davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
విజయనిర్మల

విజయనిర్మల (ఫిబ్రవరి 20, 1946 - జూన్ 27, 2019) తెలుగు సినిమా నటి, దర్శకురాలు, సినీ నటుడు ఘట్టమనేని కృష్ణ భార్య. ఈమె మొదటి పెళ్ళి ద్వారా సినీ నటుడు విజయ నరేష్ కి తల్లి, నటి జయసుధకు ఈమె పిన్నమ్మ.
విజయనిర్మల పుట్టిల్లు నరసరావుపేట. విజయనిర్మల తల్లి శకుంతల, అన్నలు వసంతరావు, సంజీవరావు పాతూరులో వీరి కుటుంబాలన్నీ ఉండేవి. విజయనిర్మల బాల్యం అత్యధిక కాలం పాతూరులోనే గడిచింది. రాజాగారి కోటలోని విక్టోరియా హాల్లో ఆమె చిన్నతనంలో నృత్య ప్రదర్శన కూడా ఇచ్చింది. తదనంతర కాలంలో విజయనిర్మల తల్లిదండ్రులతో కలిసి చెన్నై వెళ్లిపోయారు. ఈమె అసలు పేరు నిర్మల అయితే తనకు సినీరంగములో తొలి అవకాశమిచ్చిన విజయా స్టూడియోకు కృతజ్ఞతగా విజయనిర్మల అని పేరు మార్చుకొన్నది. అప్పటికే ఇదే పేరుతో వేరే నటి (ఇప్పటి నిర్మలమ్మ) ఉండడం కూడా పేరు మార్పునకు మరో కారణము.
పాండురంగ మహత్యంలో బాలనటిగా చిత్రరంగంలో ప్రవేశించారు. ఆ తరువాత అంచెలంచెలుగా ఎదిగి కథానాయకిగా ఉన్నతస్థానానికి చేరారు. తరువాత దర్శకత్వ బాధ్యతలు చేపట్టి ప్రపంచంలోనే అత్యధిక సినిమాలకు దర్శకత్వం వహించిన మహిళగా 2002లో గిన్నిసుబుక్‌లో ఎక్కారు. నటి అయిన ఈమె 1971లో దర్శకత్వము వహించడము ప్రారంభించింది. ఈమె నటించిన అధిక చిత్రాలలో కథానాయకుడు కృష్ణ కావటం విశేషం. వీరిద్దరూ జంటగా సుమారు యాభై వరకూ చిత్రాలలో నటించారు. రఘుపతి వెంకయ్య పురస్కారానికి ఎంపికయ్యారు.
గతకొంతకాలంగా అనారోగ్యంతో బాధపడుతున్న విజయనిర్మల హైదరాబాద్ గచ్చిబౌలిలోని కాంటినెంటల్ ఆస్పత్రిలో చికిత్సపొందుతూ 2019, జూన్ 27 గురువారం ఉదయం మరణించారు.
Асеновград (железопътна гара)

42.014462, 24.868736
Железопътна гара Асеновград е се намира в град Асеновград, на около 18 км от гр. Пловдив. Тържествено е открита през 1928 г. от цар Борис III. Гарата е крайна, връзката е само с Пловдив.
Обикновено на гарата на всеки кръгъл час пристига електрически мотрисен влак (ЕМВ). По пътя си за Пловдив спира в Маврудово, Крумово, Вагоноремнтното депо в Пловдив. Първият влак пристига в 6:00 часа, а последният потегля в 22:15 ч.
От Пловдив първият влак за Асеновград тръгва в 5:30, а последният – в 21:35 ч. Разстоянието се изминава за около 20 минути, а влакът стои на гарите в Пловдив и Асеновград 6 – 7 мин. През работните дни има извънредни влакове в 6:00 ч. главно за учещи и работещи.
Гарата се намира на кръстовището на бул. „Васил Левски“ и ул. „Борислав“ (идваща от бул. „България“). Зад нея е индустриалната част на града. Близо до гарата се намира градската автогара.
Има 3 главни коловоза, като обикновено на II коловоз пристига влакът от Пловдив.
Исторически музей (Асеновград)

Историческият музей в Асеновград отваря врати на 9 септември 1955 г.
Той е наследник на музейната сбирка създадена от археологическо дружество „Сварог“ (1926) в сградата на гимназията. От 1971 г. музеят се намира в сградата на бившия Военен клуб в центъра на града, строена през 1895 г. и специално ремонтирана за нуждите на музея.
В музейната експозиция на площ от 200 кв. м в три зали и 3 отдела са експонирани 1000 музейни единици.
В музея са изложени експонати, проследяващи историята на региона от древни времена до наши дни. Експозициите са разделени в четири основни отдела: Археология, Етнография, История XV-XIX век и Нова и най-нова история.
Свети Йоан Предтеча (Асеновград)

„Свети Йоан Предтеча“ или „Свети Яни“ е средновековна църква в Асеновград, България.
Църквата се издига живописно на непристъпна отвесна скала в западните покрайнини на Асеновград. Времето на построяването ѝ се определя различно, от към XI до XIII-XIV век, въз основа на архитектурните ѝ белези.
Сградата е с дължина 8 м., широчина 5,5 м и височина около 5 м., еднокорабна, едноапсидна, без притвор. Към 1819 г. все още имала купол. По строеж прилича изключително много на църквата при Асеновата крепост. Зидарията е от ломени камъни, редуващи се с тухлени пояси. Най-добре запазен е градежът на олтара. Фасадите са украсени с по пет слепи арки на северната и южната страна и с три дълбоки арки от запад. Апсидата отвън има тристенна форма и три малки прозорчета. Дебелината на зидовете е 1 м. В тях са вградени негледжосани тръбички за акустика. Характерен елемент са шестте наподобяващи бойници процепа високо на северната стена, които в случай на нужда помагали църквата да се превърне в истинска крепост. Вероятно по тази причина тя е известна сред местното население с прозвището „Бойницата“.
Дълги години църквата задоволява богослужебните нужди на града, но явно в края на XVIII или началото на XIX век е полуразрушена – най-вероятно по време на кърджалийските нападения. Възстановена е непосредствено след това, с променена горна част и с дървен покрив (заменен по време на последните реставрационни работи). Първичното изписване, сигурно в лошо състояние тогава, било покрито с мазилка.
Според арх. Стоилов храмът е равностоен по значимост на този в Асенова крепост. Цялостно и задълбочено проучване не е правено, с изключение на подробно архитектурно заснемане през 1983 година, когато стените на наоса са сондирани за откриване на стенна живопис.
Стенописите на храма са почистени през 2000 г. От Средните векове са запазени само две изображения, датирани по стилови особености от началото на XIII век: св. Йоан Кръстител в ниша вдясно от иконостаса и Срещата на Мария с Елисавета във втория регистър на южната стена, непосредствено над олтара. Три стенописни образа на Иисус Христос, Света Богоридица и св. Йоан Кръстител датират от 1804 г.
„Оскар“ за най-добра женска роля

