davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Jhong Hilario

Virgilio Viernes Hilario Jr. (born August 11, 1976), known professionally as Jhong Hilario, is a Filipino actor, dancer, television host, and politician. He is part of the Filipino dance group Streetboys. He is currently serving as a councilor of Makati from its 1st district since 2016. He is widely known for his antagonist roles in television; as Gary David in the 2010 remake of Mara Clara (originally portrayed by Eruel Tongco from 1992 to 1996 and William Martinez for its movie version), and as Homer "Alakdan" Adlawan in FPJ's Ang Probinsyano. He currently appears as a regular host on ABS-CBN's noontime variety show It's Showtime.
Virgilio Viernes Hilario, Jr. was born on August 11, 1976, in Asingan, Pangasinan. He attended primary school at Bangkal Elementary School II in Makati and secondary school at South Eastern College in Pasay from 1991 to 1995. He availed a high school home study program from the Department of Education, Culture and Sports in 1996. In 2023, he graduated magna cum laude from the Arellano University earning a degree in political science. In 2024, he finished his master's degree in public administration with highest merits from World Citi Colleges.
Hilario started his career in 1993 as a member of the dance group Streetboys. He made his debut as an actor in 1996.
As an actor, Hilario has acted in movies such as Muro Ami, released in 1999, in which he portrayed Butong; D' Anothers (2005), and Dekada '70 (2002).
In 2012, Hilario is part of ABS-CBN's noontime show It's Showtime, starting as a judge until he became one of the hosts of the program.
In 2017, he was cast in the series FPJ's Ang Probinsyano as Homer "Alakdan" Adlawan, one of his best known roles. In 2019, he left the series in order to focus on his re-election bid for councilor during the 2019 midterm elections.
In 2021, Hilario was chosen as one of the contestants of the third season of Your Face Sounds Familiar. However, after 6 weeks, including a win in the first two weeks, Hilario withdrawn from the competition for the safety of his family.
In the recent Magpasikat 2023, he won the grand prize of ₱300,000 with his team, including Kim Chiu and Ion Perez. The prize money was subsequently donated to their chosen charity.
Hilario decided to run for councilor in the 1st district of Makati under United Nationalist Alliance and Abby Binay's ticket in 2016. In an interview, Hilario credited his father, Virgilio Sr., who served as a councilor from 2007 to 2016, as his main inspiration to run for the council seat. He was re-elected in 2019 and in 2022. He was the top vote getter on all the aforementioned elections.
He was previously married to theater actress Michelle Westgate, from 2005 to 2011. In 2024, their marriage ended in divorce.
Hilario has a daughter named Sarina Oceania, with partner Maia Azores in March 2021.
Bernardo Bernardo

Bernardo C. Bernardo (January 28, 1945 – March 8, 2018) was a Filipino veteran stage actor, comedian, and film director. He was known for his role as a supporting actor for the blockbuster film Invisible, which is also known as Imbisibol in the Philippines. Bernardo was awarded the Gawad Urian Award for his Best Supporting Actor role for the film, Invisible at the 39th Gawad Urian Awards in 2016 and was also nominated for Best Supporting Actor at the 2016 FAP Awards in the Philippines. Bernardo died on March 8, 2018, following a tumor in his pancreas.
Bernardo C. Bernardo was born on January 28, 1945, in Santa Ana, Manila. He received the Degree of Bachelor of Literature in Journalism from the University of Santo Tomas. Bernardo also received the theatre training at the University of California and graduated with a Master of Arts Degree at the London Academy of Music and Dramatic Art under a British council grant. He also was the program director of Theater Arts at Meridian International College, also known as MINT College.
He rose to prominence as a respectable theatre actor and gained fame as a supporting actor in the Philippines when he transitioned to film industry in the mid-1970s. He went onto win the Gaward Urian Award for Best Actor at the 5th Gawad Urian Awards in 1981 for his role as "Manay Sharon in Ishmael Bernal" for the film, Manila By Night which is also commonly known as City After Dark.
He also acted in few Filipino comedy series including the role of the antagonist Steve Carpio in the comedy series, Home Along Da Riles.
Bernardo Bernardo had been undergoing treatment since January 2018 after developing a potentially life-threatening tumor in his pancreas, which was later diagnosed as pancreatic cancer. He died on March 8, 2018. Actors, directors in the Philippines and other countries paid tribute. Several critics pointed out that the death of Bernardo is a loss to the film industry as he had contributed to the film industry immensely during his lifetime.
Gho

The gho or g'ô (Dzongkha: བགོ་, Dzongkha pronunciation: [ɡ̊oː˨]) is the traditional and national dress for men in Bhutan. Introduced in the 17th century by Ngawang Namgyal, 1st Zhabdrung Rinpoche, to give the Ngalop people a more distinctive identity, it is a knee-length robe tied at the waist by a cloth belt known as the kera (Dzongkha: སྐེད་རགས་, romanized: sked rags). On festive occasions, it is worn with a kabney.
The government of Bhutan requires all men to wear the gho if they work in a government office or school. Men are also required to wear the gho on formal occasions. In its modern form, the law dates from 1989, but the driglam namzha dress code is much older.
The traditional dress for men is the gho, a knee-length robe tied with a handwoven belt, known as kera. Under the gho, men wear a tego, a white jacket with long, folded-back cuffs.
In the film Travellers and Magicians by Khyentse Norbu, the main actor Tshewang Dendup wears a denim gho. This unique blue jean gho was made from eight metres of denim and is believed to be the only denim gho in existence. This is one of many varieties of the gho depicted in Bhutanese film.
Toast of London

