davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Бух сугас

Бух сугас буюу Ide (Leuciscus idus) нь Хойд Европ, Азийн томоохон гол мөрөн, цөөрөм, нууруудад олддог Мөрөгийнхөн овгийн цэнгэг усны загас юм.
Биеийн хэлбэр мөрөг загастай төстэй боловч ерөнхийдөө мөнгөлөг өнгөтэй, сэлүүрүүд улаан ягаан. Бие гүйцсэн том загасны өнгө шар-хүрэн болж хувирна. Ам тэгш. Бух сугасны дух өргөн, бие өндөр, толгой харьцангуй жижгэвтэр. Залигуур араа хоёр эгнээ буюу 3.5-5.3 цилиндр хэлбэрийн шүдтэй. Заламгайн өргөс богинохон 10- 14 өргөстэй.
Агнуурын ач холбогдолтой. Биеийн урт 68-80 см, жин 6-8 кг хүрнэ. Гол төлөв 30-50 см, 1 кг жинтэй байна. 4 насандаа биеийн урт 25 см хүрэхэд бэлгэ боловсорч үржилд орно. Үржил 4 сарын сүүлчээс эхэлж 5 сард усны температур 5-7°C болоход түрсээ голын ширүүн урсгалтай хэсгийн хайрга, чулуу болон ургамал дээр шахна. Атуу 37,600-114,000 мянган ширхэг түрс гаргана. Түрсний голч 1.9-2.3 мм. Түрс нь чулуу болон ургамалд наалдана. Бие гүйцсэн усны ёроолын шавьж, тэдгээрийн авгалдай, зөөлөн биетэн, хорхой, замаг, усны дээд ургамлаар хооллоно. Өгий нуурын агнуурын загасны 1.7-19.2 хувийг эзэлж байсан.
Томоохон гол, нуур цөөрөмд тархан амьдарна. Ихэвчлэн сүрэглэнэ. Нуурын ургамал бүхий хэсэгт, сүрэглэн амьдрах зохилдлоготой. Голд урсгал тогтуун, нарны илчинд амархан халдаг булан тохойд бүгэж амьдарна.
Амаргазавр

Амаргазавр (Латин: Amargasaurus, "Ла Амаргагийн гүрвэл") нь 130 - 125 сая жилийн өмнө буюу Эрт Цэрдийн галавын үед одоогийн Өмнөд Америк тивд амьдарч байсан завроподын төрлийн үлэг гүрвэл юм. Завроподууд дундаа харьцангуй жижиг биетэй бөгөөд 10 хүртэлх метр урттай байв. Хүзүү сээрээрээ хоёр эгнээ урт өргөстэй байжээ. Тэдгээр өргөс нь сэлүүр мэт хайрсаар холбогдсон байсан гэсэн таамаглал байсан хэдий ч түүнийг Грегори С. Пол 2000 онд зарласан судалгааны ажлаараа үгүйсгэж чадсан байна.
1991 онд Аргентиний Неукен мужийн Ла Амаргагийн хөндийгөөс Аргентиний палеонтологич Леонардо Сальгадо, Хосе Бонапарт нар араг ясыг нь олж, Ла Амаргагийн гүрвэл хэмээх утгатай энэхүү нэрийг өгчээ.
Анааш

Анааш (латин. Giraffa camelopardalis ) -Африк тивд амьдардаг салаа туурайтай хөхтөн ба хуурай газар амьдарч буй амьтдаас хамгийн өндөр бөгөөд хамгийн том хэвэгч амьтан юм.
Нас бие гүйцсэн эр анааш дунджаар 1,191кг ба эм нь 828кг байна. Өндөр нь 4.3-5.2м ба хамгийн өндөрт бүртгэгдсэн анааш 6м хүрч байжээ. Анааш нь голдуу саванна, өвст тал, ойрхог газраар нутаглана. Хуайс мод ихтэй газар дурлана. Арьс нь шаргал бордуу өнгийн толбо хээтэй ба цагаан судлуудаар эрээлжилсэн байдаг ба бүх анааш өөр байдаг. Анааш нь хөнгөн зөөлөн алхаа, явдалтай ч хэрэгцээтэй үед цагт 55км-с илүү хурдалж чаддаг ажээ. Анаашийн зүрх 10кг хүртэл жинтэй, 60см урттай том байдаг. Энэ нь зүрхнээс тархи хүртэл 2м зайнд цус шахахад зохицсон ба бусад том хөхтнөөс 2 дахин өндөр цусны даралттай юм. 50 см хүрэх урт хэлтэй ба үүгээрээ өндөр модны оройгоос навч зэргийг ороон авч иддэг. Анааш нь хөхтний дотор хамгийн богино унтдаг амьтан юм. Нэг өдөрт 10-20 минут, уртдаа л 1 цаг гаруй унтдаг аж.
Эм анааш 400-460 өдөр үр төлөө тээх ба ихэвчлэн нэг тугал төрүүлнэ. Ховор тохиолдолд ихэрлэдэг. Дөнгөж төрсөн нялх анааш 1.8м өндөр, 50кг жинтэй байх ба хэдхэн цагийн дотор хөл дээрээ тэнцэн гүйж, давхина. 4 нас хүрээд нас бие гүйцэх ба 25 хүртэл насалдаг. Амьтны хүрээлэн зэрэг газар 35 наслах нь бий.
Анааш бол өвсөн тэжээлт амьтан юм. Тэдний биеийн бүтэц, физиологи нь тэднийг модны навчаар тэжээх боломжийг олгодог - тэд өрсөлдөгчгүй өндөрт байдаг. Хамгийн тохиромжтой мод бол хуайс юм. Анааш урт хэлээрээ мөчрийг ороож, ам руугаа татаж, навчийг нь зулгааж, толгойгоо хойш татдаг. Хэл, уруул нь өргөстэй мөчиртэй байсан ч гэмтэхгүй байхаар бүтсэн байдаг. Нэг анааш өдөрт 30 кг хоол идэж, өдөрт 16-20 цагийг хооллоход зарцуулдаг. Сонирхолтой нь анаашны хоол идэж буй байдлаар хүйсийг нь алсаас тодорхойлох боломжтой. Эрэгтэй анааш ихэвчлэн маш өндөрт байгаа навчийг иддэг, харин тэд хүчтэй сунгаж, толгойгоо хойш шиддэг тул энэ нь хүзүүнийх нь сунгалт юм шиг санагддаг. Эмэгчин анааш биеийнхээ түвшинд байгаа навчаар хооллодог тул ихэвчлэн хүзүүгээ бага зэрэг доошлуулдаг байна.
Шингэний хэрэгцээг голчлон хоол хүнс болох навчнаас хангадаг тул анааш хэдэн долоо хоног ус уухгүй байж чаддаг байна. Ус уух үедээ анааш нэг удаад 38 литр ус ууж чаддаг. Ус ууж байхдаа анааш толгойгоо хангалттай доош буулгахын тулд урд хөлөө хоёр тийш дэлгэхээс өөр аргагүй болдог. Энэ болхи байрлалд тэд махчин амьтдад онцгой өртөмтгий байдаг тул аюулгүй байдлаа баталгаажуулсны дараа л ус уудаг байна.
Үржих хугацаа нь ихэвчлэн 7-р сараас 9-р сарын хооронд болдог бөгөөд хээлээ тээх хугацаа нь 14-15 сар байдаг ажээ. Үндсэндээ нэг л төл гардаг. Төрөлт нь босоо байрлалд явагддаг тул шинэ төрсөн төл нь хоёр метрийн өндрөөс унах явдал юм. Төл төрөхдөө 1.8 м өндөр, 50 кг жинтэй байдаг. Шинэ төл нь 1 цагийн дараа тэр хөл дээрээ бат зогсож, хэдхэн цагийн дараа гүйж эхэлдэг. Гэсэн хэдий ч төлийг хоёроос гурван долоо хоногийн дараа л сүрэг дунд оруулдаг байна. Үр төл нь эхтэйгээ жил хагасын хугацаанд үлддэг. 4 настайдаа анааш бэлгийн төлөвшилд хүрч, 6 настайдаа бүрэн өсч дуусдаг байна. Зэрлэг байгальд дундаж наслалт 25 орчим жил, тэжээвэрийн газар 35 орчим жил насалдаг.
Lycium

