davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Cartoon Saloon

Cartoon Saloon is an Irish animation film, short film and television studio based in Kilkenny which provides film TV and short film services. The studio is best known for its animated feature films The Secret of Kells, Song of the Sea, The Breadwinner and Wolfwalkers. Their works have received five Academy Award nominations, their first four feature length works all received nominations for Best Animated Feature and one for Best Animated Short Film (Late Afternoon). The company also developed the cartoon series Skunk Fu!, Puffin Rock, Dorg Van Dango and Vikingskool. As of 2020, the studio employs 300 animators.
Cartoon Saloon was established in Kilkenny during 1999 by Tomm Moore, Nora Twomey, and Paul Young. The three were all alumni of the Ballyfermot College of Further Education’s animation degree course. Cartoon Saloon began working on a trailer for its first feature film, The Secret of Kells, that same year. However, the film did not enter full production until 2005; the company animated corporate work such as advertisements as they searched for funding. Meanwhile the studio of 12 animators relied on commercial and corporate work including web-site design and CD ROM production with Paul Young focusing on illustration whilst Tomm Moore undertook the animation.
Both The Secret of Kells and the studio’s second feature Song of the Sea were inspired by The Thief and the Cobbler and Mulan while the founders were in university. Tomm Moore, the director of both films, said "Some friends in college and I were inspired by Richard Williams' unfinished masterpiece The Thief and the Cobbler and the Disney movie Mulan, which took indigenous traditional art as the starting point for a beautiful style of 2D animation. I felt that something similar could be done with Irish art." A 2001 meeting with Les Armateurs proved instrumental in the effort to secure funding for The Secret of Kells, and the company helped in the production of the final film.
The success and Oscar nomination of the film in 2009 led to major offers for Cartoon Saloon, but the studio chose to remain independent. This led to a difficult time financially for the company for a few years with the partners having to take out personal loans to keep the studio afloat.
As of 2021, Cartoon Saloon is in production of its TV series, Vikingskool and Nora Twomey's second feature for Netflix, My Father's Dragon.
The studio provides animation, illustration and design services for clients ranging from Disney to BBC to Cartoon Network.
Cartoon Saloon also provided the graphics for the successful Emperor of the Irish exhibition at Trinity College Dublin, in 2014.
Lighthouse Studios was founded in 2017 by this studio and Mercury Filmworks.
52°39′11″N 7°15′21″W﻿ / ﻿52.653034°N 7.25584°W﻿ / 52.653034; -7.25584
Mirva natur bae Sant-Brieg

Mirva natur broadel bae Sant-Brieg zo ur mirva natur broadel en Aodoù-an-Arvor e Breizh. Krouet e oa bet d'an 28 a viz Ebrel 1998 hag en em astenn a ra war 1 140 hektar e su bae Sant-Brieg.
Sant-Brieg

Sant-Brieg a zo ur gêr eus Breizh, lec'hiet e departamant Aodoù-an-Arvor, pennlec'h an departamant-se hag ar prefedelezh. Kêr-benn Bro Sant-Brieg eo, e Breizh-Uhel, nepell eus Bro-Oueloù ha Bro-Dreger, e foñs Bae Sant-Brieg. Tennañ a ra he anv eus ar manac'h Brieg, deuet eus Bro-Gembre er V kantved. 45 000 annezad a oa enni e 2016, 171 721 en tolead kêr e 2013.
Sant Brieg eo a roas e anv da Vro Sant-Brieg. Krouet e voe ar gêr er VI kantved gant ar manac'h anvet Brieg, deuet a Vro-Gembre. Ur manati a voe da gentañ, ha tamm-ha-tamm ur gêr a greskas tro-dro d'ar manati-se.
Tregont monumant istorel zo er gêr. En o zouesk :
Ur soudard iwerzhonat eus ar Royal Inniskilling Fusiliers e oa. Marvet eo e miz Gwengolo 1914, e-pad ar Brezel-bed kentañ.
Marvet int e-pad an Eil brezel-bed. Re ar Morlu a varvas pa'z eas an H.M.S. Charybdis d'ar strad d'an 23 a viz Here 1943.
Liammoù he deus kêr Sant-Brieg gant kêrioù e meur a vro :
Sant-Brieg Tolpad-kêrioù - Bae an Arvor

Sant-Brieg Tolpad-kêrioù – Bae an Arvor a oa un aozadur, pe resisoc'h, un tolpad-kêrioù, savet e Breizh etre kumunioù eus tolead kêr Sant-Brieg, e departamant Aodoù-an-Arvor. Krouet e voe e 1983. D'ar 1añ a viz Genver 2017 e oa deuet da vezañ Sant-Brieg Arvor Tolpad-kêrioù, goude kendeuziñ gant teir etrekumuniezh-all hag ur gumun eus Kumuniezh kumunioù Bro Monkontour.
Sant-Brieg Tolpad-kêrioù a yae 14 kumun d'ober anezhi:
Becdelièvre family

The de Becdelièvre family is a surviving French noble family originating from Brittany, ennobled in 1442 by letters patent from the Duke of Brittany. The family branched into three main lines, which were further subdivided into several offshoots across Brittany, Normandy, and Maine. Since the mid-19th century, only the second branch, descended from Pierre de Becdelièvre, lord of Bois-Basset in the parish of Maure, has persisted.
Under the Ancien Régime, the family was prominent among Breton magistrates, producing counselors and presidents at the Parlement of Brittany, as well as counselors and two mortar chairmans at the Parlement of Normandy. It also contributed an attorney general, a president, and five first presidents to the Chamber of Accounts of Brittany, alongside two first presidents at the Court of Aids in Normandy. Notable members include Counselors of State, Knights of Malta, and the bishop of Nîmes in 1738.
The family traces its origins to the small town of Lohéac in Brittany. Its documented lineage begins with Thomas Becdelièvre, a resident of Lohéac, whose son, Guillaume Becdelièvre of Saint-André-des-Eaux (diocese of Dol), served as secretary to Duke John IV. Guillaume was ennobled, along with his estates, on July 12, 1442, by ducal letters patent.
In 1775, the Becdelièvre de Cany branch sought admission to the Honneurs de la Cour (Honors of the Court). The royal genealogist tasked with reviewing their titles reported to Marshal du Muy: "This family descends from Guillaume Becdelièvre of Lohéac, Brittany, secretary to Duke John V in 1426, ennobled by letters patent on July 12, 1442. During the 1669 reformation of the Breton nobility, François Becdelièvre, Viscount of Bouëxic, a descendant, claimed descent from Thomas (living 1411) and Pierre (living 1350), asserting their nobility, though no supporting documents were provided."
The manuscripts of genealogist Bernard Chérin include a note reflecting local perceptions: "The common opinion among Nantais is that the Becdelièvre family stems from a Poitiers apothecary. However, Father Lobineau's 'Remarks on Some Breton Families' suggests a more plausible origin: a family from Lohéac that rose through minor judicial roles to occupy prominent positions in higher courts."
On May 14, 1669, the Chamber for the Reformation of the Breton Nobility issued a decree affirming the family's ancient noble status, tracing Guillaume Becdelièvre (ennobled 1442) as the grandson of Pierre Becdelièvre, an esquire and lord of Bouëxic, living in 1350. The Becdelièvre de Cany branch was admitted to the Honors of the Court in 1775. Since 1955, the family has been a member of the Association d'entraide de la noblesse française [fr] (ANF).
"Sable, two crosses flory fitchy in chief and a scallop shell in base, all argent."
Key alliances include: de Goulaine, Harouys, Cornulier, de Charette, Blanchard, de Sesmaisons, du Plessis-Mauron, de Derval, de Bourgneuf de Cucé, Le Nobletz, and others such as de Lorgeril, de Roquefeuil, and de Montmorency (1797).
Escalope