Toast of London is a British television sitcom, created by Matt Berry and Arthur Mathews and starring Berry as Steven Toast, an eccentric, middle-aged actor with a chequered past who spends more time dealing with his problems offstage than performing on it.
Its fourth series, set in the United States, was titled Toast of Tinseltown.
All episodes are directed by Michael Cumming.
Three series, under the title Toast of London, were broadcast on Channel 4. Series 2 and 3 were shot at the West London Film Studios. In the United States, Toast of London was available on IFC.
In November 2017, after reports of a fourth series, Berry clarified that it will return "in some form at some point", but nothing was currently being written. Mathews later said that they had an idea for "Toast in America", but that no deadline was set. In December 2017, Channel 4 officially renewed the show for a fourth series.
During the COVID-19 pandemic, a YouTube channel with new audio skits of Toast of London was created, whilst in 2021 the "Toast in America" series was confirmed as a six-part television project for the BBC, under the title Toast of Tinseltown. The series debuted on BBC Two on 4 January 2022 with all episodes of Toast of Tinseltown uploaded to the BBC iPlayer at the same time, alongside the three series of Toast of London.
In Toast of Tinseltown, additional main characters include:
During the COVID-19 pandemic, a new YouTube channel with new audio skits of Toast of London was created, whilst in 2021 the "Toast in America" series was confirmed as a six-part television project for the BBC, under the title Toast of Tinseltown. The series debuted on BBC Two on 4 January 2022 with all episodes of Toast of Tinseltown uploaded to the BBC iPlayer at the same time, alongside the three series of Toast of London.
The theme music, "Take My Hand" was composed by Matt Berry and was released on the album Witchazel. Each episode of Toast of London also features a novelty song sung by Berry's character Toast, and others. The songs are sometimes sung partly to the fourth wall.
Toast of Tinseltown employed a new end theme, a cover version of Swedish pop singer Doris' "Beatmaker" performed by Matt Berry and Emma Noble.
On Rotten Tomatoes, the show has an approval rating of 84% to 90% based on 10 reviews, with an average rating of 8/10.
At the 61st Rose d'Or awards in 2022, Toast of Tinseltown was named as the best comedy.
In 2015, Matt Berry and Arthur Mathews published Toast on Toast: Cautionary Tales and Candid Advice, a spoof autobiography of Steven Toast. It was also released as an audio book read by Matt Berry.
Fila (hat)

Fila gobi is a soft hat traditionally worn by the Yoruba people of Western Africa. It is made of hand-woven aso oke fabric, cotton, velvet, or damask. They are usually lined with cotton, but can be unlined if crafted to be worn for a single event.
Although these hats originated amongst the Yoruba in Nigeria they are worn by men of other African ethnicities and of African descent. Worn exclusively by men, the fila fits snugly around the head, and it is commonly worn pushed to one side, resting above the wearer's ear. However, it can be "shaped" in a variety of ways, according to the personal taste of the wearer. It is said by some that fila when worn to the right (left-hand) signifies an unmarried man, while wearing it to the left (right-hand) indicates a married man, but there are different reasons. When a king or people of higher cadre wears it in one direction during an encounter, his followers wear it in the other. The younger ones tilt theirs to the front meaning that the future is theirs and elderly tilt theirs to the back meaning that they have had their time. A similar tradition exists in Bavaria with the knot of the Dirndl.
It is commonly worn with Yoruba casual attire and required wearing when dressing formally in an Agbada (also made with aso oke, lace or cotton) or brocade dashiki suits. A notable instance of a fila being worn for a special occasion was actor John Boyega wearing one to the Star Wars: The Rise of Skywalker premiere.
Carlos Valdes (actor)

Carlos David Valdes (born April 20, 1989) is a Colombian-American actor and singer. He is best known for his role as Cisco Ramon / Vibe on The CW television series The Flash and other Arrowverse-related projects. He's currently starring as Orpheus in the Broadway production of Hadestown.
Valdes was born in Cali, Colombia and raised in Miami, Florida by the age of 5, then moved again to Marietta, Georgia at the age of 12. He studied at the University of Michigan with Darren Criss and other actors from the theater group StarKid Productions, and co-wrote their 2009 musical Me and My Dick. Additionally he played the bass for that show as well as for A Very Potter Musical, and was featured on the track "A Thousand and One Nights (Pop Version)" which played during the end credits of Twisted and appeared on the cover album Twisted: Twisted.
After graduating in 2011, Valdes became entirely devoted to theater. Between 2009 and 2011, he participated in theatrical productions like High School Musical and The Wedding Singer. He also was a stand-in in the national tour of Jersey Boys. From March 2013 to March 2014, he played the role of Andrej in the musical Once, in which he also performed on piano, guitar, ukulele, bass, and percussion friendship and relationship girlfriend Lisette Foulds.
In 2014, Valdes made his television debut in the American series Arrow, before appearing in the spin-off series, The Flash, as a series regular in the role of Francisco "Cisco" Ramón, an engineering genius. Cisco is part of the S.T.A.R. Labs team, along with Dr. Harrison Wells and Dr. Caitlin Snow, that help Barry Allen with his superpowers. Ramon is later revealed to have metahuman powers of his own, and takes on the moniker Vibe. Valdes also played other versions of Ramon: his Earth-2 doppelganger, who goes by Reverb; Pablo, a waiter in the season 3 episode "Duet"; and his Earth-19 doppelganger, who goes by Echo. Valdes also voiced the character in the animated spin-off web series Vixen. Valdes exited The Flash after its seventh season.
Valdes also works as a songwriter, instrumentalist, and recording artist. In 2015, he independently released the EP Night Off, under his music pseudonym Tha Los.
Valdes has one child, a son, who was born on August 28, 2024, with actress Mae Whitman.
Мөнхбатын Даваажаргал