Lycium is a genus of flowering plants in the nightshade family, Solanaceae. The genus has a disjunct distribution around the globe, with species occurring on most continents in temperate and subtropical regions. South America has the most species, followed by North America and southern Africa. There are several scattered across Europe and Asia, and one is native to Australia. Common English names for plants of this genus include box-thorn, wolfberry, and desert-thorn. Plants of the World Online currently accepts 101 species. Other estimates are of 70 to 80 species.
The generic name Lycium is derived from the Greek word λυκιον (lykion), which was applied by Pliny the Elder (23-79) and Pedanius Dioscorides (ca. 40–90) to a plant known as dyer's buckthorn. It was probably a Rhamnus species and was named for Lycia (Λυκία), the ancient southern Anatolian region in which it grew. The berry is called lycii fructus ("lycium fruit") in old Latin pharmacological texts.
Lycium are shrubs, often thorny, growing 1 to 4 meters tall. The leaves are small, narrow, and fleshy, and are alternately arranged, sometimes in fascicles. Flowers are solitary or borne in clusters. The funnel-shaped or bell-shaped corolla is white, green, or purple in color. The fruit is a two-chambered, usually fleshy and juicy berry which can be red, orange, yellow, or black. It may have few seeds or many. Most Lycium have fleshy, red berries with over 10 seeds, but a few American taxa have hard fruits with two seeds.
While most Lycium are monoecious, producing bisexual flowers with functional male and female parts, some species are gynodioecious, with some individuals bearing bisexual flowers and some producing functionally female flowers.
Lycium has been known to European herbalists since ancient times, and species were traded from the Far East to Europe by the Romans, for example via Ariaca and the port of Barbarikon near today's Karachi, as mentioned in the Periplus of the Erythraean Sea. In his Naturalis historia, Pliny the Elder describes boxthorn as a medicinal plant, as does Pedanius Dioscorides in his P. Dioscoridae pharmacorum simplicium reique medicae.
In his 1753 publication Species Plantarum, Linnaeus describes three Lycium species: L. afrum, L. barbarum, and L. europaeum.
Lycium, particularly L. barbarum, have long been used in traditional Chinese medicine. The leaves and roots of other species of Lycium, such as L. europaeum, when mixed with water, have been used in folk medicine. The fruit of L. barbatum and L. chinense, known as goji berry, is commonly consumed as a dried fruit. The Chinese tonic gou qi zi ("wolfberry fruit") is made of the fruit of any of several Lycium species, and is used as a dietary supplement.
Lycium species mostly occur in arid and semi-arid climates, and a few are known from coastal zones in somewhat saline habitat types.
Invasive species include L. ferocissimum, which was introduced to Australia and New Zealand and has become a dense, thorny pest plant there. It injures livestock, harbors pest mammals and insects, and displaces native species.
101 species are accepted.
Tugay

Tugay is a form of riparian forest or woodland associated with fluvial and floodplain areas in arid climates. These wetlands are subject to periodic inundation, and largely dependent on floods and groundwater rather than directly from rainfall. Tugay habitats occur in semi-arid and desert climates in Central Asia. Because Tugay habitat is usually linear, following the courses of rivers in arid landscapes, Tugay communities often function as wildlife corridors. They have disappeared or become fragmented over much of their former range.
The centre of the range of Tugay vegetation is the Tarim Basin in north-western China, where the Tarim Huyanglin nature reserve in the middle reaches of the Tarim River holds the largest areas of intact Tugay forests, with a 1993 estimate of about 61% of the total. The Central Asian countries hold another 31%, with smaller areas remaining in the Middle East and Pakistan. Tugais also occur in the Caucasus.
Close to rivers and where groundwater levels are shallow, the vegetation is usually dominated by poplars (especially Populus euphratica) and willows such as Salix songarica. Where the forest has been disturbed, other species such as tamarisk, sea-buckthorn and oleaster will grow. Herbaceous plants include reeds, common spike rush, jointleaf rush, fleabane, cocklebur and thorn apple. Grass tugai vegetation is dominated by Phragmites australis, Calamagrostis and Typha. Where the groundwater is deeper, oaks and elms will dominate. The principal causes for the loss of tugai vegetation include dam construction, tree cutting, grazing, and agriculture.
Bambusa bambos