An escalope (UK: /ˈɛskəlɒp/ ESK-əl-op, US: /ɪˈskɑːləp, ˈɛskəloʊp/ isk-AH-ləp, ESK-əl-ohp, French: [ɛskalɔp]), also scallop in the US (not to be confused with the shellfish), is traditionally a piece of boneless meat that has been thinned out using a mallet or rolling pin or beaten with the handle of a knife, or merely butterflied. The mallet breaks down the fibres in the meat, making it more tender. The meat is then coated and fried. The thinner meat cooks faster with more moisture loss.
The typical sizes of an escalope used in the food industry range from 110 to 225 g (4–8 oz).
Paillard is an older French culinary term referring to a quick-cooking, thinly sliced or pounded piece of meat. In France, it has been largely replaced by the word escalope.
The term escalope originated in France. It first appeared in cookery terminology late in the 17th century as a dialectal expression in the northeast of rural France, originally meaning a shelled nut or mollusk: veau à l'escalope (veal cooked in the style of an escalope). In those days, an escalope was undoubtedly always veal.
The term "escalope" is also applied to meat-free products such as Quorn (mycoprotein) escalopes, which have a cheese and broccoli sauce encased in bread crumbs. In Australia the term escalope is also applied to potatoes that have been thinly sliced. Potatoes that are thinly sliced, battered, then fried are often called "scallops".
Lamballe

Lamballe (French pronunciation: [lɑ̃bal]; Breton: Lambal; Gallo: Lanball) is a town and a former commune in the Côtes-d'Armor department in Brittany in northwestern France. On 1 January 2019, it was merged into the new commune Lamballe-Armor.
It lies on the river Gouessant 13 miles (21 km) east-southeast of Saint-Brieuc by rail. Lamballe station is served by high speed trains to Brest, Rennes and Paris, and regional trains to Brest, Saint-Brieuc, Dol-de-Bretagne and Rennes.
Lamballe was the capital of the territory of the Counts of Penthièvre, who in 1569 were made dukes. La Noue, the famous Huguenot leader, was mortally wounded in 1591 in the siege of the castle, which was dismantled in 1626 by Richelieu. The last Duke of Penthièvre granted his son Louis the title Prince of Lamballe. The Prince de Lamballe married Marie Therese de Savoie-Carignan and she took the title Princesse de Lamballe. The Princess lived with her father-in-law after the early death of her husband. She was a close friend of Queen Marie Antoinette and one of the most famous victims of the French Revolution.
Charles Armand Tuffin, marquis de la Rouërie, hero of the American war of independence, died near Lamballe in 1793. Chilean dictator Augusto Pinochet's ancestor, Guillame Pinochet, was a Lamballe native of Breton descent. He migrated to then-Spanish Chile in the 18th century.
In 1973 Lamballe absorbed four former communes: Maroué, La Poterie, Saint-Aaron and Trégomar. On 1 January 2016 the former commune of Meslin was merged into Lamballe.
Inhabitants of Lamballe are called lamballais in French.
Crowning the eminence on which the town is built is a beautiful Gothic church (13th and 14th centuries), once the chapel of the castle of the counts of Penthièvre. Of the other buildings, the church of St Martin (11th, 16th and 16th centuries) is the chief.
Lamballe has an important stud farm, called Haras National de Lamballe, and in the past carried on trade in grain, tanning and leather-dressing; earthenware was manufactured in the environs.
The town of Lamballe is noted for its exceptional weekly market. Although held on Thursday mornings only, this market is known as one of France's finest, with people travelling from far and wide to visit it and enjoy its gastronomic delights. According to locals, something that must be tried here is a local speciality of galettes with sausages, apparently irresistibly delicious, and also the Breton buckwheat pancakes (Galettes, the sweet ones are the crepes that we are all familiar with), cider and seafood for which the area is famed.
Lamballe is twinned with Oliveira do Bairro, Portugal
Cancale

Cancale (French pronunciation: [kɑ̃kal]; Breton: Kankaven; Gallo: Cauncall) is a commune in the Ille-et-Vilaine department in Brittany in northwestern France. It is known as the birthplace of Saint Jeanne Jugan.
Inhabitants of Cancale are called Cancalais in French.
Cancale is located at the western end of the bay of Mont-Saint-Michel, on the coasts of Ille-et-Vilaine (Côte d'Émeraude), fifteen kilometers east of Saint-Malo. The bay of Cancale is delimited by the pointe des Roches Noires in the south and the pointe des Crolles in the north.
Cancale lies along the coast to the east of Saint-Malo. It is a picturesque fishing port popular with visitors, many of whom are drawn by its reputation as the "oyster capital" of Brittany. Though a small town, it is well served by a large number of restaurants, many specialising in seafood. When not eating one can sit and watch the bustle of this busy little town with many stalls selling crustaceans of all types.
The oyster market (marché aux huîtres) at the harbour at the end of Quai de l'Administrateur en Chef Thomas offers a wide variety of local oysters at producer prices. At low tide part of the vast oyster beds can visited.
There is a pleasant coastal path which permits a circular walk from the town to the Pointe du Grouin with views across the bay towards Mont Saint-Michel.
Eugène Feyen painted Cancale and the inhabitants with the oyster-picking Cancalaises for several decades around 1865–1908. Vincent van Gogh wrote that "Eugène Feyen is one of the few painters who pictures intimate modern life as it is really, and does not turn it into fashion plates".
John Singer Sargent featured Cancale in his works: Fishing for Oysters at Cancale and Low tide at Cancal Harbour
History has it that Louis XIV had his oysters brought to Versailles from Cancale. Centuries later, the farming of oysters is still a major activity in the port and there are oyster beds covering about 7.3 square kilometres easily seen from the pier at the harbour. These beds harvest about 25,000 tons of oysters each year.
Cancale is twinned with:
Historically, its position made it vulnerable to English attack during the Seven Years' War. In 1758 an English army under the Duke of Marlborough landed here for the purpose of attacking Saint-Malo, and pillaged the town. It was again bombarded by the English in 1779.
Gulf of Saint-Malo