Хакүхо Шоо (白鵬翔, はくほう しょう, 1985 оны 3 сарын 11 - төрсөн) нь Монгол улсын Улаанбаатарт төрсөн Японы мэргэжлийн сүмо барилдааны бөх юм. Жинхэнэ нэр нь Мөнхбатын Даваажаргалᠮᠦᠡᠭᠭᠡᠪᠠᠳᠣᠵᠢᠨᠳᠠᠸᠠᠵᠢᠷᠭᠠᠯ. 2000 онд анх очиж 2001 оноос барилдсаар 2007 оны 5 дугаар сарын 30-нд тэрээр 22 насандаа Японы мэргэжлийн Сумо барилдаанд Монголоос очиж барилдаж байсан хоёр дахь, гадаадын дөрөв дэх ёкозүна болсон түүхтэй.
Түүний өндөр 192 см бөгөөд 158 кг жинтэй ажээ.
Түүний аав нь Монгол Үндэсний бөхийн дархан аварга, Монгол улсын Хөдөлмөрийн баатар, гавьяат тамирчин, Олимпын мөнгөн медальт, алдарт бөх Жигжидийн Мөнхбат юм.
Японы мэргэжлийн сумогийн 69 дэх их аварга, Монгол улсын Хөдөлмөрийн баатар, гавьяат тамирчин М.Даваажаргал.
1000 жилийн түүхтэй Японы үндэсний сумо бөхөд 30-аас дээш түрүүлсэн 2 аварга байдаг бол 1187 даваа авч 45 удаа түрүүлж Японы Эзэн хааны цомыг авсан цор ганц бөх нь "Хакухо" М.Даваажаргал юм.
Хакухо 2019 онд Японы иргэншил авч нэрээ Хакухо Шо гэж сольжээ. Хакухо нь 2007 онд гурван жил үерхсэн Япон улсын загвар өмсөгч Сайоко Вада-тай гэрлэсэн бөгөөд тэд одоо дөрвөн хүүхэдтэй.
“Японы мэргэжлийн сумо бөхийн Их аварга Хакүхо М.Даваажаргал 2021 оны есдүгээр сарын 27-ны өдөр зодог тайлахаар болсон талаар “Эн-Эйч-Кэй” агентлагаас өглөө 5.19 цагт мэдээлэв.
Тэрбээр мэргэжлийн сумо бөхийн дэвжээний эзэн, ояката болж ирээдүйн шилдэг сумочдыг бэлдэх ажилдаа орж, амжилтын төлөөх шинэ замналаа үргэлжлүүлж байна.
Mongolians in Japan

There is a small community of Mongolians in Japan, representing a minor portion of emigration from Mongolia. As of December 2024, there were 21,240 registered Mongolian citizens residing in Japan, according to the Immigration Services Agency, up from 2,545 in 2003.
International students form a large proportion of the registered population of Mongolians in Japan. The earliest Mongol exchange students, all three of them women, came to Japan in 1906, when Mongolia was still ruled by the Qing Dynasty. Japan was also a popular destination for students from Mengjiang (in today's Inner Mongolia) in the late 1930s and early 1940s; among them were several who would go on to become famous scholars, such as Chinggeltei. Japan and the Mongolian People's Republic officially agreed to send exchange students to each other in 1974; the first Mongolian student to arrive under the agreement came in 1976. As of May 2006, 1,006 Mongolian students were studying in Japanese institutions of higher education.
Aside from Mongolian citizens, there were also estimated to be roughly 4,000 members of the Chakhar-speaking Mongol minority of China residing in Japan as of 2005. Like migrants from Mongolia proper, they also came mostly on student visas, beginning in the 1990s; they were sponsored by professors of Mongolian studies at Japanese universities. They are a close-knit community; they reside mostly in the Nerima and Sugamo areas of Tokyo and in many cases the same apartment has been occupied serially by successive migrants for more than a decade, with each passing the lease on to another migrant before leaving the country or moving on to different accommodation.
There are also Buryats and Kalmyks that have immigrated to Japan from the former Soviet Union.
Since the 1990s, Mongolians have become prominent in sumo; as of 2005, Mongolians composed roughly 5% of all ranked sumo wrestlers, making them more than 60% (37 out of 61) of non-Japanese rikishi in Japan. In a 2009 survey conducted by a Japanese statistical agency, of the four sumo wrestlers named as most famous by Japanese people, three were Mongolian. Sumo bears similarities with Mongolian wrestling—the traditional sport of Mongolia. Additionally, Mongolians are noted for their sturdy frames and large stature, which is part of the reason they often partake in contact sports such as sumo.
List of prime ministers of Mongolia

The Prime Minister of Mongolia is the head of government of Mongolia. The office was established in 1912, shortly after the Bogd Khanate of Mongolia declared its independence from the Qing dynasty during the Mongolian Revolution of 1911.
From 1924 to 1992, during the Mongolian People's Republic, the official title of the head of government underwent several changes, including Chairman of the Council of People's Commissars, Chairman of the Council of Ministers, and finally, Prime Minister.
(Dates in italics indicate de facto continuation of office)
684 Hakuhō earthquake

32°48′N 134°18′E﻿ / ﻿32.8°N 134.3°E﻿ / 32.8; 134.3 The 684 Hakuho earthquake took place in Japan in 684, and is described in the history book Nihon Shoki from the 8th century. The earthquake took place on 26 November 684 (Julian calendar), in the 13th year of the reign of Emperor Tenmu (Tenmu period). It caused the under-sea inundation of approximately 10 km (3.9 sq mi) of rice fields.
A number of great interplate earthquakes have occurred along the Suruga Trough and Nankai Trough, off the southwestern coasts of Japan. These earthquakes are associated with the subduction of the Philippine Sea Plate. These recurring earthquakes take place at intervals of one or two centuries. These earthquakes take place in pairs, with an example of Tōkai earthquakes taking place in eastern Japan, and an example of Nankai earthquakes taking place in western Japan. The Hakuho earthquake is the oldest recorded Nankai earthquake.
The earthquake was associated with strong ground motion, and damaged a broad area. It affected the capital city of Asuka, and caused a tsunami. There was subsidence in the plain of the Kōchi Prefecture. The welling of water was disrupted in the hot springs of the island of Shikoku, and the springs of the Kii Peninsula in the island of Honshu.
In this earthquake, the sea reportedly "swallowed up" 500,000 shiro of cultivated land in Tosa Province. The Japanese unit shiro is equivalent to 15.13 acres. The governor of this province reported the sinking of many ships by a "high-rising great tide" which accompanied the earthquake. He was describing a tsunami, using the then-used term "oshio".
Regarding the flooding, the Nihon Shoki reports that the local people had never experienced a disaster of this type.
A corresponding Tōkai earthquake may have occurred in 684, but is not clearly recorded in primary sources. The next known Nankai earthquake took place in 887.
Ligi Kuu ya Zanzibar