Bambusa bambos, the giant thorny bamboo, Indian thorny bamboo, spiny bamboo, or thorny bamboo (but see Bambusa spinosa) is a species of clumping bamboo native to southern Asia (India, Bangladesh, Sri Lanka and Indochina). It is also naturalized in Seychelles, Central America, West Indies, Java, Malaysia, Maluku, and the Philippines.
It is a tall, bright-green colored spiny bamboo species, which grows in thickets consisting of a large number of heavily branched, closely growing culms. It reaches a height of 10–35 m and grows naturally in the forests of the dry zones.
Culms are not straight, but are armed with stout, curved spines. They are bright green, becoming brownish green when drying, and the young shoots are deep purple. Branches spread out from the base. Aerial roots reach up to few nodes above. Internode length is 15–46 cm, and diameter is 3.0–20 cm. Culm walls are 2.5–5.0 cm thick. Nodes are prominent and rootstock is stout.
Culm sheaths are dark brown when mature, elongated, and cylindrical. Length of the sheath proper is 15–25 cm and 12–30 cm in width. Blade length is 4.0–12 cm. Auricles are not prominent. Upper surfaces of the sheath are covered with blackish-brown hairs. Lower surfaces of the sheath are not hairy. Sheaths fall early.
They are extensively used in many applications, mainly for making bridges and for ladders. Leaves are used for thatching.
Eurycantha calcarata

Eurycantha calcarata (common names thorny devil stick insect and giant spiny stick insect ) is a species of phasmid endemic to Australasia.
Eurycantha calcarata is native to New Guinea, New Caledonia, and the Solomon Islands. Typical habitat includes warm humid rainforest where it is found in foliage and ground litter.
The thorny devil color ranges from light brown to black and resembles bark or rotten wood. Both sexes are wingless and armored with spines on body and legs. Exhibiting the sexual dimorphism of many similar insects (particularly other phasmids as well as mantises), males are small and thinner, less than 9-10 cm long while females are typically 14 cm in length. The male has enlarged hind leg femurs with a curved spine or thorn on the underneath side, large enough to be used as a fish hook in New Guinea. Females (only) have a larger abdomen tipped with an ovipositor.
Thorny devils are nocturnal feeders and group together during the day to hide under bark and in trees hollows, providing protection from predators. Like other types of stick insects they use crypsis and catalepsy to evade predators.
Eurycantha calcarata typically reproduce through sexual reproduction and produce eggs that hatch 4.5-6.5 months later. When no males are present in the population, this stick insect exhibits parthenogenesis instead. Eggs are typically 8.2 mm in length and 4 mm wide, with a somewhat cylindrical shape. Egg color can vary from shades of brown to grey and surface texture is rough and shiny.
Males actively fight for mating rights with females. The females have a tail like structure known as the ovipositor, which is used to lay eggs under soft soil. The eggs tend to resemble plant seeds covered by a hard shell. After about 4 months’ incomplete metamorphosis takes place when the nymphs hatch out. Once hatched they are brown in colour and are about 30 – 40 mm long. The defenseless nymphs crawl up food plants to collect at the top.
Eurycantha calcarata are herbivores, consuming forest leaves including eucalyptus, ficus, bramble, raspberry, rose, cherry laurel and guava.
کری، اسلام آباد

کری، اسلام آباد (انگریزی: Kuri, ICT) پاکستان کا ایک پاکستان کی یونین کونسلیں جو اسلام آباد وفاقی دارالحکومت علاقہ میں واقع ہے۔ سملی شہزادی کی نانی کوری دیوی کے نام پر اسلام آباد کا یہ قدیم گاؤں کُری ہے شہزادی اکثر ٹیکسلا سے اپنی نانی کوری دیوی کے پاس ملنے آیا کرتی تھی۔
کری، اسلام آباد کی مجموعی آبادی 512 میٹر سطح سمندر سے بلندی پر واقع ہے۔ یہ اسلام آباد کی یونین کونسل نمبر 17 ہے نئی حلقہ بندی 2022ء کے مطابق رہاڑہ، کری، ملوٹ، جگیوٹ، گوڑہ باز اور نوگزی اس میں شامل ہیں
اسلام آباد وفاقی دارالحکومت علاقہ

اسلام آباد وفاقی دار الحکومت علاقہ ایک انتظامی خطہ ہے، جس کے اندر اسلام آباد شہر واقع ہے، جو وفاقی دار الحکومت ہے، یعنی پوری حکومت کا نظام یہاں سے چلایا جاتا ہے۔ قومی اسمبلی اور دوسرے اہم وفاقی ادارے بھی یہیں اپنے امور و کارروائیاں سر انجام دیتے ہیں۔ اسلام آباد کو شین چمن بھی کہا جاتا ہے، جس کا مطلب سرسبز و شاداب چمن (باغ سا) ہے۔
اسلام آباد دوسرے صوبائی دارالحکومتوں (پشاور، لاہور، کراچی اور کوئٹہ) پر فوقیت رکھتا ہے، کیونکہ وفاقی حکومت یہاں سے چلائی جاتی ہے، جبکہ صوبائی حکومتوں کا درجہ اس کے بعد آتا ہے۔ اسلام آباد کو تمام صوبوں سے منقطع (الگ) رکھا گیا ہے اور یہ پختونخوا اور پنجاب کے مابین واقع ہے۔ اس کی بنیاد 1960ء میں صدر پاکستان ایوب خان کے دور میں رکھی گئی تھی۔ جب دیکھا گیا کہ اس وقت کی دار الحکومت یعنی کراچی میں معیشت اور دیگر کارئی تیزی سے ترقی کر رہی ہے تو حکومت کو ایک ایسے جگہ منتقل کیا جائے جہاں پر رش و بھیڑ اور آلودگی و فسادات کم ہو تاکہ حکومت کو صحیح طور پر سنبھالا جا سکے تو یہ فیصلہ کیا گیا کہ ایک نئی جگہ منتخب کیا جائے۔ ایوب خان نے پورے ملک میں سے یہ جگہ منتخب کی، جہاں آج اسلام آباد قائم ہے اور پھر اس پر کام شروع ہوا۔ جب تک اسلام آباد کی تعمیرات مکمل نہ ہوئیں تب تک راولپنڈی کو عارضی طور پر دار الحکومت بنایا گیا اور یہاں سے حکومت کا بھاگ دوڑ چلائی گئی۔ پھر جب اسلام آباد کا تعمیراتی کام مکمل ہوا تو دار الحکومت اسلام آباد منتقل کیا گیا۔
پاکستان
سیدپور، اسلام آباد