Оскар за най-добра женска роля е категория въведена от Американската филмова академия, в която се номинират за наградата „Оскар“ изявили се през годината актриси. Предложенията са не повече от пет. Дават се по списък на допуснатите филми чрез тайно гласуване от членовете на академията, които са актьори и актриси . Първите 5 с най-много гласове се номинират за наградата. Победителката се определя с общо гласуване на всички активни пожизнени членове на академията .
Долните таблици показват всички номинирани за наградата актриси по десетилетия. Носителката на приза е записана с удебелен шрифт на цветен фон, първа в списъка за съответната година.
Катрин Хепбърн – 4 (1934, 1968, 1969, 1982) от 12 номинации. Записана е в „Рекордите на Гинес“. Обявена е от Американския филмов институт за най-голямата звезда сред жените на класическото кино в Холивуд.12 актриси имат по 2 награди.
Мерил Стрийп – 17 (1982 – 2018), от тях 3 награди.
Катрин Хепбърн – 49 години творческа дейност (1934 – 1982).
Градът (село)

Градът е село в Южна България. То се намира в община Смолян, област Смолян.
Село Градът се намира в планински район.
До 1988 г. село Градът е махала към село Тикале, което се намира на около километър от него.
Селцето се намира в сърцето на Родопите високо в планината, чудесна панорама, чист въздух и дружелюбни хора. Една от най-големите природни забележителности на селцето е намиращата се близо до него планина Момчилова крепост, наричана още от местните там хора Градището.
Девинска планина

Девинска планина е планински рид в Западните Родопи, източно разклонение на Велийшко-Виденишкият дял, разположен южно от долината на Девинска река. По-голямата му част е на територията на Област Смолян, а северозападната – на територията на Област Пазарджик.
Планината се простира се от запад на изток на 20 км и ширина до 15 км. На север дълбоката каньоновидна долина на Девинска река я отделя от Баташка планина, а на югоизток долината на река Въча – от рида Мурсалица. На запад и юг долините на Сърнена река (Караджадере, ляв приток на Доспат) и река Читакдере (Ешекчидере, ляв приток на Буйновска река) я отделят от останалата част на Велийшко-Виденишкия дял.
Билното ѝ е заравнено, като в крайните ѝ западни и източни части то се повишава и там се издигат най-високите върхове на планината: Пчеларица (1688,5 м) в най-северозападната част, на 2 км южно от язовир „Широка поляна“ и Хамамбунар (1688,1 м) в източната част, на 3 км северозападно от село Грохотно. Изградена е предимно от олигоценски риолити и пясъчници и по-малко гнайси и мрамори. С малки изключения планината е покрита с хубави иглолистни гори. В североизточното ѝ подножие, край град Девин бликат минерални извори с голям дебит.
В централната ѝ част, северно от село Борино е изградена хижа „Орфей“, а в най-източната ѝ част, близо до квартал „Настан“ на град Девин е природната забележителност „Слона“.
В подножието на планината са разположени град Девин (на североизток) и селата Борино (на юг), Грохотно и Тешел (на югоизток).
По цялото ѝ южно подножие, от запад на изток, от село Борино до град Девин, на протежение от 23 км, преминава участък от третокласен път № 197 от Държавната пътна мрежа Гоце Делчев – Доспат – Девин.
Чернатица

Чернатица е третият по размери и височина планински рид в Западните Родопи, разположен в северната им част, между долините на реките Въча и Чепеларска, на територията на области Пловдив и Смолян.
Ридът има форма на голяма, изпъкнала на запад дъга с дължина около 70 км и ширина 25 км. На изток долината на Чепеларска река го отделя от Добростански рид и Радюва планина, а на запад дълбоката проломна долина на река Въча – от Баташка планина и североизточното ѝ разклонение Равногорски рид. На юг долината на Широколъшка река го отделя от рида Мурсалица, а чрез седловината Пампорово се свързва с Переликско-Преспанския дял. На север склоновете му стръмно се спускат към Горнотракийската низина. Северната част на рида се разделят от Първенецка (Тъмръшка) река на два отделни рида – на запад Върховръшки и на изток Белочерковски.
Билото на рида е с надморска височина 1500 – 2000 м с откроени изолирани върхове: Голям Персенк (2094,5 м), Малък Персенк (2073,9 м), Модър (1991,9), Свети Илия (1705,4 м). Западните и източните му склонове са стръмни и резчленени от дълбоките долини на къси планински реки, притоци на Въча и Чепеларска река, а северните му стъпаловидно се спускат към Горнотракийската низина. Изграден е предимно от гнайси и по-малко от терциерни вулканити – риолити, а в северната периферия – от старотерциерни седименти. Отводнява се от десните притоци на Въча – Широколъшка, Лясковска, Чурековска и др., Първенецка (Тъмръшка река, десен приток на Марица) и левите притоци на Чепеларска река – Забърдовска, Ореховска, Луковица и др. В западното подножие, в района на село Михалково бликат естествено газирани минерални извори. Климатът е планински, а почвите са плитки кафяви горски. Обрасъл е дъбови, букови и иглолистни гори.
В рида Чернатица са изградени и функционират множество хижи, почивни станции, летовица и други пунктове за отмора, спорт и туризъм, природни, архитектурни и исторически забележителности.
В планината и по нейните склонове и подножия са разположени 5 града Асеновград, Кричим, Куклен, Перущица и Чепеларе и 39 села: Бачково, Беден, Белащица, Бойково, Брезе, Брестник, Брестовица, Върбово Гълъбово, Дедово, Добралък, Дряновец, Забърдо, Зорница, Извор, Косово, Кукувица, Лилково, Лясково (Област Пловдив), Лясково (Област Смолян), Малево, Марково, Михалково, Нареченски бани, Орехово, Осиково, Първенец, Руен, Ситово, Скобелево, Сливово, Студенец, Устина, Хвойна, Храбрино, Цар Калоян, Чурен, Широка лъка и Яврово.
Във вътрешността на рида и по източното, южното и западното му подножие преминават участъци от 3 пътя от Държавната пътна мрежа:
Козаново