The Gulf of Saint-Malo is a part of the south-western English Channel between Brittany, Normandy, and the Channel Islands.
Formed by subsidence and flooding of a continental zone of about 8 500 km2, it extends from the Bréhat archipelago in the west to Guernsey and Alderney in the north and to the west coast of Cotentin (Normandy) in the east.
In addition to Bréhat and its archipelago, the Channel Islands Jersey and Guernsey (and the latter's dependencies Alderney and Sark), the Chausey archipelago is situated in the centre.
From west to north-east:
Several rivers flow into the Gulf of Saint Malo: the Rance estuary is between Dinard et Saint-Malo; the Sélune and the Sée form a common estuary in the Bay of Mont-Saint-Michel; the Couesnon enters the sea in by Mont-Saint-Michel. The mouths of the Thar, the Sienne and the Gerfleur are on the Cotentin coast.
49°00′N 02°30′W﻿ / ﻿49.000°N 2.500°W﻿ / 49.000; -2.500
USS Chimo (ACM-1)

The second USS Chimo (ACM-1) was the lead ship of her class of minelayers in the United States Navy during World War II.
Chimo was built as USAMP Colonel Charles W. Bundy for the U.S. Army Mine Planter Service by Marietta Manufacturing Co., Point Pleasant, West Virginia; converted at Norfolk Navy Yard; acquired by the U.S. Navy on 7 April 1944; commissioned the same day and reported to the Atlantic Fleet.
Chimo sailed from Norfolk on 13 May 1944 for Plymouth and the Normandy beaches. She lay at anchor off Utah Beach from 7 to 19 June as flagship of Commander Minesweepers West, providing tender services to British and United States minesweeping forces as they kept lanes open for the movement of supplies vital to the invasion buildup. Between 20 June 1944 and 5 March 1945, Chimo operated from Plymouth along the coast of France at Cherbourg, bay of Saint-Brieuc, and Brest. She cleared Plymouth on 5 March for overhaul in the States and on 11 June, departed Norfolk arriving at San Diego on 3 July for voyage repairs and training.
In mid-September 1945, Chimo began duty off Eniwetok, Saipan, and Okinawa until 1 February 1946, when she put into Sasebo. Chimo cleared Sasebo on 10 March for Saipan, Eniwetok, Pearl Harbor, and San Francisco, arriving 16 April.
Chimo was decommissioned 21 May 1946, transferred to the War Shipping Administration and sold 28 September 1948. The ship was sold 1963 to become tuna seiner MV Day Island.
Chimo received two battle stars for World War II service.
Divizia Națională 1998-1999

Divizia Națională 1998-1999 a fost a șaptea ediție a Diviziei Naționale de la obținerea independenței. Liga s-a jucat în sistem playoff, cu un sezon de toamnă, jucat tur-retur, iar în sezonul de primăvară primele 5 clasate din toamnă au jucat pentru a stabili campioana, iar ultimele 5 clasate pentru evitarea retrogradării. La această ediție numărul de cluburi participante a fost de 10.
La finalul sezonului precedent au retrogradat direct 5 cluburi Locomotiva, CSA Victoria Cahul, FC Dinamo Bender, Stimold MIF Chișinău și Speranța Nisporeni, iar Sheriff Tiraspol a obținut promovarea directă.
În urma playoffului FC Agro-Goliador Chișinău a reușit să se menținerea în prima ligă învingând la general cu 9-1 pe Energhetic Dubăsari.
Barajul de promovare nu s-a mai disputat după ce Migdal Carahasani s-a retras, astfel Unisport Chișinău și-a păstrat locul în prima divizie.
FC Dinamo București în sezonul 1950

Sezonul 1950 este al doilea sezon pentru FC Dinamo București în campionatul național de fotbal, Divizia A. Din schimbarea sistemului divizionar în formatul primăvară-toamnă, între campionatele 1948-1949 și 1950, Dinamo a participat la Cupa de toamnă. Bucureștenii au fost repartizați în Seria a V-a, pe care au și câștigat-o, obținând 8 victorii, un egal și având o singură înfrângere, pe teren propriu cu CFR București.
Dinamo a încheiat campionatul pe locul 8, cu 21 de puncte și golaveraj negativ 40-45. Constantin Popescu s-a clasat pe locul al treilea în clasamentul golgheterilor, cu 14 goluri marcate.
Formația standard: Petre Ivan - Florian Ambru, Caius Novac - Gheorghe Băcuț, Constantin Marinescu, Angelo Niculescu (Ion Șiclovan) - Nicolae Voinescu (Iuliu Farkaș), Carol Bartha, Titus Ozon, Nicolae Dumitru, Constantin Popescu (Vasile Naciu).
Pentru startul sezonului 1950, Dinamo a făcut câteva transferuri, venind Gheorghe Băcuț (UTA), Constantin Marinescu (Jiul Petroșani), Nicolae Nicușor Dumitru, Nicolae Voinescu și Constantin "Titi" Popescu (toți Metalul București), plus antrenorul Iuliu Baratky. În schimb, Simionescu a fost transferat la Locomotiva București, iar Farkaș la Partizanul Petroșani.
FC Dinamo București în sezonul 1957-1958