سیدپور، اسلام آباد (انگریزی: Saidpur, Islamabad) پاکستان کا ایک رہائشی علاقہ جو اسلام آباد میں واقع ہے۔ یہ اسلام آباد کی یونین کونسل نمبر ایک ہے نئی حلقہ بندی 2022ء کے مطابق اس میں فیصل مسجد ای سیون سیدپور، گوکینہ اور تلہاڑ شامل ہیں فیض آباد سے شمال کی طرف مارگلہ پہاڑ کے دامن سے منسلک بارہ کلومیٹر کے فاصلے پر قصبہ سید پور ہے راولپنڈی بنی سے شمال کو جانے والی سیدپورروڈ دور انگریز سے موجود تھی 1960ء میں اسلام آباد کے لیے زمینیں حاصل کر لی گئیں مگر لوگ اب بھی رہ رہے ہیں اور پرانے مالک گکھڑ دور میں دھنیال یہاں نجف پور اور بخشاہی سے آئے تھے اور مزارع تھے۔
سیدپور، اسلام آباد کی مجموعی آبادی 620 میٹر سطح دریا سے بلندی پر واقع ہے۔
اسلام آباد لیپرڈز

اسلام آباد لیپرڈز فیصل بینک ٹی/20 کپ کی اسلام آباد، پاکستان سے تعلق رکھنے والی کرکٹ ٹیم ہے۔ یہ ٹیم 2004ء میں قائم ہوئی اور اس کا مقامی میدان قائد اعظم اسٹیڈیم، اسلام آباد ہے۔ یہ ٹیم مجوزہ پاکستان سپر لیگ کی ممکنہ ٹیموں میں سے ایک ٹیم ہے۔ اس ٹیم کے منتظم ناصر اقبال ہیں اور تربیت کار تیمور اعظم ہیں۔
اس ٹیم کے کفیل 2010ء میں چاولہ ایلومینیم اور 2011ء میں بائیو آملہ شیمپو تھے۔
Bollywed

Bollywed is a Canadian documentary television series, which premiered in January 2023 on CBC Television. The series profiles Chandan Fashion, a family-owned bridal shop in Toronto's Little India neighbourhood which specializes in traditional Indian bridal wear.
One episode of the series features an appearance by Mark "Priyanka" Suknanan, the first season winner of Canada's Drag Race, as he shops for a new outfit for his upcoming world tour.
The series debuted on January 12, 2023.
Schiele Museum of Natural History

The Schiele Museum of Natural History is a natural history museum in Gastonia, North Carolina. The museum's exhibits consist primarily of life science specimens, including several fossil casts, dioramas, and live animals. It hosts one of the largest collections of Catawba Indian pottery in the world.
The museum was founded by Bud and Lily Schiele on July 24, 1961, as the Gaston County Museum of Natural History, taking its current name three years later. Most of the early exhibits were directly donated from the Schiele's collections of wildlife, rocks and minerals, and Native American pottery and jewelry. In 2001, the museum became a Smithsonian Affiliate.
The museum's collections include one of the largest collections of Catawba Indian pottery in the world, along with several fossil and wildlife displays. Several exhibits feature both taxidermied and live animals, such as farm animals, reptiles, and an opposum. Many of these animals are sourced from animal rehabilitation centers.
The museum has a number of both permanent and temporary exhibits and galleries. It is home to the James H. Lynn Planetarium along with the Hall of North American Habitats, The Hall of North American Wildlife, The Hall of North Carolina Natural History, and Henry Hall of the American Indian.
Various exhibitions are also outside on the museum's grounds, including a nature trail and a replica Catawba Indian Village.
The museum is located at 1500 E. Garrison Blvd., Gastonia, North Carolina, neighboring Grier Middle School. It is located on 16.57 acres of property, with the main building itself having a square footage of approximately 4320 ft.
35°15′12″N 81°09′30″W﻿ / ﻿35.2532°N 81.1583°W﻿ / 35.2532; -81.1583
Sol (mural)

Sol es un mural de 4,10 metros de altura por 2,80 de ancho, pintado al óleo con láminas de plata e hilos de oro por el artista Nemesio Antúnez en el año 1955. Está ubicado en el ex Cine Gran Palace, en Santiago de Chile. En el año 2011 fue declarado monumento nacional junto a su mural hermano, el mural Luna, encontrándose ambos en un proceso de restauración desde el año 2015.
Nemesio Antúnez perteneció a una generación de pintores que integraron y adoptaron las tendencias de vanguardia, ampliando su horizonte visual y desarrollando trabajos cercanos al surrealismo.​ El artista chileno realizó únicamente 15 murales en su vida, de los cuales solo 5 se ubican en Chile, siendo la obra Sol testimonio de esta escasa producción.​ El artista experimentó con una técnica que incorpora láminas e hilos de oro y plata en sus diseños. Fueron encargadas en 1955 por el arquitecto Alberto Cruz para decorar el otrora cine Gran Palace, que se encuentra en la calle Huérfanos.
En octubre de 2010 Pablo Novoa compra el cine Gran Palace a Chilefilms, que operaba con la cadena Cinemundo, utilizándolo como centro de spa y sala de conferencias. El 18 de julio de 2011 se declara monumento nacional, en la categoría de monumento histórico, a los murales de Nemesio Antúnez denominados "Sol", "Luna", "Quinchamalí" y "Terremoto", todos ubicados en la comuna y provincia de Santiago.​
Con la remodelación del edificio se busca recuperar la impronta original del que era un teatro para 1300 personas, resultando fundamental el mantenimiento y la restauración de estos murales para la nueva administración.​
Los murales "Sol" y "Luna" presentan en general un buen estado de conservación, aunque con algún deterioro menor de desgaste producido por el roce, debido a la utilización del espacio por el público y el personal del cine.​ Actualmente el Consejo de Monumentos Nacionales se encarga de la restauración de los murales.
Tres en línea

El tres en línea, también conocido como ceros y cruces, tres en raya (España, México, Ecuador y Bolivia), cerito cruz (en Cuba), michi (en Perú), triqui (en Colombia), cuadritos, juego del gato, gato (en Chile, Costa Rica y México), ta te tí (en Argentina, Paraguay y Uruguay), totito (en Guatemala), triqui traka, equis cero (en Honduras), la vieja (en Venezuela) o cero mata cero (República Dominicana) es un juego de lápiz y papel entre dos jugadores: O y X, que marcan los espacios de un tablero de 3×3 alternadamente.
Una partida ganada por el primer jugador, X:
Una partida que termina en empate:
Los jugadores no tardan en descubrir que el juego perfecto termina en empate sin importar con qué juega el primer jugador. Normalmente son los niños pequeños los que juegan al tres en raya: cuando ya han descubierto una estrategia imbatible se pasan a juegos más sofisticados, como el de puntos y cajas.
La misma simplicidad del juego de tres en raya lo hacen ideal como herramienta pedagógica para enseñar los conceptos de teoría de juegos y la rama de inteligencia artificial que se encarga de la búsqueda de árboles de juego.
Cada jugador solo debe colocar su símbolo una vez por turno y no debe ser sobre una casilla ya jugada. En caso de que el jugador haga trampa el ganador será el otro. Se debe conseguir realizar una línea recta o diagonal por símbolo.
Entre las variantes del tres en raya se encuentran:
Santiago Metro Line 8