Ligi Kuu ya Zanzibar ndiyo daraja la juu la Chama cha Soka Zanzibar. Iliundwa mnamo mwaka 1926.
Baadhi ya washindi wa kombe la Ligi kuu ya Zanzibar.
(*) katika miaka hii, mabingwa wa Zanzibar (ligi ya Visiwani) walitwaa Ligi ya Muungano dhidi ya washindi wa Ligi ya Zanzibar na hivyo kutwaa Ligi Kuu ya Zanzibar.
(**) kati ya 1926 na 1980 mashindano hayakuwa ya kudumu, kwa hiyo data nyingi kuhusu mabingwa walioshinda taji hilo hazijulikana.
Stomp rocket

A stomp rocket is a flying toy rocket that is powered by the release of compressed air.
The rocket has a hollow body that fits over a launch tube. The launch tube is a hollow, rigid pipe, with an opening into the rocket body, and a connection to a pipe that is connected to an air bladder. Typical bladders are an air pump, or a flexible bottle (e.g. plastic drink bottle).
When pressure is applied to the bladder (compressing the container) the air contained within is expelled from the bladder. In many home made versions, the bladder is a recycled drinks bottle, from which air is released rapidly by the user jumping, or 'stomping' on the bottle - hence "stomp rocket". The expelled air rushes through the connecting pipe and into the body of the rocket, causing a pressurisation of the air in the rocket's hollow body. The air within the rocket body has to escape, and is expelled to the rear of the rocket, causing the rocket to accelerate upwards along the launch tube in the opposite direction, and then lift into the sky.
The launch tube may be mounted on an adjustable clamp to enable the direction of the launch to be set by the user.
The thrust of a stomp rocket is completely expended in the first instance of flight. For the majority of the flight, only Gravity and aerodynamic forces act on the rocket, unlike on a Water rocket or a 'real' rocket with motors and fuel onboard, which are applying thrust force to the rocket for a large portion of the flight.
The Astroblast was a late 1970s-era toy rocket consisting of a plastic chamber with a plunger on top. An adjustable plastic pipe allowed a foam rubber rocket to be launched at any angle when the user stomped on the plunger. A later adaptation of the Astroblast substituted an air pump and release mechanism for the stomp chamber and plunger.
Stomp Rocket is a trademarked name, the owner being Fred Ramirez, President of D&L Company. D&L manufactured their first stomp rocket ever in the early 1990s. There are five versions of D&L Stomp rockets available: the Super High-Performance Stomp Rocket, which travels about 400 feet, the Ultra Stomp Rocket, which travels about 200 feet, the Ultra LED Stomp Rocket, which travels about 100 feet, the Ultra Dueling Stomp Rocket, which travels about 200 feet, and the Junior Stomp Rocket, which travels about 100 feet. The highest stomp rocket ever was 1/4 of a mile in the air. The Rocket is mainly based on the concept of air pressure and sounding rockets
Juglans neotropica

Juglans neotropica es una especie de fanerógama en la familia Juglandaceae. Se halla en Colombia, Ecuador, Perú y Venezuela. Está amenazada por pérdida de hábitat.
Es un árbol de lento crecimiento, alcanzando 40 m y más de altura, con corteza, rojo parda, y el dosel es oval. Las hojas compuestas, típicas de todos los miembros de Juglans, alcanzan 4 dm de largo, agrupadas al final de las ramas, y tienen borde aserrado.
Prefiere suelo suelto, fértil, e incluso vive bien en condiciones fangosas, y con pH neutro a algo ácido es ideal; no tolerando suelos calcáreos ni muy ácidos. Se los encuentra entre 1600 y 2500 m s. n. m., en biomas donde la temperatura media oscila entre 16 y 22 °C, y precipitación anual de 1 a 3 m distribuidas a lo largo del año. No se comporta bien si está cerca de cursos de agua. Naturalmente aparece en una gran variedad de bosques premontanos y montanos, y muy abundantemente en bosque nubosos.
Se propaga por semilla; las nueces se escarifican con papel de lija, y se plantan en arena húmeda por 4 meses a temperatura de 2 a 4 °C. Los tiempos de germinación natural están pobremente estudiados, pero aparecen nuevos renovales donde caen las nueces y se ocultan por la broza.
Es alelopática, como muchos nogales, y su presencia mata otras especies. Es hospedante común de anturiums y de filodendrons, que no los afecta.
Produce frutos comestibles (llamados toctes en Ecuador),​ en drupas que se colorean de verde amarillento al madurar; o se colectan de las caídas, o se cosechan propiamente del pie al mostrar signos de maduración. Son un ingrediente para la preparación de algunas melcochas y en las nogadas ecuatorianas. El jugo de la fruta tiñe fuertemente manos y ropa.
Madera dura, durable, muy cotizada en construcción, pisos, revestimientos, utensilios, decoración. En Sudamérica, se la llama "nogal", y es de las maderas más caras.
Juglans neotropica fue descrita por Friedrich Ludwig Emil Diels y publicado en Botanische Jahrbücher für Systematik, Pflanzengeschichte und Pflanzengeographie 37: 398. 1906.​
Juglans; nombre genérico que procede del término latíno Juglans que deriva de Jovis glans, "bellotas de Júpiter": figuradamente, una nuez apropiada para un dios.
neotropica: epíteto geográfico que alude a su localización en el Neotrópico.
Alto Guayaba

El Alto Guayaba es una formación montañosa ubicada en el Municipio Sucre en el extremo norte del estado Portuguesa, Venezuela. A una altitud promedio de 1.205 m s. n. m., el Alto Guayaba es una de las montañas más altas en Portuguesa.​
El Alto Guayaba se ubica en exclusivo punto de montaña del estado Portuguesa al norte del parque nacional Yacambú. Se llega por una carretera que parte de la comunidad de Paraíso de Chabasquen que a ese nivel es la carretera nacional Boconó-Guanare. Por el Oeste se sitúa la ciudad de Biscucuy en un punto donde el Troncal 7 da un giro de montaña al sur y donde el río Chabasquencito fluye en el río Saguas.​
Josei

El josei (女性, ''josei''), también conocido como redīsu komikkusu (レディースコミックス, lit. «cómics para mujeres») o redikomi (レディコミ, ''redikomi'') es una demografía del manga y anime dirigido especialmente para mujeres adultas. El equivalente masculino de este género es el seinen. En japonés, la palabra josei significa solamente "femenino" y no presenta ninguna connotación sexual.
El manga josei, llamado también redikomi, apareció en los años 1980, durante el periodo boom del manga, cuando las chicas que leían manga shōjo querían contenido más maduro.​
La primera revista en publicar este tipo de contenido fue Be-Love en 1980. A finales de los años 1980 aparecieron más revistas de este tipo y en la entrada de los años 1990 la cantidad aumentó hasta 50 revistas diferentes.​​
Las historias suelen tratar las experiencias diarias de las mujeres que viven en Japón. Aunque algunas cubren temas de mujeres de instituto, la mayoría cubren las vidas de mujeres adultas. Este estilo tiende a ser una versión más restringida y realista del shōjo, manteniendo los rasgos gráciles de los personajes pero deshaciéndose de los ojos grandes y vidriosos que abundan en este último género. Sin embargo, pueden encontrarse excepciones al estilo aquí descrito. Además, al contrario que el shōjo, el josei puede mostrar un romance realista (en oposición al conocido romance idealizado del shōjo).
Dentro del josei existe un subgénero dirigido a mujeres que tratan relaciones femeninas homosexuales, bastante parecido al yuri. Aunque es posible que los manga josei tengan elementos en la trama y personajes parecidos a un manga shōjo, existen otros donde no hay elementos románticos o el del género "recuentos de la vida", típicamente atribuidos a un manga shōjo.​
La conocida revista Monthly Comic Zero Sum ha publicado algunas de las más populares series josei, incluidas: Makai Ōji: Devils and Realist, 07-Ghost, Loveless, Karneval, Are You Alice?, y +C: Sword and Cornett. Algunas otras revistas que publican contenido clasificado como josei son: La revista Be-Love, Kiss, Chorus, Elegance Eve y Dessert.​
En España, es el género demográfico menos programado en televisiones de cobertura nacional.​
Ejemplos de autoras de series josei son Kiriko Nananan, autora de Blue o Ai Yazawa, autora de Paradise Kiss.
Algunos ejemplos de series josei son: Angel Nest, The Aromatic Bitters, Be With You (manga), Between The Sheets, Blue, Bunny Drop, Chihayafuru, Happy Marriage!?, Honey and Clover, Make Love and Peace, Nodame Cantabile, Object of Desire, Paradise Kiss, Pet Shop of Horrors, Kuragehime, Suppli, Sweet Cream and Red Strawberries, Tramps Like Us, Walkin' Butterfly, With the Light, Love in the mask, Sakamichi no Apollon, Shōwa Genroku Rakugo Shinjū, entre otros.
Успение Богородично (Държаново)

„Свето Успение Богородично“ е българска църква в заличеното пиринско село Държаново. Обявена е за паметник на културата.
Църквата е построена в 1885 година. Като архитектура представлява каменна трикорабна псевдобазилика с открит трем на юг. Тя е дълга 13 метра, широка 7 метра и висока около 4,5 метра. Църквата има декоративна украса с апликирани дъсчени тавани. Централният кораб, аркадата и олтарът – апсидата и проскомидията, са изписани. Иконостасът е архитектоничен, резбован по царските двери и венчилката. Предполага се, че е изрисуван от зограф Лазар Аргиров, който е автор и на част от 23-те иконостасни икони. Негово дело са и декорациите по архиерейския трон и проскинитария.
До западната стена на църквата през 1908 година, по нареждане на Яне Сандански е построено българско училище. Това училище действа до 1919-1920 година, когато е разрушено и се изгражда ново училище в селото.
Пиринска фолклорна област

Пиринската фолклорна област включва земите на Пиринска Македония. Тя е част от по-обширната Македонска фолклорна област.
Народните песни във фолклорната област се характеризират с двугласното народно пеене. Изпълняват се по време на играене на хоро, на седенки, по време на жътва и копан, обичаи и на трапеза. Обикновено една певица пее първия глас или мелодията, а две, три или повече я съпровождат, поддържайки втория исонов глас. На отделни места изпълнението се характеризира с провиквания.
Пиринската двугласна песенна област (в границите на окръг Благоевград) е най-голямата двугласна област в днешна България. Като нейни характеристики изследователите определят „сравнително слабо подвижният втори глас, извънредно многото песни с тесен тонов обем и честите кръстосвания на гласовете, при което първи глас най-често слиза на подтоничния тон, докато втори глас пее тониката. Дисонантните хармонични секунди преобладават, но в по-широките по обем песни се срещат често консонантни интервали“. В Пиринския край се пеят и много едногласни песни, които са пренесени от други области на България и тук са станали двугласни. В отделни места те са изместили местната двугласна песен.
Принципни разлики в постройката на песните от различните райони на Пиринско няма, но има три доста различни стила – разложко-бански, гоцеделчевски и петричко-сандански.
Разложко-банският стил е характерен с пентатониката и това се отразява в интервалния строеж на двугласа. Тази особена, звучаща на места мажорно пентатоника дава красива звучност на двугласа. За Банско е типично също и т.нар. ацане при двугласни песни – на отделни места първият глас раздробява нотната стойност подобно на флатерцунге. Тресенето на гласа при изпълнение на песните по време на копан наподобява хълцане или цвилене и силно провикване в края на всяка фраза, ацане.
Петричко-санданският песенен двуглас е повлиян от пренесени от преселниците от вътрешността на Македония двугласни и едногласни песни.
Двугласът в Гоцеделчевско е оригинален и сравнително запазен от други влияния. Там се срещат видове двугласни песни, каквито няма никъде другаде. В селата Долен и Сатовча се изпълняват т.нар. „високи“ песни, с пеене „нависоко“, които се срещат единствено там. Интересно е и характерното за двете села четиригласно сложение. При съчетаването на две двугласни песни със съвсем различен по мелодия и текст характер се е стигнало до четиригласно звучене, като свръзката е само исоновия тон, поддържан от вторите гласове. Комбинацията от двугласна песен и втора двугласна мелодия на високо е изградена от кратки речитативи и продължителни високи провиквания. Това многогласно (четиригласно) пеене не се е разпространило другаде поради особеностите в интонационно отношение, които трудно се усвояват от хора, които не са ги слушали и възприели още в детството си. Песните от тази област имат общи мотиви с песните от останалата част на страната. Широко разпространение заемат песните, отразяващи борбите за освобождение.
Дел падре

Дел Падре (Del Padre) е българска музикална фламенко/уърлд /фюжън формация
Групата е основана през 2009 от Христо Коликов – „Падре“, заедно с китаристите Цветан Андреев и Симеон Иванов, под името „Румба Афисионадо“. В процеса на търсене и изграждане на собствено оригинално звучене, към основния състав на бандата се присъединяват и Живко Василев – кавал, Орлин Цветанов – цигулка, Деян Илиев – барабани и Димитър Сираков – бас. През 2012, те променят името си на „Дел Падре“, а „Румба Афисионадо Рекърдс“ се превръща в наименование на инди-лейбъл, чрез който продуцират и издават своя дебютен албум, със заглавие „Руби“(Rubi). В записите участват музиканти от различни точки на света – Колумбия, Коста Рика, Кипър, Куба, Сърбия, Испания, Полша, Австрия, Германия, Италия, Словения и България. Албумът съдържа девет авторски композиции и четири кавъра. Едноименният сингъл – Руби, достига първо място на 12 ноември 2011 година в класацията „Нашите 20“ на БГ радио и трето място в Bulgarian Singles Top 40 на 20 ноември 2011 (седмица 47/2011). Основна роля в оформянето на завършения автентичен стил на бандата, изиграва композиторът и музикален продуцент на албума, Свилен Ангелов. Важен тласък на „Дел Падре“ за утвърждаването на уникалния им почерк в смесването на фламенко ритми с български фолклорни мотиви дава Нешка Робева, която възлага на групата музикалния аранжимент на спектакъла „Кармен от Факултето“.
Музикалният стил на групата е повлиян от испаноезичната музика – испанско традиционно фламенко, музика от Куба и Латинска Америка, както и от фолклорни и етно елементи от цял свят.
Руби (RUBI)2013
Боя

Боята (от тур. boya) е вискозна течност или гъста маса, която след нанасяне върху повърхност в тънък слой създава плътно непрозрачно покритие в конкретен цвят. Боята се използва най-често за да предпазва, оцветява и украсява, и също така да придава текстура на обектите.
Боите са съставени от свързващо вещество (полимер) на водна основа или на основа органичен разтворител – съответно водоразредими бои или бои на основа органични разтворители. В състава им влизат още и редица помощни вещества като сгъстители, антипенители, катализатори на съхнене, добавки за разливност, омокрящи агенти и др.
Има тенденция към нарастване на дяла на водоразредимите бои, които замърсяват по-малко атмосферата. Повечето бои за стени (т.нар. латексови бои) са водоразредими. Много продукти за покрития за дърво и метал също преминават на водна основа, замествайки традиционните бои в органичен разтворител (алкидни бои и емайли).
Марин Василев

Марин Василев Сельовлев, по известен с презимето си Марин Василев е български скулптор и преподавател по скулптура, един от основоположниците на скулптурното изкуство в Следосвобожденска България, наред с Жеко Спиридонов и Борис Шатц. Той е един от първите българи след Освобождението, получили академично художествено образование по скулптура.
Роден е през 1867 г. в Шумен, където през 1886 г. завършва Педагогическото училище. През 1890 г. завършва и училището за каменоделство и скулптура в Хоржице, Чехия. За една година Василев се завръща в България, където учителства в Държавното занаятчийско училище в Княжево, и после отново се връща на запад. От 1891 до 1894 г. следва специалност декоративно-монументална скулптура в Художествената академия в Мюнхен, където негов преподавател е проф. Сириус Еберле, а между 1894 и 1896 г. учи фигурална композиция в класа на проф. Йосиф Мисълбек в пражкото Художествено промишлено училище.
При завръщането си в България през 1899 г. Марин Василев започва да преподава моделиране, скулптура и каменоделие в Художественото индустриално училище в София, където от 1911 година е професор. Сред неговите възпитаници са известни български скулптори като Мара Георгиева, Васка Емануилова, Янко Павлов и Петър Рамаданов, както и художника Никола Петров.
Василев твори в областта на фигуралната композиция и скулптурния портрет. Стилово е повлиян от западния академизъм и по-специално от немския сецесион. Автор е на множество паметници на български национални герои и общественици, сред които по-известни творби са:
Дело на Василев е и украсата на редица обществени сгради в София, сред които Военния клуб (в съавторство с арх. Антонин Колар, 1897), Министерството на външната търговия (1912), Спестовната каса (1912), Софийска банка (днес Централно управление на Банка ДСК, 1914).
За творбите си е носител на множество награди.
Драганов миней

Драгановият миней (наричан още Зографски трефологий) е богослужебна книга от втората половина на ХІІІ век с голямо значение за изучаването на литургическата поезия и музика през Второто българско царство.
Стефан Кожухаров го определя като пръв опит за създаване на български празничен миней. Той е най-ранният известен сборник на оригинална среднобългарска химнография с музикални ноти: покрай преводни текстове включва и служби за свети Иван Рилски, Петка Търновска, Кирил Философ и Методий, цар Петър.
Минеят се състои от 219 пергаментни листа. Повечето от тях се пазят в Зографския манастир (№ I.д.8), малки части се намират в Москва (Руска държавна библиотека, ф. 87 (Григорович), № 1725) и Санкт Петербург (Руска национална библиотека, № Q.п.I.40), а 6 листа са в неизвестност.
Преписалият минея книжовник е оставил името си на лист 172а: „Пиши, окааниче Драгане, яко за грехи твоя Бог твой мъчит тя. Пиши, странниче“. Възможно е Драган сам да е превел част от текста, защото на лист 16б той отбелязва: „Сия служба преведена от грьцких книг.“ Красивите плетенично-зооморфни заставки, с които е украсена книгата, вероятно също са негово дело.
Зографската част от ръкописа е в лошо състояние и се нуждае от консервация.
Култура Веселиново

Култу̀ра Веселѝново (Карàново III) е среднонеолитна археологическа култура.
Културата получава името си от село Веселиново, Ямболско поради намиращата се при него селищна могила (Малева могила). Следи от селищата се разкриват в селищни могили и вън от тях. Стопанството е земеделско-скотовъдно, земята се обработва с каменни, кремъчни и костени оръдия на труда. Керамичните съдове най-често са черни и сивочернни, с високи дръжки и крачета, почти без украса. Рядко се срещат канелюри и набоден орнамент. Грубата керамика има леко биконични форми, украсена е с насечки. Идолната пластика е силно стилизирана. Културата е идентифицирана през 1942 г. от американския археолог Джеймс Гол (James Harvey Gaul), а хронологията ѝ е определена през 1959 г. от Георги Георгиев.
Жиленци

Жѝленци е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.
Село Жиленци се намира в планински район, в подножието на планината Осогово, на 5 километра западно от гр. Кюстендил, на шосето Кюстендил – Гюешево – Скопие. Селото е съставено от махали: Везенска, Рекалска, Грънчарска, Център, Сърбинска, Чифлика, Долна и Мазнево.
До 1966 г. селото се нарича Жилинци.
На 8 май 1971 г. към селото е присъединена махалата Долна Брестница.
Климат – планински, умерен, преходно-континентален.
През годините селото принадлежи към следните административно-териториални единици: Община Жилинци (1883 – 1966), община Жиленци (1966 – 1971) и Община Кюстендил (от 1971 г.).
Селището за първи път се споменава в османски данъчен регистър (тефтер), съставен между 1570 и 1572 години. Има следи от антично селище в местността Манастирището, източно от селото.
През 1893 г. селото има 23260 дка землище, от които 17180 дка гори, 2664 дка ниви, 304 дка естествени ливади, 216 дка овощни и зеленчукови градини, 143 дка лозя и др., и се отглеждат 606 овце, 161 кози, 710 говеда и 13 коня. Основен поминък на селяните са земеделието (овес, пшеница, тютюн) и животновъдството, дърводобив, каменарство и овощарство. Развиват се домашните занаяти. Има множество воденици.
В селото е съществувало килийно училище (1850 – 1860). През 1893 г. е построена църквата „Свети Никола“, изписана от Евстатий Попдимитров.
През 1905 г. е учредено Взаимоспомагателно дружество „Орач“, а през 1912 г. – Земеделско кооперативно сдружение „Свети Симеон“.
През 1960 г. кооперация „Орач“ се влива в „Наркооп“ – Кюстендил.
През 1920 г. се учредява читалище „Пробуда“.
През 1947 г. е имало 56 воденици по река Глоговщица.
През 1950 г. е учредено ТКЗС „Димитър Каляшки“, което от 1960 г. преминава към ДЗС – Кюстендил, а от 1978 г. е включено в състава на АПК „Осогово“ – гр. Кюстендил.
Има цех за безалкохолни напитки, лекарски участък, пощенска станция (1953). Построено е ново училище (1974 – 1980). Селото е електрифицирано, водоснабдено, канализирано и асфалтирано. Строят се множество нови обществени и частни сгради.
Поради близостта му до гр. Кюстендил и прекрасните природа и климат, населението на селото се увеличава.
Село Жиленци принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.
Пендара

Пендара (диал. пендар) е народното название на монета, имаща различни функции.
Пендара или петолира, в някои райони пендолира (от гръцки πέντε – пет) – така сред народа е наричана голяма златна монета, циркулирала в Османската империя, равна на 5 златни турски лири или 500 гроша (куруша). Тегло около 32 – 35 грама, около 22 карата злато.
Пендари сред народа са наричани висящите украшения, във формата на монети, навързани на нанизи, или прикрепени към обеци, колани или друг вид аксесоари към дамската носия. Както казва народът „мома без дрънчащи пендари не може“, имайки предвид, че няма да си намери кандидат. През периода на османско господство в нашето общество все още доминират силните патриархални отношения и по традиция всяко семейство е демонстрирало социалния си статус чрез количеството злато което притежава, като най-ефектният начин за това са пищните женски носии и накити.
Пендарите според народните традиции са служели не само като дамски накити, но и като дарове – при кръщенета в по-богатите семейства на новородените са подарявали големи златни медальони.
Когато става въпрос за украшения, пендарата може да не е непременно златна. Жената трябва да има украшения – това е задължителен елемент от нейното облекло, а и задължително условие да се представи, ако е мома. Но не всички семейства са разполагали със злато. Затова много често се срещат пендари за украшения и от сребро, от мед, от посребрена мед, от позлатено сребро, от бронз, от месинг и др. По тях има изобразени вензели, винетки, декоративни орнаменти, фолклорни мотиви, флорални детайли, но много рядко букви и почти никога цифри. Пендарите за накити се изработват от майстори златари в обикновени занаятчийски работилници и нямат златно покритие, нито функцията на разменни монети.
В края на 19-и и началото на 20 век дори има специални работилници за пендари, обслужващи европейските владетелски дворове. В тях се изготвят официалните монети с лика на Фердинанд I, на Франц Йосиф, на Александър II и др. Обикновено от едната си страна имат нечий лик, а от другата – герб или емблема, но без изписан номинал върху тях. Много наподобяват разпространените по това време в Европа монети, но нямат статут на платежно средство, а служат единствено като специално отличие или за отбелязване на определен юбилей.
Пендарите, специално изработени за украшения или за отличие, имат малка халкичка, добавена в горния край, за която да се привързват, прикачат или прикрепят. Но монетите – действащи или излезли вече от употреба, – които вторично са приспособени за използване като пендари, просто са били пробивани в единия край и прикачани към съответния накит или връв. По тази причина по-голямата част от старите монети, сечени преди началото на 20 век, имат дупка и много малък процент са тези, които не са повредени по този начин.
Харалампи Тачев

Харалампи (Хараламби) Константинов Тачев е български живописец. Той е първият български художник-декоратор.
Роден е на 19 юли1875 г. в Пловдив. През 1902 г. завършва с първия випуск Държавното рисувално училище в София (днес Национална художествена академия) в класа на Иван Мърквичка, който му преподава и в Пловдив, докато Тачев още е ученик. През 1903 г. става един от основателите и първи председател на дружеството „Съвременно изкуство“. Рисува пейзажи, прави илюстрации за вестници и календари, както и проекти на банкноти, пощенски марки и дипломи.
През 1910 г. Харалампи Тачев става професор в Държавното художествено-индустриално училище, наследило Рисувалното училище. Той е първият преподавател по декоративно изкуство, орнаментика и стилознание. Негови ученици там са Васил Захариев, Дончо Занков и Йордан Гешев.
Харалампи Тачев е от първите българи, специалисти по художествено-пространственото оформление. Той оформя художествено българските павилиони на световните изложения през 1905 г. в Лиеж, 1906 г. в Милано и 1907 г. в Лондон и участва в представянето на България и на световните изложения в Париж, Брюксел, Лайпциг, Берн, Виена и др.
Разработва т.нар. „български стил“.
Фасадите и интериорите на много обществени сгради в България са изработени по проекти на Тачев. Сред тях са:
Творчеството му в областта на приложната графика е огромно и разнообразно: оформление на книги и периодични издания, афиши, ценни книжа, гербове, марки, покани, поздравителни адреси и др. Изваботва върху пергаментова кожа, но не успява да довърши книгата „Летопис на София“.
Работил е по къщата музей „Христо Ботйов“ в Калофер, църквата „Света Марина“ в Пловдив и др.
Свързан е с дейността на Дружеството на учените, писателите и художниците, Дома на изкуствата и печата, Археологическото дружество, дружество „Славянска беседа“ и др.
Автор е на гербовете на София и Габрово.
На Харалампи Тачев е наречена улица в квартал „Лозенец“ в София (Карта).
Букранион

Букранион (още букраний, в мн.ч. букрании, в превод от гръцки език: „бичи череп“) е декоративен елемент с формата на череп или глава на бик.
Той е често срещан елемент от украсата на фризове и архитрави в класическата архитектура в дорийски стил, но може да се наблюдава и в образци на архитектурата от времето на Ренесанса, барока и неокласицизма. Често се среща в комбинация с гирлянди от цветя и розетки.
Украси с букрании са открити в Свещарската гробница, върху архитрави, открити в Месемврия (експонати на Бургаския археологически музей), в открития през 2007 година храм на Кибела в Балчишко.
Атанас Яранов (художник)

Атанас Димитров Яранов - Шаро е български художник, живописец. Яранов е сред най-големите имена в българската пластична култура.
Атанас Яранов е роден на 13 юли 1940 година в София в семейството на кукушанина Димитър Яранов. В 1965 година завършва специалност „декоративно-монументална живопис“ във Висшия институт за изобразително изкуство „Николай Павлович“ в София при професор Георги Богданов.
Умира на 14 август 1988 година.
Основни теми за Яранов са раждането и смъртта, скръбта и страданието, смирението и покаянието. В ранното си творчество отразява патриархалния бит и колективната общност, която дава опора на човека. В по-късното му творчество отношението на Яранов към темата се променя - ритуалните сцени на колективно-родовото съзнание са представяни като проекция в съвременността и имат екзистенциални измерения. Творчеството на Яранов е експресивно и има подчертано индивидуален стил, както и философски обобщения.
Творби на Яранов са притежание на Националната художествена галерия в София и на много други музеи в страната.
Автор е на мозайката „Театър“ в зала 2 на Националния дворец на културата. Прави множество самостоятелни изложби в България, Братислава, Варшава, Виена, Берлин.
На Атанас Яранов е наречена улица в квартал „Драгалевци“ в София (Карта).
Радостин Чомаков

Радостин Михаилов Чомаков е български сценограф и художник.
Роден е през 1937 г. в Карнобат. Завършва специалност „Сценография“ при проф. Георги Каракашев през 1965 г. в Художествената академия в­ София. Започва работа като аниматор в „Мултфилм ­Бояна“ през 1965 г. От 1968 г. до 1978 г. е сценограф в Българската национална телевизия, като неговото име се свързва с редица постановки от поредицата „Телевизионен театър“, множество популярни телевизионни предавания и програми. Главен художник на Националната опера и балет в София от 1978 г. Сценограф на над 200 оперни и балетни спектакъла. Сред част от емблематичните постановки Радостин Чомаков на сцената на Софийската опера са „Аида“, „Кармен“, „Травиата“, „Трубадур“, „Арко Ирис“, „Хан Крум“, „Златното петле“, „Чудният мандарин“, „Севилският бръснар“; „Ромео и Жулиета“, „Набуко“ в Бургаската опера; „Травиата“ във Варненската опера; „Тоска“, „Островът на мечтите“, „Риголето“ в Старозагорската опера; „Набуко“ в Пловдивската опера; „Момчил“, „Нестинарка“ в Русенската опера и много други. През целия си творчески път работи в екип със съпругата си – Бояна Чомакова (костюмограф). Дълги години създава декорите за международния фестивал „Златният Орфей“. Сценограф на спектакъла „Диви ягоди“ на Националния фолклорен ансамбъл „Филип Кутев“. Участва в почти всички сценографски изложби в страната и в чужбина. Преподавател, доцент в Националната музикална академия.
Умира през 2016 г. в София.