Sezonul 1957-58 este al nouălea sezon pentru FC Dinamo București în Divizia A. Din cauza schimbării sistemului competiția la toamnă-primăvară, în prima jumătate a anului 1957 Dinamo participă la Cupa Primăverii. Bucureștenii încheie pe locul 3 din 6 în Seria a II-a și ratează calificarea în faza finală. În campionat, Dinamo încheie doar pe locul șase, cea mai slabă clasare din ultimele șapte sezoane.
Principalele transferuri efectuate de Dinamo înaintea sezonului au fost Cornel Popa și Vasile Alexandru de la Dinamo Bacău, Iosif Lazăr de la Dinamo Orașul Stalin și Gheorghe Cosma de la Progresul. Noul antrenor, Iuliu Baratky, îi promovează de la echipa de juniori pe Motroc și Babone. În schimb, renunță la Gheorghe și Ladislau Băcuț, precum și la Florea Birtașu.
FC Dinamo București în sezonul 1956

Sezonul 1956 este al optulea sezon pentru FC Dinamo București în Divizia A și primul din poziția de campioană a ediției anterioare. Din această postură, Dinamo participă din toamnă în Cupa Campionilor Europeni, devenind prima echipă din România înscrisă în această competiție. Dinamo încheie campionatul pe locul secund, cu 29 de puncte, la patru lungimi în urma campioanei CCA. Alexandru Ene ocupă locul doi în clasamentul golgheterilor, cu 17 goluri.
Pe 26 august 1956, Dinamo joacă primul meci în cupele europene din istorie. În turul preliminar al Cupei Campionilor, Dinamo întâlnește pe Galatasaray Istanbul. Primul meci se dispută la București, pe stadionul 23 august în fața a 85.000 de spectatori, și Dinamo se impune cu 3-1, goluri marcate de Gheorghe Voica și Alexandru Ene. În returul de la Istanbul, Ion Suru deschide scorul, și deși turcii se impun cu 2-1, Dinamo promovează pe tabloul principal. În runda întâi, Dinamo înfruntă pe ȚDNA Sofia (actuala ȚSKA Sofia). Calificarea bulgarilor este decisă încă din prima manșă, jucată la Sofia, când ȚDNA învinge cu 8-1. Golul de onoare al dinamoviștilor este marcat de Ion Suru. Returul are loc pe stadionul Republicii. Bucureștenii se impun cu 3-2, dar părăsesc competiția.
Tur preliminar - manșa secundă
Dinamo se califică mai departe cu scorul general de 4-3.
Turul întâi - prima manșă
Turul întâi - manșa secundă
ȚNDA Sofia se califică mai departe cu scorul general de 10-4.
Înaintea sezonului este adus Iuliu Uțu de la Știința Timișoara, la schimb cu Petre Curcan. Iar Carol Bartha este transferat la Progresul Oradea. Sunt promovați și doi jucători: Vasile Anghel și Ion Nunweiller.
Lebădă de iarnă

Lebăda de iarnă (Cygnus cygnus) este o pasăre migratoare din ordinul anzeriformelor (Anseriformes), familia anatidelor (Anatidae) cu o talie foarte mare, de culoare albă, răspândită în regiunile nordice ale Eurasiei (Rusia, Scandinavia, Islanda) care migrează spre regiunile temperate din sudul Europei și Asiei unde iernează. Ciocul este galben, cu jumătatea anterioară neagră; picioarele sunt negre. Are glasul puternic, ca un sunet de trompetă, obișnuind să strige în grup. Se hrănește mai ales cu vegetale: iarbă, plante acvatice, semințe de ierburi, dar și viermi, insecte, moluște; câteodată și pești. În România vine din nord în sezonul rece, iar primăvara se înapoiază spre locurile de reproducere din nordul Eurasiei; la noi este răspândită în lagune și pe lacurile litorale (complexul lagunar Razim etc.) și în Delta Dunării.
Eurosport

Eurosport este un canal sportiv de satelit și cablu din Europa deținut de Warner Bros. Discovery. Are mai multe ediții și coloane sonore, în diferite limbi cum ar fi engleză, franceză, germană, italiană, spaniolă, portugheză sau română.
Versiunea în limba română a fost lansată pe 29 noiembrie 1997.
Eurosport difuzează tenis, ciclism, jocuri olimpice, un sezon de iarnă complet și toate competițiile de snooker din World Snooker Tour.
Eurosport a fost lansat în 1989 ca un joint venture între Uniunea Europeană de Radio și Televiziune și Sky Television plc. Când Sky a fuzionat cu BSB s-au decis să se concentreze asupra canalului BSB The Sports Channel care a fost redenumit Sky Sports. Eurosport a fost închis în mai 1991 după ce concurenții de la Screensport au depus o plângere împotriva lor la European Economic Comission. Totuși, canalul a fost salvat când Grupul TF1 a înlocuit BskyB. În aceeași lună, canalul Eurosport a reînceput transmisia. Pe 1 martie 1993, canalul prin cablu și satelit Screensport a fuzionat cu Eurosport, al cărui proprietar a devenit grupul francez TF1, Canal+ și Havas Images. Din ianuarie 2001 este complet deținut de TF1. Începând cu 22 iulie 2015, canalele Eurosport sunt deținute complet de trustul Discovery Communications (acum Warner Bros. Discovery.
În iunie 2015 Eurosport a anunțat că a obținut drepturile pentru toată Europa (cu excepția Rusiei) pentru Jocurile Olimpice de iarnă și de vară, în perioada 2018 - 2024. În 2023, a anunțat prelungirea drepturilor pentru Jocurile Olimpice până la ediția din 2032 inclusiv.
Eurosport a transmis meciurile din Premier League în România și Ungaria pentru sezoanele 2007-08, 2008-09 și 2009-10 pe Eurosport 2. Ulterior, în 2013, Eurosport a redevenit deținătorul de drepturi Premier League pentru România. Cu această ocazie, a fost lansat canalul Eurosport Premier League care însă nu a fost inițial disponibil în toate rețelele. A avut aceeași grilă de programe cu Eurosport 1 International, doar că a transmis meciuri din Premier League când acestea erau live. Din august 2016, Eurosport România a lansat și o emisiune produsă la București și dedicată campionatului englez, Premier League Show. Eurosport România a deținut drepturile Premier League până în 2022.
În 2019, Eurosport 1 a difuzat Copa América, în exclusivitate pentru România.
Eurosport ofera mai multe competiții sportive, printre care fotbal, tenis, ciclism, scrimă, sporturi cu motor, snooker, squash.
FC Dinamo București în sezonul 1974-1975