Santiago Metro Line 8 is a planned rapid transit line that will form part of the Santiago Metro. It is planned to have an approximate length of 20 kilometres (12 mi), connecting the communes of Providencia on the northeast and Puente Alto on the southeast of the Chilean capital.
It will connect with lines 1 and 6 in Los Leones, with line 3 in Chile España, and with line 4 in Macul. Its distinctive color on the network line map is orange.
Due to the October protests in Santiago that affected the Santiago Metro, on Monday, March 9, 2020, the company declared the tenders for lines 8 and 9 void. This is largely due to the fact that the company has allocated the resources in repair the damage caused by the multiple incendiary attacks suffered by various stations in the social crisis.
Universidad de Chile metro station

Universidad de Chile (in Spanish: University of Chile) station is a transfer station between the Line 1 and Line 3 of the Santiago Metro. It is an underground station located between La Moneda and Santa Lucía stations on the same line. It is located at the junction of Avenida Libertador General Bernardo O'Higgins, also known as "Alameda", and Paseo Ahumada in the commune of Santiago. The Line 1 station was opened on 31 March 1977 as part of the extension of the line from La Moneda to Salvador. The Line 3 station was opened on 22 January 2019 as part of the inaugural section of the line, from Los Libertadores to Fernando Castillo Velasco.
The station is named after the Universidad de Chile (University of Chile), whose oldest campus is located in the immediate vicinity. Other landmarks near the station include the Paseo Ahumada, a four-block pedestrian shopping street; the Instituto Nacional General José Miguel Carrera, or simply "Instituto Nacional", Chile's oldest and most prestigious school; Barrio París-Londres, San Francisco Church, the Santiago Stock Exchange, La Moneda Palace and the main headquarters of some of Chile's oldest banks.
There are seven Transantiago bus stops in the streets above the station, and it is also developed into a transfer station for the Metro Line 3, which was completed by January 22, 2019.
Universidad de Chile Station features a 1200 square meter mural called "Memoria Visual de una Nación" (Visual Memory of a Nation), painted by Mario Toral, a Chilean painter and photographer. The mural is located in the platform area and its divided into two parts: "Pasado" (“Past”), finished in 1996, and "Present" (“Present”) finished in 1999. It shows fragments of Chile's history, from the violent Spanish conquest to the modern day.
In 2011, Lonely Planet named Universidad de Chile one of its "Subway stations worth getting off the train for", and in 2014, the BBC named it one of the seven most beautiful stations in the world.
Santa Lucía metro station (Santiago)

Santa Lucia (in Spanish: Saint Lucy), is a station on the Santiago Metro in Santiago, Chile. It is underground, between the stations Universidad de Chile and Universidad Católica on the same line. It is located on Avenida Libertador General Bernardo O'Higgins, in the commune of Santiago. The station was opened on 31 March 1977 as part of the extension of the line from La Moneda to Salvador.
It has a regular flow of passengers that increases during the Metro's rush hours (mornings and afternoons). The station is in a mix of residential, business and educational zones.
In the immediate surroundings of the station, to the northeast is Santa Lucia Hill, and just by the North exit also is the National Library of Chile, a National Monument building located along the North sidewalk of Avenida Libertador General Bernardo O'Higgins. The station also is to the Avenida Miraflores and Avenida Santa Rosa, this latter being a major traffic axis.
It is expected that by 2032 this station will be combined with the future Line 9.
The government of Portugal gave one of the first works of art that adorn the stations to Metro S.A. in the 1990s. This work is called Azulejos para Santiago and is composed by tiles in diverse blue and white tones.
On February 12, 1541, the conqueror Pedro de Valdivia founded, according to the tradition, the city of Santiago at the bottom of a hill called Huelén by the natives. Valdivia renamed the hill Cerro Santa Lucia in honour of Saint Lucy. The station is just on the south face of the hill.
La Moneda metro station

La Moneda is a station on the Santiago Metro in Santiago, Chile. It is underground, between the stations Los Héroes and Universidad de Chile on the same line. It is located on the Avenida Libertador General Bernardo O'Higgins, in the commune of Santiago. The station was opened on 15 September 1975 as the eastern terminus of the inaugural section of the line between San Pablo and La Moneda. On 31 March 1977 the line was extended to Salvador.
It is named for the nearby Palacio de La Moneda.
Puente Cal y Canto metro station

Puente Cal y Canto is a transfer station between the Line 2 and Line 3 of the Santiago Metro. Originally named Mapocho, it was renamed to Puente Cal y Canto shortly after its opening. This name is taken from the former bridge on the Mapocho River, whose remains were found during the construction of the station. The station's platforms walls have a decoration that resembles the architecture of the mentioned bridge. The Line 2 station was opened on 15 September 1987 as the northern terminus of the extension of the line from Los Héroes. On 8 September 2004 the line was extended to Cerro Blanco. The Line 3 station was opened on 22 January 2019 as part of the inaugural section of the line, from Los Libertadores to Fernando Castillo Velasco.
This station has a ghost station belonging to the original project of the line 3.
Nearby points of interest are the Estación Mapocho Culture Center and the Santiago Seafood Market.
It is expected that by 2028 and 2032 this station will be combined with the futures Lines 7 and 9.
The platforms of the original project of the line 3 are located underneath the line 2 side of the station.
This sector is located to the east of the station, or direction Vespucio norte at the two ends of the platform, a large space totally empty, with clear evidence that something is missing, and it is possible to see such structures, who were analyzed and rectified, in the place of the ticket counter corresponds to the place where goes the passage seen in the image 1, and the side structures have to be removed, so it will be appreciated the view point downwards, towards the line 3. To the sides of this structure the stairs are found, there is an evident door, that connects with such station. That red wall that can be seen is clearly provisional, it isn't totally solid, as well as the unions with the concrete ceiling that is notably not coincident. Recently some metro offices have been built in that site.
Also, it is possible to see some metal partitions that are yellow in color in to staircases (of the two platforms) towards the superior mesanine of the station. Supposedly, it hides some possible ways of access (stairs) towards the platforms of the line 3.
The platforms that will be destined to the construction of the future station and that were built jointly with the now operational, will not be used. Metro modified the location of the work, placing it a few meters to the west (in direction vespucio Norte-La Cisterna), by the fact that the line 3 will go underneath Calle Bandera and not by the axis Puente-Ahumada (according to the original project) also that the fact that the trains that will be used (AS-2014) will be of broad loading gauge, unlike the NS-74 trains of the epoch.
Juan Parrochia