Козаново е село в Южна България. То се намира в община Асеновград, област Пловдив.
Село Козаново е разположено на едва 7 км източно от Асеновград и планината Родопи и на около 30 км от Пловдив. Близо до селото се намират няколко манастира (Араповският манастир „Света Неделя“ -на 1-2 км, манастирът „Света Петка“ – на 8-9 км, манастирът „Свети Кирик“ – на 8-9 км), както и три язовира. Най-голям от тях е язовирът 40-те извора, често използван и като гребна база на отборите по кану-каяк от Пловдив и региона.
Писмени сведения от създаването на село Козаново няма. От разкази на стари хора от селото живели през ХIXв. то е съществувало като малка махала, но не на същото място на което е сега, а на юг по поречието на долното дере. Какво е било другото име не се знае. На около повече от километър по поречието на долното дере, където сега се намира язовира „Циганката“ от западната страна на язовира се намирало турско село също с неизвестно име. През този период в селото имало един козар, който си е направил къшла на козите на така наречената „Великденска каба“ – сегашното футболно игрище. И понеже турците често са нападали българската махала, се наложило българите да се преместят и живеят на сегашната долна махала на селото, като по този начин са избягвали нападенията на турците, защото не можели да ги видят. Жителите на селото се занимавали със земеделие, животновъдство и най-вече с отглеждане на буби за коприна. Поради това са произвеждали голямо количество пашкули, което е турско наименование, а българското е козан и незнайно кога през ХIXв. селото възприема името Козаново. Сега вече селото е нараснало на триста къщи и около хиляда души жители. Не е известно да е имало друго име.
Източно православни. Един от свещениците в православния храм е бил свещеноиконом Пенчо Антов, който е погребан в гробищният парк на селото.
Село Козаново предлага няколко маршрута за разходки – до близките два микроязовира разстоянието е незначително (15-30 мин.), на ок. 40-45 мин. е по-големият 40-те извора. И трите язовира предлагат прекрасна гледка към ширналите се между Асеновград и Кърджали Родопи. Коларските пътчета до тях, както и до съседния Араповски манастир, не са маркирани, но всеки в селото би могъл да ви упъти.
Кур (град)

Хур или Кур (на стандартен немски Chur, на немски се произнася [ˈkʰuːɐ]; на френски: Coire, Коар, на италиански: Coira, Койра, на романш Cuira, Куойра, на швейцарски немски [ˈχuːr], Хуур) е град в Швейцария, столица на кантон Граубюнден и административен център на едноименната община Кур в окръг Плесур.
Град Кур е разположен около река Рейн и устието на нейния приток река Плесур на средна надморска височина 593 m. Масивните каменни сгради, мекият климат, градините и лозята около града му придават характерната за Алпите специфична красота. Населението му е 32 957 жители към 31 декември 2008 г. На север от града (22 km) се намира границата с Лихтенщайн, до която се пътува по автомагистрала. На изток на около 25 km се намира град Давос, но поради липса на пряк път по обиколния маршрут разстоянието е 66 km. На югоизток на 31 km е град Ароза. На юг на 85 km е град Санкт Мориц. На запад на около 100 km е малкото градче Дизентис. Градът има жп гара за теснолинейка до градовете Ароза, Ландкварт и Иланц и е седалище на железопътната компания Ретише Бан.
Названието на града произхожда от келтските думи Kora (Племе) и Koria (Клан). Първите сведения за него датират от преди 5000 години. През 15 година пр.н.е. е бил главно населено място на Римската империя. През 284 г. получава названието главен град на провинция. През 450 г. става център на епархия. През 1524 г. се нарича „град на реформацията“. През 1803 г. става столица на кантон Граубюнден.
Сред архитектурните забележителности на града са бившата къща на семейство Буол, носеща днес името музей „Ретиан“, в който има документи, книги и живописни творби, свързани с живота на швейцарския пастор и политик Георг Йенач. Катедралата „Санкт Луциус“, оформена в готически и романски архитектурни стилове, построена между 1178 и 1282 г. с богато украсен интериор. Други архитектурни забележителности на града са сградата на общината и картинната галерия.
Представителният футболен отбор на града носи името ФК Кур 97 и има аматьорски статут.
Дяволски град

Дяволският град (на сръбски: Ђавоља варош) е природен феномен и забележителност, намираща се в Поморавието, Сърбия, в близост до гр. Куршумлия, разположен на югозападните склонове на Радан планина.
Дяволският град представлява комплекс от природни образувания описвани като каменни пирамиди. Намира се във вододелното било между Дяволското дере и Пъкленото дере. Водната ерозия оформя андезитните материали и вулканичния туф в 202 пирамиди, заемащи площ от 4300 m. Размерите им варират от кули с височина от 2 до 15 m, ширина в основата 1,5 до 6 m и ширина на върха от 1 до 2 m.
В горната си част пирамидите са защитени от андезитни блокове с тежина до 100 кг, които ги предпазват от атмосферните въздействия. Щом защитният слой бъде износен кулата, се отмива под влияние на ерозията. Надморската височина на Дяволския град е между 700 и 720 m.
Поморавци приемат пирамидите и кулите в местността за дяволско дело, откъдето идва и наименованието Дяволски град. За придобилото популярност име на местността има няколко причини, които могат да бъдат групирани като:
Районът на Дяволския град е вододаен – тук има извор, познат с името Дяволския, от който извира и Дяволска вода. Водата е минерална и се използва с лечебни цели.
Нагано (град)

Нагано е град в префектура Нагано, Япония. Населението на Нагано е 387 146 жители (1 април 2011 г.), а общата площ 834,85 кв. км. Намира се в часова зона UTC+9 в северната част на префектурата си. Земетресение с магнитуд 6,6 се проявява в префектура Нагано на 12 март 2011 г. в 3:59 ч. местно време, не е имало съобщения за повреди или жертви. В града се намира будиски храм от 7 век, популярна туристическа забележителност, около която града се е разрастнал исторически. Градът се намира в хълмист район и будиския храм е на хълм над останалата част на града.
Arashiyama

Arashiyama (嵐山, Storm Mountain) is a district on the western outskirts of Kyoto, Japan. It also refers to the mountain across the Ōi River, which forms a backdrop to the district. Arashiyama is a nationally designated Historic Site and Place of Scenic Beauty.
Arashiyama is a walkable area accessible by the Keifuku Electric Railroad (via Arashiyama Station (Keifuku)) from central Kyoto or by the Hankyū Arashiyama Line (via Arashiyama Station (Hankyu)) from Katsura Station, with connections from Osaka and Kyoto. Additionally, the JR Saga-Arashiyama Station is located in the district's suburbs.
Togetsukyō (渡月橋) is a bridge across the river. It is the subject of one of the Famous Views of the Sixty-odd Provinces ukiyo-e prints. The Japanese used mostly concrete in 1934 to rebuild the Togetsukyo Bridge, unlike the original destroyed wooden version of the bridge from 836.
The river has three different names that denote its upper, middle, and lower stretches. It is called the Ōi River (大堰川, Ōi-gawa) in the upper course (not to be confused with the homophonously named Ōi River (大井川, Ōi-gawa), further to the east in Shizuoka Prefecture), the Hozu River (保津川, Hozu-gawa) in the middle course, and the Katsura River (桂川, Katsura-gawa) in the lower course.
35°00′54″N 135°40′14″E﻿ / ﻿35.015096°N 135.670667°E﻿ / 35.015096; 135.670667 (Arashiyama Park) 35°00′46″N 135°40′40″E﻿ / ﻿35.012864°N 135.67775°E﻿ / 35.012864; 135.67775 (Togetsukyō) 35°01′08″N 135°40′53″E﻿ / ﻿35.018761°N 135.681389°E﻿ / 35.018761; 135.681389 (JR Station) 35°00′56″N 135°40′42″E﻿ / ﻿35.015437°N 135.678306°E﻿ / 35.015437; 135.678306 (Randen Station) 35°00′35″N 135°40′56″E﻿ / ﻿35.009859°N 135.682347°E﻿ / 35.009859; 135.682347 (Hankyū Station)
Mountains and Sea