Sezonul 1974-75 este al 26-lea sezon pentru FC Dinamo București în Divizia A. Dinamo a dominat categoric campionatul intern, începând cu o serie de șase victorii consecutive și instalându-se rapid pe prima poziție pe care nu a mai cedat-o până la final. În schimb, a părăsit din nou Cupa României încă din faza șaisprezecimilor. În Europa, Dinamo a trecut de primul tur al Cupei UEFA, dar a fost eliminată în runda secundă, de echipa germană FC Köln. Cu 33 de goluri marcate în campionat, Dudu Georgescu a devenit golgheterul Diviziei A și a câștigat Gheata de Aur, fiind primul fotbalist român laureat cu un premiu european.
Turul întâi
Dinamo s-a calificat mai departe cu scorul general de 4-0.
Turul al doilea
FC Köln s-a calificat mai departe cu scorul general de 4-3.
Portari: Iosif Cavai (2 jocuri / 0 goluri), Mircea Constantinescu (32/0), Constantin Traian Ștefan (1/0).
Fundași: Florin Cheran (31/0), Augustin Deleanu (33/0), Vasile Dobrău (32/0), Teodor Lucuță (3/0), Gabriel Sandu (25/2), Alexandru Sătmăreanu (29/3).
Mijlocași: Cornel Dinu (30/3), Ion Marin (6/0), George Marincel (1/0), Radu Nunweiller (29/2), Viorel Sălceanu (5/1), Marian Vlad (1/0).
Atacanți: Ionel Augustin (5/0), Alexandru Custov (31/2), Florea Dumitrache (10/4), Dudu Georgescu (31/33), Mircea Lucescu (31/4), Alexandru Moldovan (11/0), Cristian Vrînceanu (8/0), Toma Zamfir (31/8).
La începutul sezonului este transferat Constantin Ștefan de la U.Cluj. George Marincel este transferat în pauza de iarnă de la Viitorul Scornicești. Sunt cedați Florian Dumitrescu la Steaua și Viorel Sălceanu la FC Galați.
Sunt promovați de la echipa de tineret Marin Ion și Ionel Augustin.
Biserica de lemn din Șerbeni

Biserica de lemn Șerbeni, din comuna Beica de Jos, județul Mureș, ce avea hramul Sfântul Dumitru a fost demolată după construcția noii biserici de zid construită în anul 1925. Momentul edificării ei nu se cunoaște, memoria ei fiind păstrată de câteva obiecte ce au rămas în urma demolării acesteia. Unul din acestea este și troița aflată cândva lângă vechea biserică de lemn. În anul 1950, această troiță a fost mutată în curtea bisericii de zid. Pictată în 1821, troița nu figurează pe noua listă a monumentelor istorice.
În legătură cu vechea biserică de lemn a satului Șerbeni nu ni se păstrează prea multe informații. Șematismul bisericii greco-catolice de la anul 1900 precizează pentru acest sat o biserică de lemn fără a se face mențiuni cu privire la vechimea ei. Totuși, se precizează faptul că în conscripția lui Inocențiu Micu-Klein din anul 1733, localitatea nu figura ca având biserică sau casă parohială. Conscripția generalului Bucow din anii 1760-1762 precizează că localitatea Șerbeni avea o biserică, momentul edificării bisericii putând fi cândva între anul 1733 și anul 1760.
Din vechea biserică pe lângă troița pictată se mai păstrează o bună parte din piesele iconostasului precum și o strană de cântări, din anul 1828, pe care este zugrăvit un diac ce copiază cărți după evanghelistul Luca. Se presupune că acest diac, pictat pe strană, ar putea fi chiar portretul autorului picturii, popa Gheorghe din Șerbeni ce era atât zugrav cât și copist. Acest preot zugrav a pictat și bisericile de lemn din Urisiu de Jos și Urisiu de Sus, care încă se mai păstrează.
Din lemnele vechii biserici de lemn a fost construită casa parohială. Ulterior, această casă parohială a fost demolată pentru a putea fi făcută, din zid, actuala casă parohială, și astfel, lemnele vechii biserici de lemn au fost distruse.
Troța vechii bisericii, care a fost adusă din vechiul amplasament în curtea bisericii actuale în anul 1950 este compusă dintr-o cruce de lemn și din acoperișul cu bolta pictată. Crucea este realizată dintr-un singur lemn și avea fețele pictate. Din păcate, datorită intemperiilor, lemnul a fost spălat. Acoperișul crucii, sprijinit pe patru stâlpi are o formă piramidală și este din șindrilă. Interiorul, sub forma unei bolți cu patru fețe este pictat cu scene din biblie sau din activitățile curente întâlnite în viața satului. Una dintre cele mai bine păstrate imagini este cea a olarului care face vase, dar se disting și alte scene din Noul Testament cum ar fi Spălarea picioarelor apostolilor sau Cina cea de taină. Pictura este datată prin anul înscris în marginea de jos a uneia dintre segmentele bolții - 1821. Această troiță a fost pictată de către popa Gheorghe din Șerbeni.
Biserica de lemn din Băișoara

Vechea biserică de lemn din Băișoara, reprezintă un caz aparte în lunga listă a disputelor între ortodocși și greco-catolici privind proprietatea lăcașelor de cult. Mediatizarea cazului, încetul cu încetul a deviat atenția publicului de la soarta bisericii de lemn, concentrându-se asupra problemei patrimoniale în ansamblul ei. Azi, lemnele care altădată formau biserica de lemn se află stivuite departe de Băișoara, în satul Pădurenii din comuna Tritenii de Jos, județul Cluj. Biserica era construită în anul 1852 și avea hramul „Sfinții Arhangheli Mihail și Gavriil”.
Vechea biserică greco-catolică a satului a fost distrusă de salvele de tun trase în Revoluția de la 1848, satul rămânând fără edificiu de cult până în 1852 când a fost edificată biserica de lemn ce face subiectul acestui articol. A fost renovată în anul 1894. Acoperită cu șindrilă inițial, biserica a fost reacoperită cu tablă în 1911.
Fundația era de piatră, iar pereții din bârne ajungeau până aproape de pământ. Umezeala a fost unul din factorii care au dus la deteriorarea bisericii. După anul 1989, Biserica Greco-Catolică a solicitat retrocedarea lăcașului. În vara anului 2001 biserica de lemn a fost strămutată în satul Pădurenii cu destinația de schit ortodox și cu scopul de a-i servi și pe credincioșii din Pădurenii.
Choral Temple (Bucharest)