Juan Antonio Parrochia Beguin (Traiguén, April 1, 1930 - Santiago, February 8, 2016) was a Chilean architect and urban planner. He won the National Urbanism Prize of Chile in 1996 and, as the first director of the Santiago Metro, has been recognized as the designer of its master plan.
He studied architecture at the Faculty of Architecture of the University of Chile and graduated in 1952. The following year, he moved to Belgium to study Urban Planning. Between 1953 and 1954, he participated in programs of the Ministry of Reconstruction and Urbanism of France for Large Housing Complexes. He then studied urban planning at the University of Saint-Luc in Belgium, graduating as an urban planner in 1955.
Back in Chile in 1957, he was hired by the Ministry of Public Works and simultaneously worked as a professor at the Faculty of Architecture and Urbanism of the University of Chile.
In 1960, he was appointed as Chief Architect of the Intercommunal Plan of Santiago. Four years later, then President Eduardo Frei Montalva tasked him with finding a solution to the recurring transportation problem in Santiago as Director of Planning and Urbanism at the Ministry of Public Works. During the government of Salvador Allende, he was named the first Director of National Urban Highways in 1971 until the 1973 coup d'état led by General Augusto Pinochet.
On September 17 of that year, Parrochia was appointed by the military dictatorship as the first Director General of Metro to continue the construction of the Santiago Metro, which he had designed and supervised. In July 1975, the technical inauguration of Line 1 took place, and on September 15, the section between San Pablo and La Moneda stations was officially opened. Two months later, Parrochia resigned to focus on academia.
From his several positions at the Ministry of Public Works, he participated alongside other professionals in projects such as elevated roads in Valparaíso, access to the port of Talcahuano, coastal roads along the Biobío River, and in Santiago, projects like the Circunvalación Américo Vespucio, the Mapocho river coastal road system, the North-South Avenue (a section of the Pan-American Highway), and the Kennedy Avenue, among others.
In 1996 he was awarded with the National Urbanism Prize of Chile.
Parrochia passed away in Santiago on February 8, 2016.
Bellas Artes metro station (Santiago)

Bellas Artes is an underground metro station on the Line 5 of the Santiago Metro. It has platforms narrower than those of the older Santiago's metro stations and has only one exit. Chilean National Museum of Fine Arts, which is located on Parque Forestal, and Santa Lucía Hill are within walking distance from the station. The station was opened on 3 March 2000 as part of the extension of the line was extended from Baquedano to Santa Ana.
The name Bellas Artes is Spanish for Fine Arts, an allusion to the aforementioned museum.
The station is surrounded by 4 bus stops (Stops 3 and 5 do not exist):
Mending the Line

Mending the Line is a 2022 American drama film written by Stephen Camelio, directed by Joshua Caldwell and starring Brian Cox, Sinqua Walls, Perry Mattfeld, Patricia Heaton and Wes Studi.
A Marine wounded in Afghanistan returns home to the US but struggles deeply with the trauma of war. The memories of fallen friends haunt him, and he carries the weight of survivor's guilt, along with physical injuries that make daily life difficult. He is sent to a V.A. facility in Montana where he meets a Vietnam Vet who teaches him how to fly fish as a way of dealing with his PTSD and they forge a friendship that changes both of their lives.
In August 2021, it was announced that Cox and Walls would star in the film.
Filming occurred in Montana in September 2021.
The film premiered at the Woodstock Film Festival on September 29, 2022. It was also shown at the San Diego International Film Festival on October 22, 2022. Then it was released in theaters on June 9, 2023 by Blue Fox Entertainment, and on demand on September 26, 2023 by Sony Pictures Home Entertainment. The movie arrived on Netflix on March 23, 2024. The film shot up to #1 on the Netflix US Top Ten where it remained for five days and maintained its overall position in the Top Ten for the first week of its release. The film also cracked the Netflix Global Top Ten at #10 despite only being available in the US.
On the review aggregator website Rotten Tomatoes, 77% of 22 critics' reviews are positive, with an average rating of 6.7/10. Metacritic, which uses a weighted average, assigned the film a score of 56 out of 100, based on 4 critics, indicating "mixed or average" reviews.
Owen Gleiberman of Variety gave the film a positive review and wrote that it "has a rote TV-movie look and a few bland and rambling passages. But it delivers a truth about those who have served, about the reality of the demons that can linger in them, that’s tough and moving."
Gary Goldstein of the Los Angeles Times also gave the film a positive review and wrote, "That said, the movie is worth a look for its lovely and magical fly-fishing sequences and stirring Big Sky vistas (shout out to cinematographer Eve Cohen), as well as its strong cast..."
Bill Goodykoontz of The Arizona Republic awarded the film three stars out of five and wrote, "But through its setting and performances, “Mend the Line” has just enough going for it to recommend it."
The film won the Valor Award at the San Diego International Film Festival.
Tren

Un tren constă din unul sau mai multe vehicule pe șine conectate între ele, capabile să transporte marfă sau persoane pe o rută prestabilită. Calea pe care merg poate fi o șină convențională, dar poate fi vorba și de monoșină sau levitație magnetică. Propulsia este de obicei realizată de o locomotivă.
Trenurile sunt de mai multe feluri, fiecare conceput pentru un scop diferit. Ele sunt numite după locomotivă. Principalele feluri de trenuri sunt: trenuri cu aburi, trenuri diesel , trenuri electrice și Maglev. Trenurile mai pot fi și de marfă sau de pasageri.
Un tren de pasageri este un tren ce include una sau mai multe locomotive, și unul sau mai multe vagoane de pasageri (persoane). De obicei, trenurile de pasageri au un program fix în care sosesc și pleacă din gări.
Trenurile de pasageri au mai multe clase(I, II și III) și pot fi bi-nivel(etajate), pentru a transporta mai multi pasageri, sau, cele mai multe , cu un singur nivel.
Ele pot merge pe distanțe lungi(de cursă lungă) cât și pe distanțe mai scurte(de cursă scurtă). Trenurile de cursă lungă sunt dotate și cu vagoane restaurant și vagoane de dormit (vagoane-dormitor).
Trenurile de mare viteză sunt trenurile ce se deplasează cu viteze mai mari de 200 km\h. Trenul japonez Shinkansen a intrat în funcțiune din 1964, fiind primul tren de mare viteză.
Alt tren de mare viteză este TGV-ul francez(Train à Grande Vitesse - tren de mare viteză) care, în 2007 a atins o viteză maximă de 574.8 km\h, adică, de două ori viteza de decolare a unui Boeing 727.
Pentru a realiza un tren ce să se deplaseze cu mai mult de 500 km\h inovatoarea tehnologie Maglev, a fost cercetată ani de zile. Trenurile Maglev din Shanghai (date în folosința în 2003), se deplasează cu o viteză de peste 430 km/h.
Trenurile regionale sunt trenurile ce fac legătura între orașe mai apropiate (mediul urban), sau între sate și comune apropiate (mediul rural).
Trenurile de marfă sunt trenurile ce transportă diferite mărfuri, în vagoane speciale numite containere. În esență, orice tren ce nu transportă pasageri este un tren de marfă. Tipuri de vagoane folosite la trenurile de marfă:
Hostel

