamuncia en las elecciones legislativas del año 2018 por las curules afro. Su representante es Pualino Riascos Riascos. Es un partido político del orden nacional, sometido al imperio del ordenamiento jurídico colombiano y los tratados internacionales ratificados por Colombia, comprometido con la defensa de los derechos humanos, el ambiente, la democracia y el debido proceso en todas sus actuaciones y la participación de los CCCN en la vida política de la nación.​​
Para las elecciones regionales del 2019, ha inscrito a más de 3.500 candidatos con sus avales, una gran cantidad para un partido recién formado.​
En los años 2019 y 2020, junto con el partido MIRA fueron los dos únicos partidos en invertir el 5% o más de los recursos estatales en la inclusión efectiva de las mujeres, de conformidad a la ley 1475 de 2011.
Tiene como objetivo social reivindicar y promover los derechos humanos, territoriales, sociales, económicos, culturales, ambientales y/o políticos de todos los sectores vulnerables de Colombia y en especial de las Comunidades Negras, Afrocolombianas, Raizales y Palenqueras, desde la perspectiva étnica, dentro del marco de la diversidad etnocultural que caracteriza al país y la búsqueda del bienestar y la reivindicación social de toda la población colombiana, priorizando a la más vulnerable, y en especial las comunidades negras dentro de toda la extensión del territorio nacional.
Comisión Nacional de Mujeres Indígenas de Colombia

La Comisión Nacional de Mujeres Indígenas de Colombia​ es una subcomisión de la Mesa Permanente de Concertación con los Pueblos y Comunidades Indígenas (MPC), conformada por delegadas, coordinadoras y consejeras del área de mujer de las cinco organizaciones nacionales indígenas, estas son: Organización Nacional Indígena de Colombia (ONIC),​ Confederación Indígena Tayrona (CIT), Organización de los Pueblos Indígenas de la Amazonia Colombiana (OPIAC),​ Autoridades Indígenas de Colombia (AICO) por la Pachamama y Autoridades Tradicionales Indígenas de Colombia- Gobierno Mayor.​
La Comisión Nacional de Mujeres Indígenas, desde su creación en el 2013, ha tenido como función hacer seguimiento a la implementación del Programa de Protección de Derechos de las Mujeres Indígenas desplazadas y en riesgo de estarlo (Auto 092 de 2008). Lo anterior es una contribución a la la efectividad y garantías para el pleno ejercicio de los derechos de las mujeres indígenas en sus territorios.
En la actualidad (2018), el objetivo de la Comisión es protocolizar en la MPC el Programa de Protección de Derechos de las Mujeres Indígenas desplazadas y en riesgo de estarlo (Auto 092 de 2008), para ello propuso realizar reuniones interinstitucionales en 16 municipios; y de esta manera lograr que las entidades territoriales conozcan el plan de acción del Programa y aporten a la garantía de los derechos de las mujeres indígenas.
Los enfoques transversales de género y étnico de los Acuerdos de Paz son una posibilidad para la participación de las mujeres indígenas. En ese sentido, la Comisión Nacional de Mujeres Indígenas en acuerdo con las cinco delegadas de las organizaciones indígenas, presentaron la candidatura de la lideresa indígena del Pueblo Muisca Victoria Neuta para conformar la Instancia de Género encargada de hacer seguimiento a los Acuerdos de Paz; el resultado de esta apuesta es importante puesto que Neuta es la única indígena que participa en este escenario.
Conozca el cumplimiento del Estado Colombiano respecto a los acuerdos con las mujeres indígenas.
Coordinadora Andina de Organizaciones Indígenas

La Coordinadora Andina de Organizaciones Indígenas (CAOI) es una red de organizaciones indígenas de Bolivia, Ecuador, Chile, Colombia, Perú y Argentina.
La CAOI nació en su Congreso Fundacional​ celebrado en la ciudad del Cusco durante los días 15 y 17 de julio de 2006.
Día Internacional de la Mujer Indígena

El Día Internacional de la Mujer Indígena es una conmemoración instituida en 1983 durante el Segundo Encuentro de Organizaciones y Movimientos de América, para centrar y visibilizar la atención en las mujeres indígenas, su historia, su situación y sus perspectivas.​​​
La fecha fue designada como homenaje a Bartolina Sisa,​ mujer dirigente indígena aimara que fue asesinada el 5 de septiembre de 1782 tras liderar una sublevación indígena contra la corona española.​​ La sublevación llevó al establecimiento de un cerco a la ciudad de La Paz en 1781.​
Durante esta fecha colectivos, organizaciones sociales, organismos internacionales y autoridades gubernamentales se manifiestan haciendo énfasis en las condiciones de vida actuales de las mujeres indígenas.​​ Así como realzando la información acerca del aporte de las mismas en la sociedad en todos sus ámbitos en el presente y durante toda la historia.​​
En México, el gobierno se comprometió a impulsar y promover a partir del respeto a sus culturas, tradiciones e instituciones los derechos culturales, económicos y sociales mediante del Convenio 169 sobre Pueblos Indígenas y Tribales con la participación de las decisiones que les afecten y beneficien.​
Organización Nacional de Mujeres Indígenas Andinas y Amazónicas del Perú

La Organización Nacional de Mujeres Indígenas Andinas y Amazónicas del Perú (ONAMIAP) es una organización no gubernamental fundada en 2009 en Perú que promueve los derechos individuales y colectivos de las mujeres, jóvenes y niñas indígenas.​ Está conformada por organizaciones y federaciones de mujeres a nivel regional, provincial y distrital cuyas lideresas han obtenido experiencia como dirigentes dentro de las rondas campesinas, programas del Vaso de Leche, comedores populares y clubes de madres, entre otros grupos de acción colectiva.​
Utiliza estrategias de visibilizar e incidir políticamente a nivel comunal, regional y nacional para mejorar la gobernabilidad y sustentabilidad del territorio a partir de la participación de las mujeres indígenas.​​​ Tiene participación a nivel internacional a través de las Conferencias de las Naciones Unidas sobre el Cambio Climático, en la COP20 en Lima el 2014 y en la COP23 en Bonn el 2017.​
Dentro de sus actividades también se encuentra la promoción de los derechos de las mujeres a través de ejecución de proyectos sociales que incluyen capacitaciones, boletines, publicaciones y audiovisuales.​​
Palenque, patrimonio inmaterial de la Humanidad

Palenque, patrimonio inmaterial de la Humanidad es una película documental colombiana del año 2005.
Esta película muestra los aspectos culturales y mágicos de San Basilio de Palenque, comunidad afrocolombiana que la UNESCO declaró Patrimonio Inmaterial de la Humanidad en noviembre de 2005. Un vistazo a los elementos más predominantes de la cultura palenquera, como son: lengua propia, organización social en Kuagros, ritos fúnebres, música y medicina tradicional.
Betty Ruth

Ruth Betty Pérez, conocida como Betty Ruth (Tolima, Colombia, 1 de agosto de 1929-Caracas, Venezuela 23 de febrero de 2025),​ fue una actriz venezolana, considerada como una de las actrices más importantes de la televisión venezolana y, por ese motivo, también es conocida como una de Las Damas de la Televisión de ese país.​
A pesar de haber nacido en Colombia ha desarrollado casi toda su carrera en Venezuela desde que arribó al país en los años 50, trabajando mayormente como actriz de carácter y de reparto, aunque no se haría ampliamente conocida hasta 1972 cuando intervino en la telenovela María Teresa, la cual le dio la fama en el territorio nacional y le abrió camino para participar en numerosos dramáticos venezolanos de las distintas cadenas televisivas (especialmente en Venevisión, en donde trabajó por varias décadas).
En su trayectoria artística, que arrancó en mayo de 1947, ha hecho también cine y teatro. Del cine dice que en su visión particular es muy frío, no le despierta emociones y prefiere la televisión.​
Falleció el 23 de febrero de 2025 en Caracas por causas naturales.
El ánima palenquera

El Ánima Palenquera es una película colombiana de tipo documental del año 1994.
El ánima palenquera nos cuenta los ritos y creencias de la población de San Basilio de Palenque, su sincretismo religioso de elementos africanos y cristianos, en el que la muerte y el baile son ejes fundamentales de la cultura de los palenqueros.
Jaltomata procumbens

Jaltomata procumbens, the creeping false holly, is a plant species native to Arizona, USA, Mexico, Central America, Colombia, Ecuador, and Venezuela. It grows as a weed in agricultural fields and other disturbed locations, but in many places the people protect it because of the edible fruits it produces.
Jaltomata procumbens is a spreading, trailing to ascending herb forming many shoots from a single root. Leaves are broadly lanceolate, up to 20 cm long, dark green. Flowers are rotate, pale yellow-green with darker green spots toward the center. Berries are dark purple, spherical, about 1 cm in diameter, with a strong scent resembling that of grapes (Vitis spp.).
The fruit has a pleasant taste and aroma and is prized as a food source by many peoples. The Tarahumara and Pima Bajo (Mountain Pima) peoples of the Sierra Madre Occidental of northwestern Mexico recognize the species when it grows in their agricultural fields, but protect it and encourage its growth. Many crop historians believe that many other species now recognized as crops began the process of domestication under similar circumstances, as volunteers in fields planted to other species.
Colombia women's national football team

The Colombia women's national football team (Spanish: Selección femenina de fútbol de Colombia) represents Colombia in international women's football competitions and is controlled by the Colombian Football Federation. They are a member of the CONMEBOL. The team is currently ranked 28th in the FIFA Ranking and has qualified for three FIFA Women's World Cups, in Germany 2011, Canada 2015 and Australia–New Zealand 2023.
Colombia is one of South America's best-ranked national teams, and are also the third nation of the continent to qualify for World Cup and the Olympics, besides Brazil and Argentina. Colombia was the first Spanish-speaking country to win a game in the Women's World Cup and whose women's team advanced beyond the group stage in a World Cup (in 2015). In 2023 Colombia first reached the Women’s World Cup quarterfinals.
Las Cafeteras also had participated in all Copa América Femenina editions since 1998. Colombia were runners-up in 2010, 2014 and 2022.
The Colombia women's national football team has been known or nicknamed as "Las Chicas Superpoderosas (The Powerpuff Girls)" or "Las Cafeteras (The Coffee Growers)".
Cali, home of the Pascual Guerrero Olympic Stadium, is the main playing site of the Colombia women's national football team. The stadium was the site for the 2022 Copa América Femenina, a tournament which consistently drew average crowds of 25,000 per match. Colombia made it to the finals in the tournament but ultimately lost to Brazil in the final.
The following is a list of match results in the last 12 months, as well as any future matches that have been scheduled.
Win Draw Loss Void or postponed Fixture
Below is a result summary of all matches Colombia have played against FIFA recognized teams.
Positive Record Neutral Record Negative Record
The following players were named to the squad for the friendlies against Japan on April 6 2025.
The following players have been called up for the squad within the past 12 months.
Champions Runners-up Third place Fourth place
Norges Bank Investment Management

Norges Bank Investment Management (NBIM) er en avdeling i Norges Bank som forvalter
Statens petroleumsforsikringsfond ble avviklet ved utgangen av 2010, og kapital ble overført til Statens pensjonsfond utland.
Hovedvirksomheten foregår ved Norges Banks hovedkontor i Oslo. Avdelingen har også kontorer i New York, London, Shanghai og Singapore. Ved inngangen av 2013 hadde NBIM 320 ansatte.
Knut Kjær ledet denne enheten fra oppstarten i 1998 til utgangen av 2007. Fra 1. januar 2008 overtok Yngve Slyngstad, som hadde inntil da vært leder for aksjeavdelingen. I mars 2020 ble Nicolai Tangen ansatt som administrerende direktør, med tiltredelse i september.
Ida Wolden Bache

Ida Wolden Bache (født 26. februar 1973) er en norsk samfunnsøkonom og embetsperson. Hun har vært Norges sentralbanksjef siden 1. april 2022.
Hun studerte samfunnsøkonomi (da kalt sosialøkonomi) ved Universitetet i Oslo (UiO) og ble Master of Science (M.Sc.) i samfunns­økonomi ved London School of Economics i 1999, cand.oecon. ved UiO i 2000 og ph.d. i samfunnsøkonomi ved UiO i 2007 med avhandlingen Econometrics of Exchange Rate Pass-Through.
Under studiene var hun vitenskapelig assistent ved Økonomisk institutt ved UiO 1996–1998 og forsknings­assistent i Norges Bank 1998–2000. Hun var ansatt som konsulent, rådgiver og senior­rådgiver i Norges Bank 2000–2009 og hadde en bistilling (20 %) som førsteamanuensis i samfunns­økonomi ved Handelshøyskolen BI 2008–2010. Hun var assisterende direktør i penge­politisk avdeling i Norges Bank 2009–2010, seniorøkonom i Handelsbanken Capital Markets 2010–2013, assisterende direktør i avdeling for finansiell stabilitet i Norges Bank 2013–2015, avdelings­direktør i samme avdeling 2015–2016 og avdelings­direktør i pengepolitisk avdeling i Norges Bank 2016–2020. Hun ble vise­sentralbank­sjef i 2020.
Da stillingen som sentralbank­sjef ble lyst ut i 2021 ble Bache beskrevet som en av de to aktuelle søkerne, ved siden av Jens Stoltenberg. 4. februar 2022 ble Stoltenberg utnevnt til sentralbanksjef, mens Bache ble beskikket som midlertidig sentralbanksjef fra 1. mars 2022 fordi Stoltenberg fortsatt var general­sekretær i NATO. 24. mars 2022 trakk Stoltenberg seg som sentralbanksjef fordi han ville fortsette som generalsekretær i NATO som følge av Russlands invasjon av Ukraina. Regjeringen meldte samme dag at den ville utnevne Bache som sentralbank­sjef for en åremåls­periode på seks år. Hun ble utnevnt 1. april 2022. Bache er Norges første kvinnelige sentralbanksjef.
Gulltransporten (spillefilm)

Gulltransporten er en norsk spillefilm fra 2022 regissert av Hallvard Bræin. Filmen tar utgangspunkt i den faktiske gulltransporten der Norges Banks gullbeholdning ble transportert til England etter at tyske tropper hadde invadert Norge i april 1940. Manuset til filmen var skrevet av Thomas Moldestad og Jørgen Storm Rosenberg. Filmen hadde premiere på strømmeplattformen Viaplay den 15. desember 2022, og dessuten er det strømmetjenestens første norske spillefilm.
Svein Harald Gullbekk

Svein Harald Gullbekk (født 3. oktober 1967) er en norsk numismatiker og professor ved arkeologisk seksjon, Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo. Gullbekk har ansvarsområde norsk og europeisk mynt og mynthistorie fra vikingtid, middelalder og nyere tid og ordener og belønningsmedaljer og er ansvarlig for Myntkabinettet.
Gullbekk studerte historie ved Historiska Institutionen ved Lunds universitet fra 1992, og magistergrad i numismatikk ved Universitetet i Oslo fra 1994. Fra 1997 tok han master of studies in Medieval history ved Oxford University. Han disputerte for graden dr.philos. ved Universitetet i Oslo i 2003 og ble tilsatt som førsteamanuensis ved arkeologisk seksjon samme år.
Speciedaler

Speciedaler, eller spesidaler, også kalt species (riksdaler in specie, «i lødig mynt av metall med egenverdi»), er en myntenhet som ble brukt i Norge fra 1560 til 1875. Forkortelsen var Spd. En speciedaler var opprinnelig en stor sølvmynt med en vekt i underkant av 30 gram og et sølvinnhold på 87,5 %. Senere ble det også trykt sedler pålydende 1 eller flere speciedaler. Verdien var opprinnelig 6 mark = 96 skilling, men på grunn av lavere sølvinnhold enn det offisielle i mynter av lavere valør ble den gjerne regnet for å være verd 120 skilling. Under kong Carl III Johan ble det ryddet opp i myntrekken, og speciedalerens verdi ble offisielt fastsatt til 120 skilling eller 5 ort. (En ort = 24 skilling).
De første speciedalerne i Norge var preget i Danmark. Norsk produksjon begynte i Christiania i 1628 og fortsatte ved Den Kongelige Mynt på Kongsberg i perioden fra 1686 til 1873.
I 1873 kom den skandinaviske myntreformen som gjorde at både Sverige og Danmark gikk over til å bruke kroner og øre. Norge gikk over fra speciedaler til kroner og øre i 1874, og én speciedaler ble gjort likeverdig med fire kroner. Norge sluttet seg til myntunionen i 1875.
Etter dagens pengeverdi (2019 – korrigert for konsumprisindeksen) tilsvarer verdien av en speciedaler fra 1875 ca. kr. 262,-
Historiske valører: 4 speciedaler, 3 speciedaler, 2 speciedaler, speciedaler, 1/2 speciedaler, 1/4 speciedaler, 1/8 speciedaler.
I 1604 preget Christian IV også en firkantet mynt med valør 8 daler i gull.
Øystein Stray Spetalen

Øystein Stray Spetalen (født 1962) er en norsk investor som er styreleder og eier av investeringsselskapet Ferncliff TIH AS.
Spetalen har tidligere jobbet som investeringsdirektør i Kistefos og som porteføljeforvalter i Gjensidige Forsikring. Han er styremedlem i en rekke børsnoterte virksomheter. Han ble varamedlem i Pressens Faglige Utvalg 1. juli 2014.
Stray Spetalen vokste opp i Sandefjord og startet å handle aksjer i 9. klasse. Han er utdannet sivilingeniør ved Norges tekniske høgskole.
Han tilbød seg sammen med Petter Stordalen å kjøpe papirfabrikken Union i Skien, da Norske Skog ville legge den ned. Gjennom sitt selskap Unionen AS kjøpte de to senere en betydelig aksjepost i Norske Skog. Fabrikken ble likevel lagt ned. Aksjeposten ble solgt med stort tap.
Stray Spetalen er medlem av Sandefjord Ballklubb, og var styremedlem i Vålerenga Fotball fra 1996 til 2003. I april 2006 ble det kjent at Stray Spetalen, sammen med Petter Stordalen vurderte å kjøpe hele eller deler av den engelske fotballklubben Liverpool FC. Dette ble det aldri noe av. Klubben ble senere kjøpt av Tom Hicks og George Gillett.
I 2009 ble Spetalen rangert av bladet Kapital som Norges 50. rikeste person med en formue på 2,6 milliarder kroner, i 2021 var han på 78. plass. Han er gift med Charlotte Spetalen.
Spetalen var også med å etablere borgeravisen Resett.no sammen med blant annet milliardæren Jan Haudemann-Andersen, og som til daglig ledes av Helge Lurås. Han solgte seg ut i 2018.
Spetalen er sterkt kritisk til bygging av strømkabler til utlandet og ønsket i 2014 å vedde en milliard kroner på at strømprisen ville øke med mer enn 2-3 øre, som kraftbransjen hevdet.
Spetalen er initiativtager til opprettelse av Medieofferfondet.
I 2011 rettet Spetalen sterk kritikk mot investeringsstrategiene til Statens pensjonsfond utland (Oljefondet). Spetalen sammenlignet fondets finansinvesteringer med det å «satse på en daud hest» og kalte det «ren svindel». De påfølgende ti årene økte verdien i fondet med 900 %.
Spetalen var i 2011 i ordkrig med SV-politikeren og ministeren Audun Lysbakken, som han kalte «en samfunnsfiende» og «marxist». Da journalist og Rødt-politiker Mímir Kristjánsson i 2011 fikk utgitt en bok der han omtaler norske milliardærer som «sutrende» gikk Spetalen kraftig til motmæle. Han gjorde oppmerksom på at Kristjansson har innrømmet bevisst å ha utnyttet systemet ved å melde seg opp til eksamen på Universitetet i Oslo for å få tilgang til studentgoder for deretter ikke å fullføre eksamen.
Wikiquote: Øystein Stray Spetalen – sitater
Audiograf

En audiograf er en helsearbeider med særlig kunnskap om hørsel. Audiografen har ansvar for utredning og rehabilitering av hørselsvansker. Audiografens oppgave er å hjelpe mennesker med hørselstap og hørsels-relaterte utfordringer til å fungere bedre i hverdagen.
I Norge er audiograf en beskyttet tittel.
De fleste audiografer i Norge jobber i spesialisthelsetjenesten på sykehus eller avtalespesialister (private øre-, nese,- halsleger), i NAV hjelpemiddelsentral som rådgiver eller hos leverandører av høreapparater.
Det finnes mange ulike hørselstap og årsaker til at hørselen er svekket. Audiografens arbeidsoppgaver går ut på å gjennomføre ulike tester for å avdekke hvilket hørselstap det er snakk om og hvorfor det har oppstått. Audiografer har også ansvar for rehabilitering av hørselshemmede gjennom å tilpasse høreapparat og bidra med rådgivning. Rådgivning til pasientene kan for eksempel dreie seg om hvordan hørselen fungerer, sosiale konsekvenser av hørselstap, kommunikasjon, tekniske hjelpemidler og pasientrettigheter. En annen viktig oppgave til audiografen er å veilede ulike yrkesgrupper med tanke på forebygging av hørselsskader og tinnitus. Pasientene som audiografen møter kan være alt fra spedbarn til voksne og eldre.
Ved NTNU finnes den eneste utdanningen i Norge som tilbyr audiografutdanning. Bachelor i audiologi er et treårig studium lokalisert på campus Tunga i Trondheim.
Audiograf er en beskyttet yrkestittel, og kan kun benyttes dersom man har fått godkjent søknad om autorisasjon. Tidligere var det Statens autorisasjonskontor for helsepersonell (SAFH, fra 2012 SAK) som ga autorisasjon som audiograf; etter at SAK ble innlemmet i Helsedirektoratet fra 1. januar 2016 er det Helsedirektoratet som autoriserer audiografer. Autorisasjonen skal sikre at audiografen har de nødvendige kvalifikasjoner for yrket.
Audiografer samarbeider nært med andre grupper i helsetjenesten, blant andre øre-, nese,- halsleger, audiopedagoger, audiofysikere og andre helseprofesjoner. Det viktigste samarbeidet er naturligvis mellom audiografen og pasienten.
Gullstandard

Gullstandarden er et blandingssystem mellom bruk av bankkreditt og gull som penger. Gullstandarden oppstod med de første bankene og var vanlig inntil den ble avskaffet av de fleste nasjoner på begynnelsen av 1900-tallet. Under en gullstandard består pengemengden hovedsakelig av bankkreditt som er mer praktisk for handel med store beløp, men bankenes reserver består av gull, ikke lån fra sentralbanken. Reservene er begrenset til hvor mye gull som finnes, men utover det kan pengemengden øke og minke i forhold til reservene.
Gullstandarden var bakgrunnen for produksjonen av sedler. Siden en mynt var sin verdi i gull skulle sedlene fungere som et verdipapir som viste at eieren av seddelen hadde rett til å gå inn i den utstedende bank og ta ut den mengden gull som seddelen viste.
Gullstandarden tillot pengemengden å vokse seg ca. 10 ganger så stor som når kun gull var penger gjennom fraksjonsreservesystemet. Store kostnader i forbindelse med første verdenskrig gjorde at flere land trakk seg fra gullstandarden og lot sentralbanken låne bankene reserver i stedet i form av sentralbanksedler. Under den store depresjonen da pengemengden sank med ⅓ på slutten av 1920-årene, sløyfet de fleste andre land også gullstandarden.
I 1717 introduserte Sir Isaac Newton som leder av Royal Mint et nytt forholdstall mellom gull og sølv som gjorde at Storbritannia etter hvert i praksis gikk over fra sølvstandard til gullstandard, og den ble formelt innført i 1817. På samme tid sørget revolusjoner i Latin-Amerika for å bryte tilgangen til spanske realer som ble produsert i Potosí, Mexico og Lima. Den britiske gullstandarden ble først utvidet til enkelte britiske kolonier i Øst-Asia og det sørlige Afrika, men ikke til britisk India, Sørøst-Asia eller de nordamerikanske koloniene. Britisk Nord-Amerika, som bl.a. omfattet dagens Canada, tok i bruk gullstandarden i 1853, og Newfoundland-kolonien tok den i bruk i 1865.
Etter første verdenskrig ble gullstandarden gjeninnført i Storbritannia i 1925. Den ble opphevet igjen 20. september 1931.
Norge gikk over fra sølvstandard til gullstandard 1. januar 1874, samtidig med Sverige og Danmark. Mellom 4. august 1914 og 8. mars 1916 var Norges Banks plikt til å innløse sedler i gull suspendert. Gullinnløsningsplikten ble på ny suspendert 19. mars 1920 etter at Sverige to dager tidligere hadde vedtatt det samme. Denne suspensjonen varte til 1. mai 1928. Norge og Sverige avskaffet gullstandarden i 27. september 1931 etter at Storbritannia hadde gjort det samme én uke tidligere. Danmark fulgte etter den 29. september.
I USA ble gullstandarden formelt innført i 1900, selv om den de facto da allerede hadde blitt praktisert en tid. USA avskaffet gullstandarden i 1933 for egne borgere og deretter gjorde eierskap av gull ulovlig og deretter devaluerte Franklin D. Roosevelt dollaren med 40 %, men beholdt en internasjonal gullstandard frem til 15. august 1971. Det betydde at mens en vanlig borger ikke kunne gå til sentralbanken og kreve gull fra Federal Reserve, så kunne andre sentralbanker frem til 1971 gjøre det. Dollaren oppnåde med det en posisjon som valuta for internasjonal handel siden dollarens verdi var sikret i gull.
Det kongelige canadiske myntverket

Det kongelige canadiske myntverket (engelsk: The Royal Canadian Mint, RCM, fransk: Monnaie royale canadienne, MRC) ble etablert 2. januar 1908.
Myntverket produserer alle canadiske sirkulasjonsmynter og sirkulasjonsmynter på vegne av andre nasjoner. Myntverket designer og produserer også samlemynter i gull, sølv, palladium og platina (1989–1999) i tillegg til bullion-mynter, medaljer, tokens, myntklokker og eksklusive smykker med myntdesign.
Det kongelige canadiske myntverket er et såkalt Crown corporation, en statlig canadisk institusjon. Teknisk sett er all canadisk mynt utgitt med myndighet av den canadiske monarken. All produksjon er imidlertid overvåket av myntmesteren som rapporterer til styret oppnevnt av ministeren for offentlig arbeid og tjenester.
Myntverket har alltid vært svært innovative og tidlig ute med nye pregeteknikker. Blant nyvinningene finner vi verdens første fargede sirkulasjonmynt fra 2004 – en 25 cent med en rød valmue på reversen og verdens største gullmynt pålydende 1 million dollar.
Det kongelige canadiske myntverket fikk inngikk i 2006 en avtale med Vancouver Olympic Committee om å utgi minnemyntene til arrangementet. Myntverket vil i perioden 2007 til 2010 utgi flere minnemynter i blant annet sølv og gull til olympiaden.
3. mai 2007 avduket Det kongelige canadiske myntverket en Maple Leaf i gull med hele 1 million canadiske dollar som pålydende verdi. Gullmynten veier 100 kilo og måler 50 cm i diameter. Mynten ble hovedsakelig laget for å gi myntverket en høyere internasjonal status og for å promotere myntverkets nye maple leaf bullion mynter preget i én unse 99,999 % rent gull.
100-kilos mynten er verdens største gullmynt og så langt har Det kongelige canadiske myntverket kun produsert 5 eksemplarer. Minnemynten var på besøk i Norge i mars 2009, og ble vist frem på Grand Hotell.
I 1999 ga Det kongelige canadiske myntverket ut fellesutgivelsen Vinland 1 000 år sammen med Den Kongelige Mynt. Myntsettet inneholder en norsk 20-krone med motiv av vikingskip samt en canadisk 5 dollar.
Erkebiskopenes myntverksted

Erkebiskopenes myntverksted, også kalt Mynten i Nidaros, var erkebiskopenes verksted i Erkebispegården for å prege mynter, sigiler og lignende. Mynten ble utgravd i 1991. Verkstedene med opprinnelse fra 1450-tallet, er ett av Norges eldste dokumenterte verksteder.
Erkebispestolen fikk myntrett av kong Håkon Håkonsson i 1222 og beholdt dette myntprivilegiet fram til reformasjonen med visse unntak.
Lödöse

Lödöse er et tettsted i Lilla Edet kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige, 40 kilometer nordøst for Göteborg sentrum. I 2010 hadde tettstedet 1 266 innbyggere.
Lödöse ligger ved Göta älv. Stedet har jernbanestasjon på Norge/Vänerbanan, og Europavei 45 går like øst for sentrum. Stedet har røtter tilbake til middelalderen som en av Sveriges første byer og viktigste havner. Lödöse mistet til sist byrettigheter i 1646, men blir regnet som den første forløperen til Göteborg. En kan komme til Lödöse med båt uten sluser.
Lödöse var den viktigste havnebyen på den svenske vestkysten i 500 år. Allerede på midten av 1000-tallet begynte stedet å få bymessig form. Lödöse nevnes første gang på 1100-tallet av den danske historikeren Saxo, og i Knyttlingasagan er det en by med tre kirker, kastell, kongsgård og en myntverksted. I løpet av 1200-tallet ble kastellet ombygd til et borganlegg, Lödösehus, som administrativt sentrum for Västergötland, Dal og Värmland. Lödösehus mistet sin betydning da Magnus Eriksson bygget Lindholmen i 1330, (en borg ved Göta älv) og Älvsborg i 1360. Lödöse kalles iblant Göteborgs forløper, Gamla Lödöse.
Lödöse i Västergötland var som Sveriges eneste havn i vest veldig viktig for forbindelsene vestover. Dets make finnes i Kalmar og Söderköping, og skiller seg mye fra Skara i Västergötland som var en innlandsby. I Lödöse ble det drevet internasjonal handel med andre skandinaviske folk og tyskere, engelskmenn og hollendere. Tyskerne ble den dominerende handelsparten. Man importerte varer som ikke kunne frembringes i Sverige og således Västergötlands dyreproduksjon, men også tømmer og jern. Kongsmakten bygde borgen – Lödösehus – og startet myntverk som viste dens interesse for å ha kontroll med byen, men de geografiske betingelsene ved vestgrensen gjorde at byens styre mange ganger tok selvstendige beslutninger, fordi sentralmaktens representanter var for langt borte. Her som i det senere anlagte Nya Lödöse kom en tiggerorden – dominikanerne – til å etablere seg i 1243, en kirkeinstitusjon ved siden av menighetskirkene og hospitalet. Det er senere ikke omtalt første gang i 1286. Byen flyttet i 1473 til Göta älvs utløp (nåværende Gamlestaden) for å unngå den norske kontrollen og beskatningen ved Kungälv, der Bohus fästning var som en lås for alle sjøfarende. Nordmennene hadde til og med en landtunge på den svenske siden av elven. Noen borg var det ikke behov for å bygge Nya Lödöse, da Älvsborg var i nærheten. En treborg som av Gustav Vasa ble bygget om til en stenborg.
Mange funn fra middelalderen gjort fra området finnes i dag på Lödöse museum, hvor disse er utstilt. Museet har røtter tilbake til 1960-tallet, mens nåværende museumsbyginger åpnet i 1994.
I juni hvert år spilles det middelalderske teaterstykket Vid Ljuda Os på en friluftsscene bak Lödöse museum. Oppsetningen arrangeres av Studieförbundet Vuxenskolan og framføres av et 70-talls amatørskuespillere. Teaterstykket handler om kong Magnus Eriksson og hans dronning Blanka av Namur, om stedets spedalske og Heliga Birgitta. Ljuda er en elv som renner gjennom Lödöse og os er et gammelt ord som betyr elvemunning.
Mynt

Mynt (via angelsaksisk mynet eller middelnedertysk munte, fra latin moneta, «myntverksted, mynt») er en preget skive av metall, som ved lov har en fastsatt økonomisk verdi, slik at den kan brukes som tvangsmessig betalingsmiddel.
En mynt er en liten gjenstand, vanligvis rund og flat, som hovedsakelig brukes som byttemiddel eller lovlig betalingsmiddel. De er standardisert i vekt, og produseres i store mengder på et myntverk for å lette handelen. De er oftest utstedt av en regjering. Mynter har ofte bilder, tall eller tekst.
Mynter har en forside og baksiden. Forsiden av en mynt kalles ofte hodet, ettersom den ofte viser hodet til en framtredende person, oftest i profil. Den som er ansvarlig for utstedelsen av myntene kalles myntherre. De to sidene kalles også advers (framside) og revers (bakside).
Mynter som bare er preget på en side kalles brakteater.
De eldste kjente myntene er for det meste knyttet til jernalderens Anatolia på slutten av 700-tallet f.Kr., og spesielt med kongeriket Lydia. De første myntene ble preget i en naturlig forekommende legering av sølv og gull (vanligvis rundt 40–55 % gull) som ble kalt elektrum. Det var vekten på mynten som avgjorde verdien av den, myntene hadde en egenverdi. Senere mynter ble preget av rent gull eller sølv. I deres eldste stadium kan det ha blitt utstedt som rituelle gjenstander, som merker eller medaljer, av prester. Uforutsigbarheten til sammensetningen av naturlig forekommende elektrum innebar at det hadde en variabel verdi, noe som i stor grad hemmet utviklingen. De fleste av de eldste lydiske myntene var ikke preget skrift, kun et bilde av et symbolsk dyr. Derfor er dateringen av disse myntene først og fremst avhengig av arkeologiske bevis.
Kong Kroisos av Lydia (omkring 560–546 f.Kr.) ble forbundet med stor rikdom i gresk historieskriving og senere, og på norsk blitt hetende Krøsus (etter hans latinske navn, Croesus). Han er kreditert for å ha utstedt en mynt kalt kroiseioi, preget i Sardis i enten gull eller sølv. De var første ekte gullmyntene med en standardisert renhet for generell sirkulasjon, og således verdens første bimetalliske pengesystem ca. 550 f.Kr.
De eldste sikre mynten som er utstedt i Norge, er for kong Olav Haraldsson. Han utstedte penninger i perioden 1024-1030, der han titulerer seg som konge (rex).
Metallverdien til kobbernikkel-myntene som er i daglig bruk er betydelig lavere enn pålydende verdi. For eksempel er metallet i den norske femkroningen og 20-kroningen verdt ca. 50 øre, mens metallet i tikroningen er verdt ca. 30 øre og kronestykket ca. 25 øre med dagens priser på kobber, nikkel og sink (2012). Når det gjelder mynter av edle metaller derimot, er metallverdien vanligvis langt større enn pålydende verdi. Den amerikanske Silver Eagle for eksempel som er en gangbar mynt i USA, har pålydende verdi en dollar, mens sølvet den består av er verdt 30 ganger så mye.
Mynter slik vi kjenner dem, ble første gang preget i oldtidsriket Lydia rundt 600 f.Kr.
Fritidsinteressen omkring mynter kalles myntsamling eller numismatikk.
Gimsøy kloster

Gimsøy kloster var et benediktinerkloster med klosterbygninger og hovedsete på Klosterøya i Skien, omtrent der hvor Union hadde sitt fabrikkanlegg fram til 2006. Klosteret brant i 1546, og det er i dag ingen spor etter bygningene over bakkenivå.
Klosteret skal ha blitt opprettet i første halvdel eller mot midten av 1150-tallet av lendmannen Dag Eilivsson, etter at han hadde vært med Sigurd Jorsalfare til Jerusalem og Konstantinopel i tiden 1108–1111 og kommet helskinnet hjem. På veien ut overvintret følget på 6000 mann i England, og det antas at de her møtte engelsk klosterliv og ble kjent med det. Klosteret ble anlagt på Dag Eilivssons eiendom Gimsøy, som tidligere hadde vært benyttet som beitemark for geiter, derav trolig navnet. Klosteret var bygget i stein, og det antas at dette hovedsakelig ble utført av engelske fagarbeidere og de første nonnene var antakelig også fra England.
Klosteret var et av Norges første nonneklostre. Det antas å være på omtrent samme alder som Nonneseter kloster, Oslo og Bakke i Trondheim. Dag Eilivssons datter Baugeid ble senere abbedisse i klosteret. Det blir hevdet at hun skal ha vært den første abbedissen, men det er det ikke belegg for i det sparsommelige kildematerialet fra denne tiden.
Klosterets sentrale beliggenhet i forhold til datidens reise- og handelsveier, gjorde at klosteret etterhvert opparbeidet seg store verdier. Til klosteret hørte betydelige jordeiendommer både i Telemark og andre steder. Dette eiendomskomplekset synes å ha vokst gradvis gjennom århundrene. Det er ikke nærmere kartlagt hvor mye av dette som var resultat av kjøp og økonomisk virksomhet, eller var arv, f.eks. fra personer som søkte opphold i klosteret, eller som etterlot seg eiendommer og andre verdier til klosteret av religiøse grunner.
Klosteret var i virksomhet i over 400 år. Avviklingen av klosterlivet på Gimsøy foregikk gradvis på 1500-tallet. Christian II gjorde klosteret med de store eiendommene til en form for verdslig len i 1532, men nonnene ble boende på Klosterøya frem til 1540. Eiendommene ble deretter flettet sammen med annet nærliggende krongods til Bratsberg len med lensmenn innsatt av den dansk-norske kongemakten. Kongen overlot eiendommene til menn som hadde gjort seg fortjent av kronen, mot en årlig avgift. Kirkens folk protesterte forgjeves.
Gimsøy kloster ble valgt som kronens (dvs statsmaktens) administrasjonssenter for bergverksdrift, da det ble oppdaget sølvholdig kobber i øvre Telemark og jernmalm i Gjerpen, på første halvdel av 1500-tallet. Planen var å gjøre Gimsøy til en stor «bergstad», og på kongens ordre måtte de siste nonnene forlate klosterbygningene i 1540. Bergstaden ble riktignok ikke opprettet, men lederen av bergdriften i Telemark flyttet inn på Klosterøya. Da ble også malm fraktet dit og foredlet der, bl.a. til en kort tid med myntproduksjon, særlig den berømte Gimsøydaleren som ble prydet med den norske løve. En stor brann i 1546 la imidlertid klosterbygningene i grus, bl.a. en gammel kirke.
Senere herregårdsbebyggelse og industribygging i området, har gjort at alle spor etter klosterbygningene for lengst er borte.
Gimsøydaleren

Gimsøydaleren er navnet på Norges første daler, og er en stor mynt av sølv som ble preget i 1546. Mynten måler rundt 3,5 centimeter i diameter og veier 30 gram. Adversen (forsiden) viser et portrett av kong Christian III, mens reversen (baksiden) viser det norske riksvåpenet; løven med krone og øks. Denne mynten finnes i dag i 18 eksemplarer; tolv eid av museer og seks i privat eie. En Gimsøydaler har en verdi på mellom én og to millioner norske kroner.
Gimsøydaleren ble preget i Gimsøy kloster ved Skien. Gimsøy var tidligere et nonnekloster, men etter reformasjonen i Norge i 1537 ble klostervirksomheten forbudt. Grunnen til at Gimsøy ble brukt til myntproduksjon, var sølvforekomstene i Telemark. Kong Christian overtok etter reformasjonen et kobberverk i Gullnes ved Sundsbarmvatnet i Seljord, som før hadde tilhørt biskopen i Hamar. Her satte kongen i gang utvinning av sølv i 1539 ved hjelp av bergfolk fra Sachsen. Noe av sølvet kom også trolig fra Fyresdal. Mye av dette sølvet ble ført til Gimsøy, hvor det ble startet myntproduksjon i 1543, under ledelse av myntmester Jørgen Kock.
Gimsøydaleren er Norges første daler. De første dalerne i Europa ble preget i Joachimsthal i Bøhmen i 1519 og ble kalt joachimstalere. Både myntene og navnet ble raskt etterlignet i andre land, og i Norge ble de altså kalt daler. Amerikanske dollar har samme opprinnelse. Myntene i middelalderen i Norge var ofte små og hadde lavt sølvinnhold. Gimsøydaleren derimot, var på grunn av sitt høye sølvinnhold en internasjonalt gangbar mynt.
Den Kongelige Mynt

Den Kongelige Mynt ble opprettet i 1686 som en del av Kongsberg Sølvverk. Verket skulle utnytte sølvforekomsten til å produsere mynter. Verket var opprinnelig styrt fra København som et kongelig selskap. Etter at Norge ble selvstendig i 1814 ble det i 1816 styrt av Finansdepartementet, inntil det i 1962 ble overført til Norges Bank. I 2001 ble Den Kongelige Mynt skilt ut som eget aksjeselskap, heleid av Norges Bank. 30. juni 2003 ble selskapet solgt til et privat aksjeselskap for 44 millioner kroner.
Myntverket på Kongsberg ble anlagt i 1686 for å slå mynt av sølvet fra gruvene som ble oppdaget i 1623. I de første årene ble sølvet sendt til Danmark for utmynting, men i 1628 fant man ut at det var mer rasjonelt å legge produksjonen til Norge, og et myntverk ble anlagt på Hovedtangen ved Akershus festning i Christiania. I 1686 ble «Mynten» flytten til Kongsberg. Lenge var myntproduksjonen en del gruvedriften. Men i 1806 ble myntverket nedlagt, alt utstyr ble solgt eller sendt til myntverket i København, og lokalene ble solgt til en lokal industrimann som ville drive våpenproduksjon. Krigsutbrudd og myntmangel gjorde at myntslaging kom i gang igjen på samme sted i 1808.
I 2001 ble Den Kongelige Mynt skilt ut som eget aksjeselskap heleid av Norges Bank, og 30. juni 2003 ble det solgt til Samlerhuset AS og Suomen Rahapaja for 44 millioner kroner. I 2004 ble privatiseringen markert ved at bedriften endret navn til Det Norske Myntverket AS.
De historiske samlingene fra Den Kongelige Mynts virksomhet på Kongsberg gjennom mer enn 300 år forvaltes og drives i dag som et bedriftsmuseum, en avdeling av Norsk Bergverksmuseum. Der er utstilt mynter, medaljer, verktøy, modeller, museale gjenstander og bibliotek fra myntverket. Museet er eid av Norges Bank. Av sikkerhetshensyn er en del av myntsamlingen som ikke er utstilt på Norsk Bergverksmuseum, inntil videre magasinert i Norges Bank.
Withdrawal of low-denomination coins

The withdrawal of a country's lowest-denomination coins from circulation (usually a one-cent coin or equivalent) may either be through a decision to remove the coins from circulation, or simply through ceasing minting.
This withdrawal may be due to the high cost of production, since the coin may be worth less than its cost of production. For example, when Canada phased out its penny in 2012, its production cost was 1.6 cents per penny. Other reasons include low purchasing power and low utility. Often coins are withdrawn after their purchasing power has been eroded after decades of inflation. In Switzerland, the 1 Rappen coin had fallen into disuse by the early 1980s, but was still produced until 2006, albeit in ever decreasing quantities. Conversely, the British Treasury department initially argued for the retention of the decimal halfpenny, on the grounds that its withdrawal would drive up inflation.
In some countries, such as New Zealand, withdrawn coins are declared to be no longer legal tender; in other countries, such as Australia, they remain legal tender indefinitely.
When the coin in question is no longer minted, cash transactions are rounded, typically through Swedish rounding.
Efforts have been made to end the routine use of pennies, and equivalents thereof, in several more countries, including the United States. Countries in the eurozone have had different responses to the issue; according to James Debono writing for Malta Today, "scrapping the coins is considered unthinkable for Germany where both consumers and retailers are obsessed with precise pricing."
Countries that have withdrawn their lowest-denomination coins include:
Gedang

Gedang ;Carica papaya L. (di wewengkon Pangandaran ilahar disebut gandul) nyaéta ngaran bungbuahan. Gedang téh tuwuhan nu asalna ti genus Carica, ti Meksiko bagéan kidul jeung Amerika bagéan kalér, kiwari mah geus sumebar disakabéh daérah tropis. Pucukna didahar atah-atah jeung Jambu médé, dijieun lalab atawa dijieun buntil. Buahna nu ngora kénéh diseupan atawa dijieun rujak.. Daun gedang dipercaya bisa ngalancarkeun sékrési hamperu jeung nyageurkeun muring anu nahun. Cai kulubanana mun diinum bisa nyageurkeun ginjal. Sanajan rasana daun gedang téh pait, tapi urang Sunda réa anu mikalandep. Buahna anu asak diidangkeun minangka bungbuahan, atawa sok didagangkeun ku tukang buah. Tuwuhan ieu miboga dahan nu saeutik pisan, jangkungna bisa tumuwuh 5m nepi ka 10m, daun gedang ngabogaan dahan nu saeutik. Bentuk buahna biasana buleud lonjong gedé.
Kandungan di buah gedang di antarana nyaéta folat, vitamin A, magnesium, tembaga, asam pantotenat, fiber3, vitamin B, alfa dan beta karoten, lutein, zeaxanthan, vitamin E, kalsium, kalium, vitamin K,sarta lycopene.
Gedang hadé pikeun pencernaan ku sabab ngandung enzim papain nu ngabogaan pungsina ngalancarkeun saluran cerna, salian ti éta gedang ngandung serat nu luhur jeung miboga kadar cai nu luhur.
ku sabab gedang ngandung enzim anti inflamasi, ieu miboga mangpaat keur arthritis, osteoporosis, edama keur ngaleungitkeun rasa nyeuri, sarta bisa nyingkahan panyakit kanker.
Gedang miboga vitamin K nu alus keur tulang. Vitamin K miboga pungsi keur ngajaga kasehatan tulang ku cara ngaroba protein jadi matriks tulang, ningkatkeun nyerepna kalsium kana tulang, jeung ngurangan eksresi kalsium.
Senyawa beta karoten dina gedang ngabogaan mangpaat keur ningkatkeun sistem imun dina awak.
Senyawa eaxanthin antioksidan nu miboga mangpaat dina gedang bisa nyaring sinar cahaya biru nu bahaya, nu diperkirakeun miboga peran protektif keur kasehatan mata keur nyingkahan karusakan degenerasi.
Korma

Korma (Phoenix dactylifera Basa Indonésia: Kurma Basa Inggris: Date Palm Basa Walanda: Dadelpalm) nyaéta palem dina genus Phoenix, nu buahna isa didahar. Alatan panjangna sajarah ngokolakeun bungbuahan ieu, distribusi asalna nu pasti henteu kanyahoan, tapi meureun ti hiji wewengkon di oasis gurun diAfrika Kalér, sarta boa-boa ogé di Asia kulon kidul. Tangkal korma sedeng ukurannana, jangkungna 15–25 m, sok ngarungkun kalayan sababaraha tangkal tina sistim akar nunggal, tapi sok tuwuh ogé nyorangan. Daun korma sipatna pinasi (siga daun kalapa, mibanda dua barisan cabang daun di unggal sisi sumbuna), panjangna 3–5 m, kalayan tulang daun dina dahanna nu mibanda 150 daun; daunna panjangna 30 cm sarta lebarna 2 cm.
Jambu monyét

Jambu monyét atawa jambu médé (Anacardium occidentale) nyaéta tutuwuhan nu kaasup kana suku Anacardiaceae nu asalna ti Brazil ngabogaan "buah" nu bisa didahar. Nu leuwih kawentar batan jambu médé nyaéta kacang médé, kacang mété atawa kacang ménté; biasana sikina digaringkeun sarta digoréng pikeun dijadikeun mangrupa-rupa kadaharan. Sacara botani, ieu tutuwuhan lain anggota jajambuan (Myrtacéae) jeung kacang-kacangan (Fabacéae), tapi deukeut patalina jeung bungbuahan (suku Anacardiaceae).
Ngaran lianna kayaning jambu médé (Sd.); jambu mété atawa jambu ménté (Punjul.); jambu monyét (Md.); jambu dwipa, jambu dusun, nyambu monyét (Bl.); nyambuk nyĕbét (Sas.); jambu érang, jambu monyé (Mink.); jambu dipa (Banj.); buwah monyét (Timor); buwah yaki (Manado); buwa yakis, wo yakis (north Sulawesi); buwa yaki (Ternate, Tidore); buwa jakis (Galela); jambu daré, jambu masong (Mak.); jampu sérĕng, jampu tapĕsi (Kutu.); jeung sajabana.
Dina basa inggris disebut oge jambu (tangkal), nu asalna ti kecap basa portugis pikeun ngaranan buahna, caju, nu sabenerna injeuman ti ngaran dina basa Tupi, acajú. Sedengkeun ngaran margana (Anacardium) nujul kana bentuk buahna nu kawas jantung tibalik.
Tangkalna boga ukuran sedeng, jangkungna nepi ka 12 m, jeung tajukna ngarancabang, jeung warnana héjo. Pucuk tanggkalna bisa ngaluhuran jeunng ngaheureutan atawa handap jeung rubak, gumantung kana kaayaan lingkungan.
Daun- daun ayana ditungtung dahan. Wangun daun miboga tulang, tulang daun wangunna buleud endog tibalik ka handap, lolobana, pangkal daun seukeut, melengkung ka jero, gundul, 8-22 × 5–13 cm.
Monoecious (monoesis), kembang nu miboga wanda jinis campuran, ngumpul dihiji malai rata miboga bulu lemes, lebarna 15–25 cm. kongkolak buluan, 4–5 mm. Makuta seukeut, lk 1 cm, bodas tuluy beureum, buluan. Buahna miboga warna coklat kolot, déngdék , luhurna lk 3 cm.
Ieu tutuwuhan dipelak keur diala buahna. Dipikawanoh ku balaréa salaku "buah", buah nu asak téh gedé, warnana konéng atawa beureum, nu sabenerna mah éta téh kembang (receptaculum) nu mekar dina waktuna.