Mountains and Sea is a 1952 painting by American abstract expressionist painter Helen Frankenthaler. Painted when Frankenthaler was 23 years old, it was her first professionally exhibited work. Though initially panned by critics, Mountains and Sea later became her most influential and best known canvas.
In 1950, Frankenthaler was exposed to the work of Jackson Pollock for the first time during an exhibition at the Betty Parsons Gallery where several of Pollock's paintings, Autumn Rhythm, Number 30, 1950 (1950), and Number One,1950 (Lavender Mist) (1950), were displayed. She was intrigued by the idea of painting a canvas lying flat on the floor, and would later employ that technique for Mountains and Sea.
In the summer of 1952, Frankenthaler went on a road trip to Cape Breton Island, Nova Scotia, during which she painted landscapes there using foldable easel equipment. Mountains and Sea was painted after this trip, and while the painting is not a direct depiction of a coastline in Nova Scotia, it contains elements that suggest a kind of seascape or landscape, like the strokes of blue that join with areas of green.
The New York Times described Mountains and Sea as, "a light-struck, diaphanous evocation of hills, rocks and water," and the artist herself later said the canvas, "look[s] to many people like a large paint rag, casually accidental and incomplete.”
To create Mountains and Sea, Frankenthaler placed an unprimed canvas directly onto the floor and stained color directly onto it by diluting oil paint with turpentine and allowing the colors to bleed. It was the first time she used this stain technique.
Mountains and Sea is considered an important precursor to color field painting and has been described as, "the Rosetta stone of color-field." The canvas's impact on the color field movement has been compared to the importance of Claude Monet's Impression, Sunrise to the Impressionist movement. Morris Louis, an abstract expressionist painter and a contemporary of Frankenthaler, described the painting as, "a bridge between Pollock and what was possible."
The 1980 BBC series 100 Great Paintings featured Mountains and Sea.
The painting is on extended loan to the National Gallery of Art in Washington, D.C.
Hercules monument (Kassel)

The Hercules monument is a landmark in the German city of Kassel. It is located in the Bergpark Wilhelmshöhe (Wilhelmshöhe Mountainpark) in northern Hesse, Germany.
Hercules is a copper statue depicting the ancient Greek demigod Heracles (Gr. Ηρακλής, German Herkules). The statue is located at the top of a pyramid, which stands on top of the octagon; the statue and the other parts of the monument were constructed at different times. Today "Hercules" refers to the whole monument, including the Octagon and Pyramid. The monument is the highest point in the Wilhelmshöhe Bergpark.
The monument is located in Bad Wilhelmshöhe, on the Eastern ridge of the Habichtswald. It was built in an artificial dell of the Karlsberg (526 m (1,726 ft) above sea level) on the western-most and highest location (515 m (1,690 ft)) of the line of sight Schloss Wilhelmshöhe – Hercules.
The Hercules monument and the surrounding Wilhelmshöhe Bergpark were inscribed as a World Heritage Site in 2013, owing to their outstanding Baroque architecture and intricate water features.
The water features were built on 3 June 1714 (310 years ago) (1714-06-03). The cascades are a 250-meter (820 ft) long stone structure shaped like a staircase. The water starts from the Hercules monument and runs down the cascades, Steinhöfer's waterfall, the devil's bridge, finally tumbling down the aqueduct before finally arriving at the lake where a fountain of about 50 meters (160 ft) ends the spectacle. About 350,000 liters (77,000 imp gal; 92,000 U.S. gal) of water are needed.
This system relies on natural pressure from reservoirs and underground pipes whose locks are opened manually
During the summer (from May until October every Wednesday and Sunday afternoon), visitors can attend this event. Additionally, every first Saturday of the months of June, July, August and September this event takes place during the evening with lights of different colors illuminating the water, the fountain and the monument features.
The Hercules monument has a total height of 70.5 meters (231 ft): 32.65 meters (107.1 ft) for the Octagon; 29.60 meters (97.1 ft) for the Pyramid and 8.25 meters (27.1 ft) for the statue. The height difference between top of the statue and the bottom of the cascades is 179 meters (587 ft).
Construction of the Bergpark began in 1696. The Hercules statue was built from 1701 to 1717 and is based on the design of the Italian Giovanni Francesco Guerniero. The complex is the northernmost part of the park and is an important baroque aspect of the Bergpark Wilhelmshöhe. 520 steps lead to the top.
In late 2005, a restructuring of the entire monument, including the statue was initiated. Initially, the project was to be completed in 2009. The restoration was later estimated to cost more than 24 million Euro and last through 2018.
The complete structure (Octagon and Cascades) are made of Tuff sourced from quarries nearby. This soft material has the advantage of good workability, but weathers quickly, particularly by frost-related erosion. This rapid weathering process has been a structural issue for the statue.
FC Asenovets Asenovgrad

Football Club Asenovets (Bulgarian: Футболен клуб Асеновец) are a Bulgarian association football club based in Asenovgrad, Plovdiv Province, currently playing in the South-East Third League, the third level of Bulgarian football. Their home ground since 1949 has been Shipka Stadium. Known for its highly motivated supporters even in lower divisions.
As of 1 September 2015 Note: Flags indicate national team as defined under FIFA eligibility rules; some limited exceptions apply. Players may hold more than one non-FIFA nationality.
Shipka stadium is a multi-use stadium in Asenovgrad, Bulgaria. It is currently used mostly for football matches and is the home ground of F.C. Asenovets. The stadium holds 3,852 people.
Northern Thrace

Northern Thrace or North Thrace (Bulgarian: Северна Тракия, Severna Trakiya; Turkish: Kuzey Trakya; Greek: Βόρεια Θράκη), also called Bulgarian Thrace, constitutes the northern and largest part of the historical region of Thrace. It is located in Southern Bulgaria and includes the territory south of the Balkan Mountains and east of the Mesta River, bordering Western Thrace and East Thrace in the south, and the Black Sea in the east. It encompasses Sredna Gora, the Upper Thracian Plain, and 90% of the Rhodopes.
The climate ranges from subtropical to transitional continental and mountainous. The highest temperature recorded in Bulgaria occurred here: it was 45.2 °C (113.4 °F; 318.3 K) at Sadovo in 1916. The main rivers of the region are the Maritsa and its tributaries. Notable cities include Plovdiv, Burgas, Stara Zagora, Sliven, Haskovo, Yambol, Pazardzhik, Asenovgrad, Kardzhali, Dimitrovgrad, Kazanlak and Smolyan. Northern Thrace has an area of 42,073 km.
The Ottoman Empire created the autonomous province of the newly-named Eastern Rumelia in Northern Thrace in 1878. The region was annexed by the Principality of Bulgaria in 1885.
The ethnic composition of the population of Eastern Rumelia.
The population's ethnic composition in the Bulgarian provinces of Burgas, Haskovo, Kardzhali, Pazardzhik, Plovdiv, Sliven, Smolyan, Stara Zagora and Yambol.
42°15′00″N 26°00′00″E﻿ / ﻿42.2500°N 26.0000°E﻿ / 42.2500; 26.0000
پرو کبڈی لیگ

پرو کبڈی لیگ (انگریزی: Pro Kabaddi League) (موجودہ ویوو پرو کبڈی لیگ) بھارت میں پروفیشنل کبڈی لیگ ہے۔ پرو کبڈی لیگ کا آغاز 2014ء میں ہوا تھا۔ اور اسے اسٹار اسپورٹس پر نشر کیا گیا تھا۔
2006ء کے ایشیائی کھیل میں کبڈی کو بہت سراہا گیا تھا۔ کبڈی کے تئیں لوگوں کو جوش اور پسند کو دیکھتے ہوئے پرو کبڈی لیگ کا آغاز کیا گیا۔ پرو کبڈی لیگ کا خاکہ انڈین پریمیئر لیگ سے متاثر ہے جس میں ہر ٹیم کی ایک فرنچائزی ہوتی ہے اور کھلاڑیوں کی بولی لگتی ہے۔ 2014ء کے پہلے سیزن میں 8 ٹیموں نے حصہ لیا تھا اور کل فیس $250,000 تھی۔
بھارت میں انڈین پریمئر لیگ کے بعد کئی لیگ ایجاد ہوئیں جن میں آئی پی ایل کا خاکہ استعمال کیا گیا اور وہ سب کامیاب ہوئیں۔ پرو کبڈی لیگ کے تئیں منتظمین کو کچھ تشویش تھی کہ کامیاب ہو گی یا نہیں کیونکہ پہلے ہی کئی لیگ بھارت میں چل رہی تھی اور کرکٹ کی طرح کبڈی کے کھلاڑی اتنے مشہور بھی نہیں تھے۔ لیکن یہ بھی حقیقت ہے کہ کرکٹ کی طرح کبڈی بھی گاؤں گاؤں میں کھیلی جاتی ہے۔ لہذا جیسے کبڈی کا آغاز ہوا شائقین نے اسے ہاتھوں ہاتھ لیا اور پرو کبڈی لیگ کو خوب کامیابی ملی۔
اس کے افتتاحی پروگرام کو 435 ملین لوگوں نے دیکھا تھا۔ اس کے زیادہ بس 2014ء کے انڈین پریمئر لیگ کے افتتاحی پروگرام کو 552 ملین لوگوں نے دیکھا تھا۔ 2014ء کے پرو کبڈی لیگ کا فائنل جے پور پنک پینتھرز اور یو ممبا کے درمیان میں کھیلا گیا تھا جسے 86.4 ملین لوگوں نے دیکھا تھا۔ پرو کبڈی کے آفیشل بروڈکاسٹر اسٹار اسپورٹس نے اعلان کیا کہ اگلے سال 2015ء میں پرو کبڈی لیگ کی بنیادی کمپنی مارشل اسپورٹس کے 74فیصد اسٹاک خرید لیگی۔
2017ء اور 2018ء سیزن کے لیے پرو کبڈی لیگ میں مزید ٹیمیں شامل کی گئیں اور فارمیٹ میں تبدیلی کرتے ہوئے تمام ٹیموں کو دو حصوں میں تقسیم کیا گیا جسے زون کہا گیا۔ 2019ء میں پھر سے پرانے فارمیٹ کو بحال کیا گیا۔
عالمی کبڈی لیگ

عالمی کبڈی لیگ 2014ء میں قائم ہوئی۔ یہ لیگ پنجاب کے طے شدہ اصول اور رہنما خطوط پر عمل پیرا ہے، جیساکہ گولائی دار کبڈی کی تعریف طے کی گئی ہے۔ یہ لیگ چار ممالک میں اگست 2014 سے دسمبر 2014ءکے بیچ مقابلے کروا چکی ہے۔
2014ء میں اپنے آغاز کے سال اس تنظیم کے تحت منعقد مقابلوں میں پاکستان کی کبڈی ٹیم لاہور لائنز نے کینیڈا اور ریاستہائے متحدہ امریکا کی ٹیموں کو ہرانے کے بعد بھارت کی ٹیم پنجاب ٹھنڈر کو 44-64 سے شکست دے کر اپنی جیت درج کی۔ یہ مقابلے ایشین سرکل کبڈی قوانین کے تحت ہوئے۔ ہر میچ دس دس منٹ دورانیے کے چار کوارٹرز پر مشتمل تھا۔
جنوبی کوریا قومی کبڈی ٹیم

جنوبی کوریا نیشنل کبڈی ٹیم بین الاقوامی کبڈی مقابلوں میں جنوبی کوریا کی نمائندگی کرتا ہے۔ کوریا کی قومی ٹیم کے بہت سے کھلاڑی بھارت میں ورلڈ ٹاپ پرو کبڈی لیگ میں کھیل رہے ہیں۔
ہادی اشترک

ہادی اشترک (فارسی: هادی اشترک‎، پیدائش 29 جون 1992ء) ایک ایرانی کبڈی کھلاڑی ہے جو ایران قومی کبڈی ٹیم کی طرف سے بین الاقوامی کبڈی مقابلوں میں شرکت کرتا ہے اور بھارتی کبڈی کلب پٹنہ پائریٹس کی طرف سے بھارتی پرو کبڈی لیگ میں بھی حصہ لیتا ہے۔ پرو کبڈی لیگ میں پچاس سے زیادہ پوائنٹس اسکور کرنے والا ایک بہترین آل راؤنڈر شمار کیا جاتا ہے۔
ہادی تاجک

ہادی تاجک (پیدائش7 اگست 1992) ایک ایرانی بین الاقوامی کبڈی کھلاڑی ہیں جو ایران قومی کبڈی ٹیم کا حصہ ہیں اور پونری پلٹن کی طرف سے پرو کبڈی لیگ میں بھی کھیلتے ہیں۔
2020 کبڈی عالمی کپ

2020 کبڈی عالمی کپ کبڈی ورلڈ کپ (سرکل اسٹائل) کا ساتواں ایڈیشن ہے ، جس کا انعقاد 9 فروری سے 16 فروری 2020 تک افتتاحی تقریب کے ساتھ 9 فروری 2020 کو پنجاب اسٹیڈیم ، لاہور ہوا۔ ٹورنامنٹ پنجاب ، پاکستان میں منعقد ہوا۔ اس ٹورنامنٹ کا فائنل 16 فروری کو کھیلا گیا۔ فائنل میچ پاکستان نے جیتا۔
ٹورنامنٹ کا انعقاد حکومت پنجاب ، پاکستان ، سپورٹس بورڈ پنجاب اور پاکستان کبڈی فیڈریشن نے کیا تھا۔
8 روزہ کبڈی عالمی کپ میں 10 ممالک شامل ہیں۔
کبڈی عالمی کپ کے مقابلے مندرجہ ذیل مقامات پر کھیلے گئے۔
افتتاحی تقریب 9 فروری 2020 کو پنجاب اسٹیڈیم ، لاہور میں ہوئی۔
نوٹ: تمام میچوں کے اوقات پاکستان معیاری وقت (یو ٹی سی+5: 00) کے مطابق ہیں۔
کبڈی عالمی کپ (سٹینڈرڈ سٹائل)

کبڈی عالمی کپ ، انڈور انٹرنیشنل کبڈی مقابلہ ہے جو انٹرنیشنل کبڈی فیڈریشن (آئی کے ایف) کے ذریعہ ایک معیاری انداز میں منعقد کیا جاتا ہے۔ اس عالمی کپ میں مرد اور خواتین کی قومی ٹیمیں حصہ لیتی ہین۔ اس سے قبل یہ مقابلہ 2004 ، 2007 ، 2016 اور 2020 میں لڑا جا چکا ہے۔ پہلے تین عالمی کپ ہندوستان نے جیتے تھا ۔ پاکستان 2020 کے عالمی کپ میں پاکستان نے تمام میچوں میں ناقابل شکست رہتے ہوئے فائنل میں اپنے روایتی حریف بھارت کو شکست دینے کے بعد پہلی بار عالمی چیمپیئن بن گیا۔ سنہ 2016 میں ، خواتین کے لیے پہلا کبڈی ورلڈ کپ ہندوستان میں ہوا تھا۔ مقابلہ کی موجودہ شکل میں ایک راؤنڈ رابن گروپ مرحلہ شامل ہے ، جس میں 2 پول میں 6 ٹیمیں شامل ہیں ، ہر گروپ کے پہلے اور دوسرے نمبر پر فائنرز سیمی فائنل میں پہنچ جاتے ہیں۔
فارمولے کے ذریعہ ہر میچ کے بعد پوائنٹس کا حساب لگایا جاتا ہے:
10 * (کبڈی کھیلنے والے ممالک کی کل تعداد - مخالف کا درجہ) + (اسکور فرق)
بین الاقوامی کبڈی فیڈریشن کے مطابق پہلی 10 ٹیمیں :
مکمل دولت اور آبادی ایڈجسٹ ای ایل او رینکنگ گذشتہ 3 سال کے لیے. اس میں ایشین مقابلوں کے میچ بھی شامل ہیں۔
کبڈی عالمی کپ (دائرہ سٹائل)

دائرہ اسٹائل کبڈی ورلڈ کپ ، ایک بین الاقوامی کبڈی مقابلہ ہے جو حکومت پنجاب (ہندوستان) کے زیر انتظام ہے ، جس میں مرد اور خواتین کی قومی ٹیموں نے مقابلہ کیا ہے۔ 2010 میں ہونے والے افتتاحی ٹورنامنٹ کے بعد سے ہر سال یہ مقابلہ لڑا جاتا ہے ، سوائے 2015 کے گورو گرنتھ صاحب کی بے حرمتی کے تنازع کے سبب 2015 میں یہ منعقد نہ ہو سکا ۔ خواتین کا ٹورنامنٹ 2012 میں متعارف کرایا گیا تھا۔ اکتوبر 2016 تک کا ہر ٹورنامنٹ، مرد اور خواتین ہر دو قسم کے ٹورنامنٹ بھارت نے جیتے ہیں۔
مقابلہ کی موجودہ شکل میں ایک راؤنڈ رابن گروپ مرحلہ شامل ہے ، جس میں 2 پولوں میں 4 ٹیمیں شامل ہیں ، ہر گروپ کی پہلی اور دوسری ٹیم سیمی فائنل کھیلتی ہے۔
سپانسر:
پرل اس کپ کے ہر سیزن کے لیے سپانسر تھا۔ پرل وہ کمپنی ہے جو قرض کے نام پر لوگوں کو دھوکا دہی میں ملوث ثابت ہوئی تھی۔
مرد
خواتین
Bidens

Bidens is a genus of flowering plants in the aster family, Asteraceae. The genus include roughly 230 species which are distributed worldwide. Despite their global distribution, the systematics and taxonomy of the genus has been described as complicated and unorganized. The common names beggarticks, black jack, burr marigolds, cobbler's pegs, Spanish needles, stickseeds, tickseeds and tickseed sunflowers refer to the fruits of the plants, most of which are bristly and barbed. The generic name refers to the same character; Bidens comes from the Latin bi ("two") and dens ("tooth").
Despite their global distribution, the systematics and taxonomy of the genus has been described as complicated and unorganized. The genus include roughly 230 species.
Bidens is closely related to the American genus Coreopsis, and the genera are sometimes difficult to tell apart; in addition, neither is monophyletic.
Species include:
Bidens includes roughly 230 species which are distributed worldwide throughout many tropical and warm temperate regions. Species occur in the Americas, Africa, Polynesia, Europe and Asia.
Bidens are zoochorous; their seeds will stick to clothing, fur or feathers, and be carried to new habitat. This has enabled them to colonize a wide range, including many oceanic islands. Some of these species occur only in a very restricted range and several are now threatened with extinction, notably in the Hawaiian Islands. Due to the absence of native mammals on these islands, some of the oceanic island taxa have reduced burrs, evolving features that seem to aid in dispersal by the wind instead.
Nodding beggarticks (B. cernua) and hairy beggarticks (B. pilosa) are useful as honey plants. Several Bidens species are used as food by the caterpillars of certain Lepidoptera, such as the noctuid moth Hypercompe hambletoni and the brush-footed butterfly Vanessa cardui, the painted lady.
The Bidens mottle virus, a plant pathogen, was first isolated from B. pilosa, and it infects many other Asteraceae and plants of other families.
Native Hawaiians drink a special tea out of their leaves (known collectively as koʻokoʻolau) back when they were abundant in Hawaii.
Verbesina encelioides

Verbesina encelioides is a flowering plant in the family Asteraceae. The species is native to the Southwest United States and Northern Mexico. It is naturalized in parts of Eastern North America, the Middle East, Spain, Argentina, Australia and the Pacific islands. Common names include golden crownbeard, cowpen daisy, gold weed, wild sunflower, butter daisy, crown-beard, American dogweed, and the Spanish Añil del Muerto ("indigo of the dead").
It has become invasive in some areas, particularly in the Northwestern Hawaiian Islands within Papahanaumokuakea Marine National Monument where it impacts seabird breeding habitat.
Golden crownbeard is a summer annual with blooms resembling small sunflowers and distinctive flattened seeds.
The species responds strongly to disturbances on suitable sites. Like sunflowers, it produces allelopathic chemicals that slow the growth of other susceptible plant species. Research has identified an allelopathic effect on radishes which may explain its ability to dominate other species in some locations.
It is a larval host for the bordered patch.
List of flora of the Sonoran Desert Region by common name

The Sonoran Desert is a North American desert and ecoregion which covers large parts of the southwestern United States and of northwestern Mexico. With an area of 260,000 square kilometers (100,000 sq mi), it is the hottest desert in Mexico. The western portion of the Mexico–United States border passes through the Sonoran Desert. The Sonoran Desert region includes the Sonoran Desert and some surrounding areas. All of Sonora, the Baja California Peninsula, and the islands of the Gulf of California are included. Also included are parts of Sinaloa and Chihuahua, some Pacific islands off the coast of Baja California excluding Guadalupe Island), and southern Arizona and southern California in the United States.
This region has 4,004 species of plants from 1201 genera in 182 families. Many lack common names. Many have more than one common name, but only one is listed. Native and non-native taxa are included.
Flora of the Sonoran Desert Region include:
Other flora of the Sonoran Desert Region include:
Leptosyne hamiltonii

Leptosyne hamiltonii, the Mt. Hamilton coreopsis or Mt. Hamilton tickseed, is a rare California species of Leptosyne in the family Asteraceae. It is found only in a small region including Mount Hamilton and the Diablo Range in the southwestern San Francisco Bay Area (Alameda, Santa Clara, and Stanislaus Counties).
Leptosyne hamiltonii typically grows 10–20 centimetres (3.9–7.9 in) tall or sometimes taller when in bloom. The foliage is low growing, producing bright golden yellow colored flower heads and red purplish tinted peduncles. The foliage is deeply cut with a thin ferny shape.
It can be found blooming from March to May in California, where plants are found growing from 600–1,300 metres (2,000–4,300 ft) above sea level.
UC Riverside Botanic Gardens

The University of California, Riverside, Botanic Gardens are 40 acres (16.2 ha) of botanical gardens containing more than 3,500 plant species from around the world. The Gardens are located in the eastern foothills of the Box Springs Mountain on the University of California, Riverside campus in Riverside, California, US. Over four miles (6 km) of trails wind through many microclimates and hilly terrain.
The UCR Botanic Gardens are actually composed of two parts: the overall UCR campus and the 40-acre (160,000 m) botanical gardens. The landscaped area around the buildings on campus demonstrates a wide variety of plants adapted to the arid inland area of Southern California. The Gardens were established primarily for teaching purposes and serve to provide plant materials for courses such as anthropology, art, biology, ecology, entomology, morphology, ornamental horticulture, plant pathology, photography, and taxonomy. The Gardens also provide plant materials for research and for exhibiting species from all parts of the world.
A support organization, Friends of the UCR Botanic Gardens, was established in 1980. A popular bi-annual Botanic Gardens Plant Sale provides greater visibility and community support for the gardens.
The gardens are home to 195 bird species, ranging from kites, mallards, falcons and kestrels to quail, plovers, swallows, starlings and woodpeckers. Mammalian residents include California ground squirrels, Audubon cottontails, kangaroo rats, gophers, coyotes, gray foxes, opossums, pack rats, skunks and bobcats. Reptiles, including turtles, lizards of many kinds, and snakes, ranging from gopher snakes to the venomous rattlers, also populate the gardens. Amphibian residents include bullfrogs, western toads, salamanders and Pacific Tree Frog. Fishes include koi and carp.
Roda de samba

A roda de samba é um encontro de improvisação para músicas de samba. Rodas de samba são análogas às jam sessions do jazz. As chamadas rodas de samba não exigem grandes desprendimentos financeiros e costumam reunir um grande número de pessoas que cantam e dançam em torno de uma mesa, onde os músicos tocam os instrumentos e cantam. É uma manifestação muito comum no Brasil. Uma verdadeira roda de samba não exige microfones e nem um número certo de pessoas para tocar, é livre de qualquer responsabilidade de acertar. Tudo e todos da roda ou de fora podem dar suas opiniões nas músicas a serem tocadas.
Nascido da cadência dos terreiros, o Samba cresceu nos quintais. No princípio era apenas um encontro para celebrar as raízes africanas na casa da Tia Ciata. Seu Quintal foi o palco de reunião das tradições culinárias, sonoras e de danças. Assim a roda criou-se, promoveu a troca de experiência, de conhecimento, de sinergia e expandiu-se para os demais quintais, onde acabou se reunindo em Grupos, depois em Escolas de samba dos anos de 1940 e 1950.
Em meados de 1960 e 1970, os compositores retornaram à tradição dos quintais. Ali se reuniam para mostrar seus sambas, seu batuque o que promoveu em 1980 uma leva de compositores criados nesse bom ambiente, com o aplauso daqueles que já faziam parte dele: João Nogueira, Nei Lopes, D. Ivone Lara, Wilson Moreira, Seu Monarco, Martinho da Vila e muito mais.
A partir da roda de samba dos quintais, surgia a nova geração: Almir Guineto, Arlindo Cruz, Jorge Aragao, Mauro Diniz, Luiz Carlos da Vila, Pedrinho da Flor, Elaine Machado, Beto Sem Braço. O Samba se renovava regressando ao seu berço, a roda de samba!
Até hoje, a sobrevivência de vários artistas do samba, sejam eles compositores, intérpretes ou instrumentistas, se deve a essa ação cultural espontânea que se denomina roda de samba.
Aos poucos, as rodas que ficavam escondidas nos terreiros interioranos e fundos de quintais do subúrbio, sob o manto de manifestação religiosa, acabou ecoando pelos bairros da periferia, pelos morros, pelo mundo reunido multidões de apaixonados pelo bom e velho samba autêntico.
Duas Faces: Ao vivo na Mangueira

Duas Faces: Ao vivo na Mangueira é um álbum ao vivo da cantora brasileira Alcione, lançado em 2012. O álbum foi resultado de um show da cantora na quadra de ensaios do GRES Estação Primeira de Mangueira, sua escola de samba, realizado no final de 2011. Ao vivo na Mangueira é o segundo de dois álbuns comemorativos dos 40 anos de carreira da cantora, sendo que o primeiro foi intitulado Duas Faces - Jam Session. O álbum foi indicado ao Grammy Latino de Melhor Álbum de Samba/Pagode em 2012.
No ano de 2011, a cantora comemorou 64 anos de vida e 40 anos de carreira, decidindo lançar um projeto em comemoração a sua extensa trajetória musical. O primeiro dos dois álbuns, Duas Faces - Jam Session, reúne canções menos conhecidas entre o repertório da artista e também canções inéditas em sua voz, como: "Rua Sem Sol", "Capim" e "Pela Rua", que segundo a própria cantora compuseram seu "repertório nas noites". O álbum conta ainda com a participação de nomes consagrados da música popular brasileira, como Maria Bethânia, Djavan, Martinho da Vila, Áurea Martins e Emílio Santiago, tendo sido gravado em formato acústico jam session na própria residência da artista, no Rio de Janeiro.
O segundo álbum do projeto marca o retorno da cantora ao formato de trabalho que a consagrou, o clássico álbum ao vivo, desta vez em apresentação gravada ao vivo na quadra de ensaios da Estação Primeira de Mangueira - escola de samba pela qual a cantora torce. O show, que inclui grandes sucessos comerciais de sua carreira, contou com a participação de Diogo Nogueira, Jorge Aragão e Leci Brandão.
Carlos Guinle

Carlos Guinle (Rio de Janeiro, 20 de abril de 1883 — 7 de fevereiro de 1969) foi um colecionador de obras de arte, mecenas e compositor brasileiro, membro da família Guinle.
Terceiro filho de Eduardo Palassin Guinle, Carlos Guinle casou-se com Gilda de Oliveira Rocha (filha do português Manuel Jorge de Oliveira Rocha, que fundou em 1894 o jornal carioca A Notícia, vespertino que deixou de circular em 1998), com quem teve dois filhos, Jorge Guinle e Carlos Filho.
Um dos herdeiros do ramo central da tradicional e abastada família carioca Guinle, fundadora do Copacabana Palace, do Parque Guinle, do Palácio Laranjeiras, no Rio de Janeiro e da Ilha de Brocoió na Baía de Guanabara, além do Fluminense Football Club, clube que presidiu 2 vezes, de 8 de janeiro de 1912 a 23 de dezembro de 1912 e de 26 de dezembro de 1913 a 16 de abril de 1914.
Na década de 1930 criou a Granja Comary em Teresópolis que em 1968 deu origem ao Clube Comary e em 1986 ao Centro de treinamento Heleno Nunes, atual concentração da seleção brasileira de futebol, o restante foi dividido em glebas e transformou-se num dos mais belos condomínios da região serrana.
Dedicando-se aos negócios de sua família e sempre se considerando um compositor amador, nunca deixou, contudo, de comparecer aos shows musicais mantidos, especialmente, no Hotel Copacabana Palace, a partir das duas boates do famoso hotel, o Golden Room e o Midnight.
Era pai do playboy e crítico de jazz Jorge Guinle, o qual sempre participou, desde o começo dos anos 1950, das jam sessions cariocas tendo sido amigo de muitos compositores e intelectuais brasileiros.
Seu filho caçula, Carlos Oliveira Rocha Guinle, teve sua primeira composição lançada em 1950, o samba-canção "Você não sabe amar", em parceria com Dorival Caymmi e Hugo Lima, gravado por Francisco Carlos na RCA Victor. Em 1953, o samba-canção "Tão só", em parceria com Dorival Caymmi, foi gravado por Dorival Caymmi na Odeon.
Destacou-se por ser mecenas de Heitor Villa-Lobos em sua viagem a França.
Duas Faces - Jam Session

Duas Faces - Jam Session é um álbum da cantora brasileira Alcione, lançado em 2011. O álbum reúne canções menos conhecidas do repertório de Alcione, contando com a participação especial de renomados artistas da MPB. Jam Session é o primeiro de dois álbuns comemorativos dos 40 anos de carreira da cantora, sendo o outro intitulado Duas Faces - Ao Vivo na Mangueira.
No ano de 2011, a cantora comemorou 64 anos de vida e 40 anos de carreira, decidindo lançar um projeto em comemoração a sua extensa trajetória musical. O primeiro dos dois álbuns, Duas Faces - Jam Session, reúne canções menos conhecidas entre o repertório da artista, como: "Duas Faces" (que dá título ao projeto), "Quem Já Esteve Só" e "Sono dos Justos" (do álbum Acesa). Também reúne canções inéditas em sua voz, como: "Rua Sem Sol", "Capim" e "Pela Rua", que segundo a própria cantora compuseram seu "repertório nas noites". As cações "Comme ils disent", "Estate" e "Passione Eterna" abrilhantam o projeto com um toque internacional. O álbum conta ainda com a participação de nomes consagrados da música popular brasileira, como Maria Bethânia, Djavan, Martinho da Vila, Áurea Martins e Emílio Santiago; convidados especialmente pela própria artista para dividir os microfones. Segundo Alcione, são artistas que a apoiaram no início de sua carreira.
O álbum foi gravado em formato acústico jam session na própria residência da artista, no Rio de Janeiro, enquanto o segundo álbum foi gravado ao vivo na quadra de ensaios da Estação Primeira de Mangueira - escola de samba pela qual a cantora torce.
Vice-Reino do Rio da Prata

O Vice-Reino do Rio da Prata (em espanhol Virreinato del Río de la Plata), estabelecido em 1776, foi o último e mais curto vice-reino criado pela Espanha durante o período de colonização das Américas.
Os seus limites continham os territórios da atual Argentina, Paraguai, Uruguai (este último dentro do território conhecido à época como Banda Oriental do Uruguai), e pequenas partes dos territórios que atualmente pertencem ao Brasil e à Bolívia. Foi criado sobretudo por razões de segurança, no sentido de tentar conter as outras potências mundiais com interesses na área, como a Grã-Bretanha e, sobretudo, Portugal.
O primeiro vice-rei foi Pedro de Cevallos.
Em função da fragilidade provocada pela invasão de Napoleão Bonaparte, em 1807, ao território espanhol, iniciou-se na Argentina, em 1810, o movimento pela emancipação.
Durante a declaração da independência de 9 de Julho de 1816, a maioria das províncias do antigo Vice-reinado do Rio da Prata tomam o nome de União das Províncias da América do Sul, assim como se mantém também o nome de "União das Províncias do Rio da Prata".
A esta declaração não foram incluídas — exceto Córdoba — nesse momento as províncias confederadas na União dos Povos Livres, que reconheciam José Gervasio de Artigas como seu protetor, e que haviam declarado independência da Espanha no Congresso do Arroyo de la China, que aconteceu em Concepción do Uruguai em 1815.
Mundo Livre S/A

Mundo Livre S/A é uma banda brasileira surgida em 1984 em Recife, Pernambuco. Seu nome foi retirado de discursos do presidente norte-americano Ronald Reagan.
Nasceu no bairro beira-mar de Candeias, mesmo lugar de Recife em que foi redigido o manifesto Caranguejos com Cérebro, marco do Movimento Mangue, que prega a universalização e a atualização da Música de Pernambuco. Fred Zero Quatro, vocalista da banda, foi o autor do manifesto, juntamente com Renato L. e Chico Science. O Mundo Livre foi uma das bandas fundadoras do movimento Manguebeat.