Un hostel, cunoscut și ca hotel pentru tineret este o unitate de cazare pentru turiștii cu buget restrâns, în general tineret, având dormitoare și băi comune. Acest tip de turism oferă cazarea în dormitoare comune cu mai multe paturi simple sau paturi etajate, cu plata per pat ocupat.
Ministerul Turismului din România definește hostel-ul ca fiind „structura de primire turistică cu o capacitate minimă de 3 camere, garsoniere, sau apartamente dispuse pe un nivel sau pe mai multe niveluri, în spații amenajate, de regulă, în clădiri cu altă destinație inițială decât cea de cazare turistică.”
Specific hostel-urilor este cazarea în dormitoare comune cu mai multe paturi.
Servicii caracteristice hostel-urilor sunt posibilitatea de gătire și păstrare a hranei în bucătării comune, complet echipate, accesul la mașini de spălat și uscat rufe, internet, recepție 24h, activități de socializare si autogospodărire.
Hostel-urile se găsesc în principal în orașe mari, zone turistice și în marile centre universitare.
Acest tip de cazare apare la 1912 în Germania în localitatea Burg Altena, fiind introdus de către Richard Schirrmann, acesta fiind considerat promotorul primului hotel de tineret numit în germană „Jugendherberge” sau „Youth Hostel” (acum marcă înregistrată a Federației Internaționale de Hostelling) și a mișcării educațional-culturale a tineretului Jugendbewegung.
Casa Memorială „Mihai Codreanu”

Casa Memorială „Mihai Codreanu” este un muzeu municipal din Iași, secție a Muzeului Literaturii Române din Iași, și este amplasat în Str. Rece nr. 5. Vila „Sonet”, clădirea în care a trăit și a scris Mihai Codreanu, este inclusă pe Lista monumentelor istorice din județul Iași din anul 2004, având codul IS-IV-m-B-04360.
Vila Codreanu, monument de arhitectură, a fost construită în stil românesc, în anul 1934 (restaurată în 2009), pe un teren donat sonetistului de Primăria Iași ca o recunoaștere a admirabilei sale activități.
Muzeul este organizat în casa în care a locuit și a scris poetul, în perioada 1934 - 1957 (Vila „Sonet”). Deschisă publicului în 1970, casa-muzeu în care a locuit Mihai Codreanu se păstrează aproape în întregime așa cum arăta în timpul vieții poetului, cu toate valorile artistice, cu biblioteca, biroul de lucru, sufrageria, dormitorul și toate celelalte anexe. Camerele amenajate expozițional au aparținut, după moartea poetului soției acestuia, care le-a lăsat prin testament în vederea amenajării expoziției memoriale.
Trei dintre încăperi: biroul, dormitorul, sufrageria au această destinație încă din timpul vieții poetului. Casa memorială ocupă doar parterul clădirii, conform testamentului Ecaterinei Codreanu.
Sunt expuse manuscrise și ediții prime ale poetului, medalii, scrisori, cărți traduse de Mihai Codreanu, fotografii, mobilier autentic (secolele XIX - XX) și obiecte de artă (pictură, sculptură).
Nicolae Teclu (stație de metrou)

Nicolae Teclu este o stație de metrou din București. În apropiere se află Autostrada Soarelui și Fabrica de vopsele Policolor. Ea a fost deschisă începând cu data de 20 noiembrie 2008, sub numele de Policolor, dar în iunie 2009, în urma unor dezbateri publice, la care au participat locuitori ai Capitalei și Agenția pentru Strategii Guvernamentale, noua denumire a stației este Nicolae Teclu.
Stația este cunoscută și ca fiind cea mai colorată stație de metrou din România deoarece are podeaua placată cu marmură albă, iar tavanul cu marmură neagră, pereții și stâlpii de susținere fiind placați cu panouri ignifuge vopsite în roșu, verde, alb, galben, albastru, portocaliu.
Lycosidae