The Choral Temple (Romanian: Templul Coral) is an Orthodox Jewish congregation and synagogue, located at 9-11 Sf. Vineri Street, in Bucharest, Romania. Designed in the Moorish Revival style, the synagogue was completed in 1866.
Designed by Enderle and Freiwald and built between 1864 and 1866, it is a very close copy of Vienna's Leopoldstadt-Tempelgasse Great Synagogue, which had been built in 1855–1858. The synagogue was devastated by the far-right Legionaries in January 1941, but was then restored after World War II, in 1945. The main hall was recently refurbished, and re-opened in 2015. The synagogue is still hosts daily religious services in the small hall, being one of the few active synagogues in the city and in Romania.
Media related to Choral Synagogue in Bucharest at Wikimedia Commons
Triasic

Triasicul este o perioadă geologică care a durat aproximativ 50 de milioane de ani, între acum 250 de milioane de ani și 200 de miloane de ani în urmă (252,17 ± 0,06 - 201,3 ± 0,2 milioane de ani în urmă). Este prima perioadă a Erei Mezozoice și se află între perioadele Permian și Jurasic. Atât începutul cât și sfârșitul perioadei sunt marcate de evenimente majore de extincție în masă. Triasicul a fost denumit în 1834 de geologul german Friedrich von Alberti, după cele trei straturi distincte de roci care se găsesc în întreaga Germanie și nord-vestul Europei — gresie roșie, calcar marin și marne.
Triasicul a început cu revenirea în urma Extincției Permian-Triasic, cea mai mare extincție din istoria Terrei, care a lăsat biosfera Pământului sărăcită; a fost nevoie până la mijlocul perioadei ca viața să-și recupereze fosta diversitate.
Începe dezmembrarea supercontinentului Pangeea prin formarea unui prim rift în zona Mării Caraibilor, marcând și începutul individualizării Atlanticului Central. Se formează bazinul Tethysului occidental (Mesogea) care separă Gondwana de Laurasia. În Triasicul târziu începe și deschiderea Oceanului Indian prin desprinderea blocului indiano-australo-antarctic de supracontinentul Gondwana.
Triasicul a fost una dintre cele mai calde faze ale istoriei Pământului. Clima a fost, în general, caldă și uscată, astfel încât depozitele tipice sunt gresiile roșii și evaporitele. Nu există dovezi de glaciațiuni; de fapt, regiunile polare erau umede și temperate, un climat favorabil pentru păduri și vertebrate, inclusiv pentru reptile. Dimensiunea supercontinentului Pangeea a limitat efectul de moderare al oceanului global; clima continentală a avut un puternic caracter sezonier, cu veri foarte calde și ierni reci. Puternicul contrast dintre supercontinentul Pangeea și oceanul global a declanșat musoni ecuatoriali intenși.
Plantele vasculare care au supraviețuit au inclus lycophytes, dominantele cycadophytes, ginkgoales (reprezentată în timpurile moderne de Ginkgo biloba), ferigi, tuiuri și glossopteride. Spermatofitele sau plantele cu semințe au ajuns să domine flora terestră: în emisfera nordică s-au dezvoltat coniferele, ferigile și bennettitalele. Glossopteris (o ferigă cu semințe) a dominat emisfera sudică în timpul Triasicului timpuriu.
Din prima parte a Triasicului lipsesc zăcămintele de cărbune, ceea ce arată a durat vreme îndelungată până ce plantele, în special copacii, au recucerit uscatul.
Primii dinozauri apar în Triasicul târziu, aproape concomitent cu primele mamifere, la acestea adăugându-se și: reptile zburătoare (pterozaurii), crocodili, țestoase, broaște.
Triasicul se divide în: Triasicul timpuriu, Triasicul mijlociu și Triasicul târziu.
Cornelius Burdette

Cornelius Burdette (n. 6 noiembrie 1878, Sandstone, Comitatul Summers, Virginia de Vest, SUA – d. 30 aprilie 1955, Charleston, Virginia de Vest, SUA) a fost un trăgător de tir ce a reprezentat Statele Unite ale Americii, medaliat olimpic. A participat la o ediție a Jocurilor Olimpice (1912) în care a câștigat o medalie de aur.
Lista de mai jos prezintă principalele competiții la care a participat Cornelius Burdette de-a lungul carierei.
Etna

Etna este un vulcan activ din Sicilia, Italia.
Situat pe insula Sicilia din Italia, în apropiere de orașele Messina și Catania, vulcanul Etna are înălțimea de 3357 m, fiind cel mai înalt și cel mai activ vulcan din Europa. Se estimează că vulcanul erupe la fiecare 3 luni, și că la fiecare aproximativ 150 de ani sunt distruse și localități.
Înălțimea sa este controversată, datorită distrugerii parțiale a conului vulcanic la erupții, care au format până la 400 de cratere secundare. Aria de acțiune distrugătoare a vulcanului se întinde pe o suprafață de 1.250 km².
Cu toate acestea, poalele vulcanului sunt dens populate; acest fapt se explică prin fertilitatea deosebită a solului. Cenușa vulcanică adusă de erupții a creat un sol adecvat pentru cultivarea viței de vie, a pomilor fructiferi și a măslinilor.
Având o activitate de peste 6000 de ani, vulcanul Etna este vulcanul activ cu cea mai lungă perioadă de activitate.
Turismul este foarte dezvoltat; în anul 1981, regiunea a fost declarată parc național. Aici se găsesc și zone de schi alpin de importanță europeană. Există și un teleferic cu care se poate urca până la altitudinea de 2.600 m, distrus în 2002 de o erupție, dar repus în funcțiune în anul 2004.
Dacă un turist dorește să urce pe vulcan, se poate ajunge cu automobilul până la locul de parcare „Etna nord”, de unde se continuă drumul cu un jeep aprobat de administrația locală, până la craterul Sapiența. O alternativă este pe jos, de la locul de parcare începând un traseu de 4–5 ore (pentru cei care cunosc zona).
Santa Clara, California

Santa Clara este un oraș cu 104.001 locuitori (în 2004), situat în comitatul omonim din statul California, SUA. Orașul se întinde pe suprafața de 47,6 km². Santa Clara a fost întemeiat în anul 1777, fiind integrat ca oraș în 1852. Este amplasat în regiunea Silicon Valley din golful San Francisco. În Santa Clara își au sediul diferite companii high-tech, precum Intel, Sun Microsystems, AMD și Nvidia.
Aeroportul Barra del Colorado

Aeroportul Barra del Colorado (IATA: BCL, ICAO: MRBC) este un aeroport din Limón Province, Costa Rica ce deservește zona Refugio nacional de fauna silvestre Barra del Colorado[[Refugio nacional de fauna silvestre Barra del Colorado (protected area in Costa Rica)|​]].
Situat la o altitudine de 6 m, aeroportul dispune de o singură pistă.
Insulele Phoenix

Insulele Phoenix (engleză: Phoenix Islands; gilberteză: te aono ni Pinikiti) sunt un arhipelag de insule în Oceanul Pacific. Arhipelagul este format din opt atoli și două recife submerse. Atolii și recifele aparțin statului Kiribati. Insulele americane Baker și Howland, care se află la nord, fac de asemenea parte de insule Phoenix. Insula Canton este cu 41 de locuitori singura insulă poulată.
Lagunele marcate cu un astrisc sunt incluse în suprafața de uscat, pentru că nu au legătură cu oceanul.
Rezervația protejată insulelor Phoenix (engleză: Phoenix Islands Protected Area) a fost înscrisă pe Lista Patrimonului Mondial pe 1 august 2010 ca Patrimoniu Mondial Natural. Rezervația se extinde pe o suprafață de 408,25 km², fiind cea mai mare rezervație naturală marină pe Lista Patrimonului Mondial.
Materiale media legate de Insulele Phoenix la Wikimedia Commons
Surtsey

Surtsey (în islandeză Insula lui Surtr) este o insulă vulcanică situată la sud-sud-vest de coasta sudică a Islandei. Având coordonatele 63°18′11″N 20°36′17″W﻿ / ﻿63.303°N 20.6047°V﻿ ({{PAGENAME}}) este de asemenea punctul cel mai sudic al Islandei. Insula a fost formată ca rezultat al unei erupții vulcanice care a început la 130 metri sub nivelul mării și a atins suprafața oceanului la 14 noiembrie 1963. Erupția a durat până la 5 iunie 1967, când insula a atins suprafața sa maximă de 2,7 km. De atunci, eroziunea provocată de vânturi și valuri a cauzat diminuarea continuă a suprafeței sale, care era, conform unei determinări din anul 2002, de circa 1,4 km.
Ursus arctos syriacus

Ursus arctos syriacus este o subspecie relativ mică a ursului brun, nativă în Orientul Mijlociu.
Un studiu genetic a demonstrat că toți urșii din munții Caucaz sunt monofiletici (provin de la același strămoș) cel puțin din punct de vedere matriliniar și aparțin subspeciei Ursus arctos arctos.
În trecut, Ursus arctos syriacus a viețuit într-un teritoriu din Orientul Mijlociu cuprins între Turcia și Turkmenistan. Astăzi, nu se mai întâlnește în Iordania și Israel și viețuiește doar în Turcia, Iran și Irak. În Siria au fost înregistrate în anul 2004 urme de Ursus arctos syriacus în munții Antiliban pentru prima dată în cinci decenii. În februarie 2011, au fost înregistrate din nou urme de urși în această zonă.
În Turcia, habitate importante ale acestei subspecii de urs sunt pădurile de conifere și cele de foioase în regiunea Mării Negre și în regiunea de nord-est a Turciei, în hinterlandurile Mării Negre sunt pădurile de stejari și cele de pini, iar în partea de est a Anatoliei pădurile uscate. După altitudine, aceste habitate variază între circa 500 până la 2.700 metri. În Iran, este prezent în Munții Zagros și în aria protejată Alborzii de Mijloc, situată la sud de Marea Caspică. În aceste zone, subspecia Ursus arctos syriacus preferă altitudinile mai mari, cu acces la resurse de apă.
În Turcia, subspecia Ursus arctos syriacus este amenințată la scară mare de fragmentarea pădurii, degradarea habitatului și de persecutarea sa în zonele unde strică stupii de albine și șeptelurile. Locuitorii din regiunea Mării Negre vânează în mod ilegal acești urși pentru grăsimea acestora, despre care se crede că are proprietăți medicinale. Ocazional, urșii sunt uciși în timpul vânătorii de mistreți în care se folosesc câini și cad pradă momelilor și capcanelor otrăvite instalate ilegal pentru a prinde cerbi roșii, căprioare, lupi sau râși eurasiatici.
Subspecia Ursus arctos syriacus este menționată în Biblie. Protecția unei ursoaice asupra puilor ei este citată de trei ori (2 Sam. 17:8; Prov. 17:12; Hos. 13:8) în Biblia Ebraică.
Karelides

The Karelides are an ancient mountain chain located between Eastern Finland and Lapland. It forms the current hill zone of Eastern Finland and Lapland's arctic hills, splitting central Finland. The Karelides formed about two billion years ago, when thick sandstone formations were tilted and folded during an orogeny involving a collision of continental plates. Subsequent erosion has left a ridge of resistant quartzite, which has stood there for millions of years. The Karelides were once around 4km high but have been all but eroded to the point where only a peneplain remains.
The mountains in the north-west corner of Finnish Lapland belong to the more recent Scandinavian Mountains and are higher than other Finnish mountains. The third mountain group is the Svecofennides, which run from Southern Finland to Sweden.
Pillar (landform)

A pillar is a landform, either of rock or earth, defined by the USGS as: "Vertical, standing, often spire-shaped, natural rock formation (chimney, monument, pinnacle, pohaku, rock tower)." Some examples of rock pillars are Chambers Pillar, Katskhi pillar, Pompeys Pillar, and Pillar Rock.
The Oxford Dictionary of Geography defines earth pillar as: "An upstanding, free column of soil that has been sheltered from erosion by a natural cap of stone on the top. They are common where boulder-rich moraines have been subject to gully erosion, as in parts of the southern Tyrol." A Hoodoo is another type of earth pillar. Examples of earth pillars are Awa Sand Pillars and Đavolja Varoš.
Outline of object recognition

Object recognition – technology in the field of computer vision for finding and identifying objects in an image or video sequence. Humans recognize a multitude of objects in images with little effort, despite the fact that the image of the objects may vary somewhat in different view points, in many different sizes and scales or even when they are translated or rotated. Objects can even be recognized when they are partially obstructed from view. This task is still a challenge for computer vision systems. Many approaches to the task have been implemented over multiple decades.
Genetic algorithms can operate without prior knowledge of a given dataset and can develop recognition procedures without human intervention. A recent project achieved 100 percent accuracy on the benchmark motorbike, face, airplane and car image datasets from Caltech and 99.4 percent accuracy on fish species image datasets.
Object recognition methods has the following applications:
Vanderbilt exoskeleton

Vanderbilt exoskeleton yagurishijwe yitwa nka Indego, exoskeleton ikoreshwa nka Centre for Intelligent Mechatronics muri kaminuza ya Vanderbilt muri leta ya Tennessee yo muri Amerika. Igamije gufasha abamugaye, abahohotewe n'abandi bantu bose bamugaye cyangwa abantu bagenda bonyine. Uruganda rukorasha tekinoroji ndetse no kugenzura Parker Hannifin ruyitera inkunga, kandi rukaba ruteganya gusohora verisiyo ya mbere y'ubucuruzi ya exoskeleton muri 2015.
Mu mwaka wa 2012, byavuzwe ko Abanyamerika barenga 270.000 bafite ibikomere by'uruti rw'umugongo igihe kirekire, muri bo abagera kuri 21 ku ijana bafitee ubumuga bwuzuye. Ubuzima bwose no gutakaza umusaruro kuri buri parapelegike kuva kuri miliyoni 1.4 y'amadorale ya amerika, kugeza kuri miliyoni 2.2. Ariko, guhera mu mpera yo muri 2000, robot na tekinoroji ya batiri byateye imbere kuburyo buhagije kugirango ibikoresho bibasha kugenda neza.
Vanderbilt exoskeleton ipima ibiro 27 by'amapawundi hafi ibiro 12 kg, kandi bishobora gushyigikirwa n'abakoresha ibipimo bigera ku ma pawundi 200 hafi ibiro 91kg. Ihambiriye ku maguru y’uyikoresha, kandi yo ikoresha mudasobwa kugira ngo umenye imigendekere y’uyikoresha, hanyuma igashyigikirwa kandi ikongerwaho na moteri ikoreshwa na batiri haba mu kibuno no mu ivi rya exoskeleton. Ikoresha kandi ikongera imbaraga z'amashanyarazi zikora kugirango imitsi yabarwayi b'amugaye, itezimbere imbaraga ndetse no kuzenguruka, kandi ishobora gusenywa vuba kugirango ikurweho. Irashobora gukoreshwa mu buryo bumwe hamwe n’abamugaye, kandi ishobora kwambarwa ntabundi bufasha ijyeneye, bigatuma uwamugaye agenda y'igenga. Ntibiba byoroshye kugirango umuntu yicare ku ntebe isanzwe adakeneye gukuramo exoskeleton.
Kaminuza ya Vanderbilt yatangiye gupimisha exoskeleton hamwe n’abamugaye ndetse n’inzobere mu buvuzi mu kigo ngororamuco kiri i Atlanta, muri Jeworujiya, muri 2010. Mu Kwakira 2012, Parker Hannifin yasinyanye amasezerano yihariye na kaminuza ya Vanderbilt ayiha uburenganzira bwo gukora verisiyo y’ubucuruzi ya exoskeleton, ishobora gukorwa ku izina rya Indego. Mu gihe exoskeletons y'ubucuruzi ishobora kugura amadolari 140.000, Parker Hannifin yizeye gukoresha ubushobozi bwayo bwo gukora ndetse n'icyitegererezo cyoroheje cya Vanderbilt kugirango barebe ko Indego ihendutse. Muri Werurwe 2014, Parker Hannifin yagiranye amasezerano yo kugeragezwa kwa exoskeleton hamwe n’ibigo byinshi byita ku buzima. Mu Kuboza 2014, Parker Hannifin yashoye imari muri Freedom Innovations, isosiyete ikora ibijyanye n’ikoranabuhanga ya porositate ikorera muri amerika yari ifitanye ubufatanye, kugira ngo Indego itere imbere. Nyuma yo kwemezwa n’amabwiriza, Parker Hannifin arateganya kurekura Indego mu Burayi muri 2015 no muri Amerika muri 2016.
Yellow Cow

Yellow Cow (German: Gelbe Kuh) is a painting by the German artist Franz Marc, dating to 1911. It is one of the artist's most well known works, and is one of several of his depictions of animals in Expressionist style. This work is oil on canvas and measures 140.5 x 189.2 centimeters. The central motif of the painting is a jumping cow, surrounded by a colorful, structured landscape. The painting is characterized by the contrast between the dynamic central motif and the calm background.
The painting is in the collection of the Solomon R. Guggenheim Foundation and has been shown at the Solomon R. Guggenheim Museum in New York.
Yellow Cow dates to Marc's formative phase, during which he developed the Farbsymbolik (colour symbolism) that permeates the painting. For Marc, blue was equated with spirituality and maleness, yellow with femininity and sensuality, and red with the earth. The colours in the painting should therefore not be taken as naturalistic, but rather, as symbolically representing the sense of the objects in the work.
Marc's use of colour (in this work and others) was greatly influenced by the Russian painter Wassily Kandinsky.
According to art historian Mark Rosenthal, Yellow Cow can be seen as a veiled depiction of Marc's wife, Maria Franck, whom he married the same year the painting was created.
Salem Sue

Salem Sue (or The World's Largest Holstein Cow) is a giant fiberglass Holstein cow sculpture located in New Salem, North Dakota, United States. Salem Sue was built in 1974 for $40,000, by donations from local farmers and residents, and was sponsored by the New Salem Lions Club in honor of the local dairy farming industry. The artist was Dave Oswald, who is also known for designing the world's largest catfish, which sits in Wahpeton, North Dakota. The cow, which is hollow, was constructed by Sculpture Mfg. Co in La Crosse, Wisconsin and then transported in 3 parts before being put together. The statue stands 38 feet (12 m) high and 50 feet (15 m) long and weighs about 12,000 pounds (5,400 kg). It sits on School Hill near Interstate 94 off exit 127 S and can be viewed for several miles.
Salem Sue was the second giant roadside animal sculpture built in North Dakota, after the world's largest buffalo was erected in Jamestown, North Dakota in 1959.
A road leads up to the base of the statue, where one may view the surrounding terrain for a distance of several miles. Although it is free to visit, an at-will donation bin, shaped like a milk can, sits at the bottom of the hill to help maintain the property and re-paint the cow as needed.
A brochure available at the nearby gas station contains the "Ballad of the Holstein" to the tune of "Joy to the World":
The genus of fossil plant †Susiea Taylor, DeVore & Pigg was named after Salem Sue.
46°51′10″N 101°25′34″W﻿ / ﻿46.85278°N 101.42611°W﻿ / 46.85278; -101.42611