Българска криза

Българската криза е изостряне на международните отношения в средата на 80-те години на XIX век, предизвикано от присъединяването на Източна Румелия към Княжество България и от борбата между Великите сили за влияние над обединената страна и района на Проливите, свързващи Средиземно и Черно море.
Непосредствено след Съединението от 6 септември 1885, османски войски се струпват по южната българска граница, а малко по-късно сръбската армия нахлува от запад. Българо-сръбският и българо-турският конфликт са уредени в началото на 1886 с Букурещкия договор и Топханенския акт, но през август същата година кризата избухва наново. Тогава в страната е извършен русофилски преврат, последван от абдикация на княз Александър Батенберг и агресивни опити на Русия да определи неговия наследник, които водят до разрив в българо-руските отношения и няколко месеца вътрешни размирици. Руската политика среща решително противодействие от Англия и Австро-Унгария. Австроунгарската подкрепа за Регентството и за избрания през юни 1887 княз Фердинанд, наред с неефективната поддръжка на Германия за руските интереси, допринасят за разпадане на Съюза на тримата императори и сближение между Русия и Франция, което се материализира в антигермански съюз през 1894 година. Измествайки Русия, Австро-Унгария установява преобладаващо влияние над България до средата на 90-те години. От своя страна, Петербург пренасочва трайно усилията си към Сърбия като подкрепя аспирациите ѝ към Македония дълго след възстановяването на българо-руските отношения през 1896.
В историческите анализи се сочат различни времеви рамки на „Българската криза“. В някои от тях, разглеждащи отзвука на Съединението в балкански мащаб, тя е ограничена в промеждутъка от 1885 до 1886 година. В други, акцентиращи върху вътрешнополитическото развитие на България, началото и краят на кризата са поставени в 1886 и 1887 година. В по-общи трактовки двата периода се разглеждат като фази на една обща криза.
Опити за възстановяване на двустранните отношения са направени още при Стамболов. Българският министър-председател прави постъпки пред Петербург още през февруари 1888 и повторно през май 1891. В замяна на съгласието си да свали Фердинанд от престола, той иска от Русия писмени гаранции за ненамеса във вътрешните работи на Княжеството и подкрепа за националното обединение. Инициатор на няколко опита за помирение с Русия през 1889 става Драган Цанков, който се надява да спечели участие на опозицията във властта. През септември 1889 и август 1890 в София идват неофициални руски емисари, които са върнати без споразумение. Преговорите се провалят вследствие от взаимно недоверие и отказа на Русия да удовлетвори исканията на Стамболов.
През 1894 в двете държави настъпват политически промени, които благоприятстват за повторното им сближение. През октомври в Русия умира цар Александър III. Наследникът му Николай II се показва далеч по-отзивчив спрямо българските постъпки, водени от княз Фердинанд и правителството на Константин Стоилов. Междувременно, в България са отстранени от власт противниците на Русия – през май Стамболов, а през декември и Радославов. При посещението на българска делегация начело с председателя на Народното събрание Теодор Теодоров в Русия е уговорено основното условие за помирението. На 2 февруари 1896 престолонаследникът Борис е покръстен в православието. В отговор Русия признава Фердинанд за законен български владетел, последвана от останалите Велики сили и Османската империя. През ноември 1896 г. успешно приключват преговорите за амнистия на разбунтувалите се българските офицери, 60 от които са емигрирали в Русия по време на упправлението на Стефан Стамболов.