Lycosidae este o familie de păianjeni, numită și păianjeni-lupi. Denumirea speciei provine de la cuvântul grecesc λύκος (lykos) - lup. Ei sunt vânători ageri și iuți, având o vedere dezvoltată. În prezent familia cuprinde 2 300 de specii, clasificate în aprox. 100 genuri.
În funcție de gen și specie, mărimea lor variază între 1 - 3 cm, uneori pot avea până la 4 cm. Opistosoma este alungită, de două ori mai lungă decât prosoma. Picioarele au o gheară mică. Ei au opt ochi dispuși în 3 rânduri. Rândul inferior este format din patru ochi mici, cel din mijloc din 2 ochi foarte mari. Al treilea este situat superior și lateral, este format din 2 ochi mici. Vederea lor este foarte importantă, fiind necesară în timpul vânătorii. La fel și simțul tactil este dezvoltat. Păianjenii-lupi simt foarte bine oscilațiile solului produse de viitoarea victimă. Culoarea este de obicei cafenie, brună, gri sau neagră. Masculul se distinge de femelă prin dimensiunea mai mică a corpului, culoarea mai închisă și prin lungimea mai mare a pedipalpilor.
Păianjenii-lupi produc mătase, însă ea nu este utilizată în construcția pânzei. Mătasea este utilizată la tapetarea pereților vizuinii. De obicei. ei sunt păianjeni solitari și nocturni. Aceștia sunt vânători activi, care călătoresc în căutarea prăzii. Se hrănesc cu diverse insecte sau alte artropode. Pentru ei un rol important are camuflajul, colorația le permite să fie greu observați. Ajungând prada, păianjenii vagabonzi execută o săritură și o apucă cu primele membre. Alții preferă să așteapte prada în vizuină și când aceasta se apropie ei brusc se năpustesc asupra victimei. Păinajenii-lupi sunt reglatori importanți în efectivul de insecte. Trăiesc în jur de 1 - 2 ani, iernează numai femelele și juvenilii.Păianjeni-lupi posedă venin toxic pentru insecte, însă inofensiv pentru oameni. Totuși, mușcăturile lor pot căuza dureri, inflamații și mâncărimi. Unele mușcături ale altor păianjeni au fost confundate cu cele ale păiajenilor-lupi.
Acuplarea are loc vara, iar la speciile tropicale întregul an. Femela emană substanțe pentru a atrage masculul. Când se apropie, masculul emite semne cu membrele anterioare și se apropie încet de femelă. În cazul unei mișcări negândite, femela poate să atace masculul. Transferul spermatozoizilor are loc cu ajutorul pedipalpilor. După fecundare, femela își caută un loc pentru a țese un cocon în care sunt depuse ouăle. Păianjenii-lupi sunt unicii păianjeni care transportă coconul atârnat de opistosomă, mai exact de organele filiere. Coconul este purtat astfel 2 - 3 săptămâni. Păianjenii-lupi se deosebesc și prin felul lor de a se îngriji de urmași, după eclozare juvenilii se cațără pe corpul mamei.
Păianjenii-lupi se găsesc pe toate continentele, cu execepția Antarcticii. Ei locuiesc în frunziș, pășuni, între stânci. Locurile preferate sunt pădurile și câmpurile umede. Cea mai răspândită specie pe teritoriul românesc este Lycosa singoriensis (tarantula românească).
Lista genurilor conform Catalogue of Life:
Ocru (culoare)

Ocru este o argilă colorată în galben, în roșu sau brun, datorită cantității și gradului de hidratare a oxidului de fier pe care-l conține. E constituit din circa 55-65% silice, 10-40% sescvioxizi de fier, 2-5% alumină, cum și apă, carbonat de calciu etc. Este folosit ca pigment la prepararea unor vopsele. Ocrul brut, extras din pământ, se spală cu apă, se separă de pietriș și de nisip, iar apoi e măcinat, malaxat și introdus în apă; pulberea fină rămâne la suprafața apei și se decantează, iar la fund rămân particulele mari.
Se disting 3 feluri de ocru.
Culoarea ocru este o culoare galbenă-brună (cafenie-gălbuie) deschisă asemănătoare cu culoarea ocrului. Culoarea bubalină sau ocru-deschisă (brun-gălbuie deschisă) este asemănătoare cu culoarea pielii bivolului, căprioarei. Culoarea căpruie (cafenie-gălbuie) a ochilor este asemănătoare cu culoarea ocru.
În limba engleză pentru culoarea bubalină este folosit termenul buff (Of the colour of buff leather; a light brownish yellow = de culoarea pielii de bivol, culoare galben-brună deschisă), iar pentru culoarea ocru termenul ochreous, ocherous (Of the colour of ochre; spec. of a light brownish yellow = de culoarea ocrului, culoare galben-brună deschisă).
Victoria Berbecar

Victoria Berbecar (n. 4 februarie 1944, Petru Rareș, Bistrița Năsăud – d. 13 ianuarie 2022) a fost o învățătoare și o preoteasă română, fiind o promotoare a tradiției covorului maramureșean.
Victoria Berbecar s-a născut în satul Ciceu Mihăiești din comuna Petru Rareș, județul Bistrița Năsăud. Pe 13 noiembrie 1972 s-a căsătorit cu teologul Isidor Berbecar împreună cu care a avut trei copii.
În 1972 și-a luat diploma de licență la Institutul Pedagogic Baia Mare, Facultatea de Filologie iar în 1981 diploma de licență la Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” Iași, Facultatea de Limba română și Limba franceză.
Începând ci 1971 a fost profesoară în mai multe școli pentru ca în perioada 1991 – 1998 să fie directoare a Școlii Generale de Arte și Meserii Botiza. După mutarea în Botiza în 1974 Berbecar a descoperit meșteșugul tradițional al țesutului covoarelor. Pe plan local ea a reînviat în comunitate tehnica țesutului în ciur pentru realizarea covoarelor și vopsitul cu culori naturale obținute din plante.
Berbecar a prezentat covoarele țesute tradițional în expoziții din întreaga lume. În 2011, la inițiativa artistului vizual Mircea Cantor, Berbecar a realizat împreună cu acesta o expoziție intitulată Covorul zburător. Expoziția care a fost prezentată cu susținerea ICR din New York la Washington D.C. și New York conținea o serie de covoare maramureșene și două lucrări concept ale lui Mircea Cantor, sub formă de covoare intitulate "Avioane (de război) și Îngeri" au fost țesute manual la Botiza.
Victoria Berbecar a participat de-a lungul celor 50 de ani de activitate la târguri meșteșugărești și tradiționale, în țară și străinătate și a fost recunoscută pentru valoarea lucrărilor expuse prin diplome și distincții. Dintre acestea câteva sunt:
Botiza, Maramureș

Botiza este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Maramureș, Transilvania, România.
Prima atestare documentară: 1373 (Batizhaza).
Situat la poalele munților Țibleșului, satul este celebru pentru covoarele de lână cu motive tradiționale, colorate (folosind pigmenți vegetali) și minunatul port popular. În ultimii ani, agroturismul a cunoscut o dezvoltare remarcabilă.
Etimologia numelui localității: din n. fam. rom. Botiz (< n. pers. Botez) + suf. top. -a.
MM Acest articol despre o localitate din județul Maramureș este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui.
Libertatea Cluj

Libertatea Cluj este o companie producătoare de mobilier din lemn masiv din România. Compania clujeană produce mobilier din lemn masiv, diverse modele de dormitoare, sufragerii, colțare, cuiere, articolele fiind fabricate din lemn de stejar, cireș, paltin sau fag. În anul 2008 exportul a reprezentat 60% din totalul cifrei de afaceri al companiei.
Compania Libertatea și-a început activitatea în anul 1870 ca producător de piane vieneze, iar în anul 1994 compania a fost privatizată. Acționarii firmei sunt omul de afaceri Dan Sorin Lucian cu 65,73% din acțiuni, SIF Banat-Crișana cu 9,28% din acțiuni, restul de 24,99% din acțiuni aflându-se în posesia diverselor persoane fizice.
Număr de angajați în 2008: 292
Cifra de afaceri: