davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Hut circle

In archaeology, a hut circle is a circular or oval depression in the ground which may or may not have a low stone wall around it that used to be the foundation of a round house. The superstructure of such a house would have been made of timber and thatch. They are numerous in parts of upland Britain and most date to around the 2nd century BC.
Hut circles are usually around 5 to 25 feet (1.5 to 7.6 m) in internal diameter, the rocks themselves being 2–3 feet (0.61–0.91 m) wide and around 3 feet (0.91 m) high. Hut circles were also almost certainly covered by conical rounded roofs and supported by posts that were internal and sometimes external.
There are more than 100 registered hut circles and enclosures in Wales. They are to be found in areas which have not been ploughed and the stones have not been disturbed. They are quite common in the north.
Hut circles are particularly numerous on Dartmoor, where there are an estimated 5,000. One of the best-known sites is Grimspound, which is exceptionally well preserved owing to its solid stone construction, the numerous hut circles being enclosed by a stone wall. It dates to the Late Bronze Age. It was first settled about 1300 BC. The 24 hut circles are surrounded by a massive granite perimeter wall, which may have stood 5 feet 7 inches (1.7 m) tall in places. The roundhouses, with an average diameter of 11 feet (3.4 m), were each built of a double ring of granite slabs with a rubble infill – a technique still used in dry-stone walling. One, Hut 3, has a surviving porchway, with the two jamb stones still upright, although the lintel has fallen. There is good evidence of human activity: pottery, scrapers, and pot boilers were found in the huts during Victorian excavations. However, few organic artefacts survived in the acidic soil. Ashes were found at a central hearth in each hut.
At Halangy Down in the Isles of Scilly are the remains of an Iron Age village composed of round houses below the Bant's Carn Bronze Age burial chamber.
Hut circles also occur in Northern Scotland, but it is unclear whether there is a connection between these and the hut circles in England. These hut circles were usually in pairs, and surrounded by groups of tumuli of sepulchral origin. These hut circles were around 40 feet (12 m) in diameter and 20–30 yards (18–27 m) apart.
Drakensberg Pumped Storage Scheme

The Drakensberg Pumped Storage Scheme is an energy storage facility built in the South African provinces of Free State and KwaZulu-Natal starting in 1974 and completed by 1981.
Four dams are involved in the scheme; the Driekloof Dam (joined to the Sterkfontein Dam), the Kilburn Dam, the Woodstock Dam and the Driel Barrage. Electricity generation equipment is located between Driekloof Dam and Kilburn Dam. Since the Driekloof Dam/Sterkfontein Dam also forms part of the Tugela-Vaal Water Project some of the water pumped to Driekloof Dam might end up flowing to the Vaal Dam and not be available for return to the Kilburn Dam. The Woodstock Dam and Driel Barrage are used to supply this additional water to Kilburn Dam when required.
The scheme provides for up to 27.6 gigawatt-hours (99 TJ) of electricity storage in the form of 27,000,000 cubic metres (950,000,000 cu ft) of water. The water is pumped to Driekloof during times of low national power consumption (generally over weekends) and released back into Kilburn through four 250 megawatts (340,000 hp) turbine generators in times of high electricity demand.
Ingula Pumped Storage Scheme

The Ingula Pumped Storage Scheme (previously named Braamhoek) is a pumped-storage power station in the escarpment of the Little Drakensberg range straddling the border of the KwaZulu-Natal and Free State provinces, South Africa. It is about 22 km (14 mi) North-East of Van Reenen.
The pumped-storage hydroelectric scheme consists of an upper and a lower dam 4.6 kilometres (2.9 mi) apart and is connected to a power station by tunnels.
The power station uses 4 Francis pump turbines rated at 333 MW each, giving it a total rating of 1332 MW installed capacity.
Notable contractors included CMC Impregilo Mavundla Joint Venture and Concor on the dams.
The scheme was built at a cost of US$3.5 billion (R25 billion).
Construction began in 2005 and the power station was scheduled to begin operations in late 2015.
The pumped-storage hydroelectric plant uses water from the upper reservoir to generate electricity during the peak demand periods of the day. At night, excess power on the grid generated by conventional coal and nuclear plants is used to pump water to the upper reservoir.
The energy storage capacity is 21,000 MWh or 15.8 generating hours.
Health food store

A health food store (or health food shop) is a type of grocery store that primarily sells healthful foods, organic foods, local produce, and often nutritional supplements. Health food stores typically offer a wider or more specialized selection of foods than conventional grocery stores for their customers, for example people with special dietary needs, such as people who are allergic to the gluten in wheat or some other substance, and for people who observe vegetarian, vegan, raw food, organic, or other alternative diets.
The term health food has been used since the 1920s to refer to specific foods claimed to be especially beneficial to health, although the term has no official definition. Some terms that are associated with health food are macrobiotics, natural foods, organic foods and whole foods. Macrobiotics is a diet focusing primarily on whole cereals. Whole cereals, along with other whole foods, are foods that are minimally processed. Whole cereals have their fiber, germ and hull intact and are considered more nutritious. Natural foods are simply foods that contain no artificial ingredients. Organic foods are foods that are grown without the use of conventional and artificial pesticides and must meet certain organic standards.
Most health food stores also sell dietary supplements, like vitamins, herbal supplements and homeopathic remedies. Herbal supplements have never been regulated until the European Directive on Traditional Herbal Medicinal Products came into force on 30 April 2004. The Traditional Herbal Medicinal Products Directive, 2004/24/EC, was established to provide a regulatory approval process for herbal medicines in the European Union (EU).
One of the early health food stores, "Thomas Martindale Company" is thought to be founded in 1869 by English immigrant Thomas Martindale in Oil City, Pennsylvania. Martindale advocated for healthy living and physical exercise through education and a series of books he authors. In the 1920s and 1930s health food stores gained popularity.
Health food stores in the United States became more common in the 1960s.
ФК „Калиакра“

Калиакра Каварна 1923 е футболен клуб от град Каварна, който е основан през 1922 г. Играе домакинските си мачове на стадион „Калиакра“, който има капацитет от 5000 места.
През 1922 година в Каварна е учреден спортен клуб Калиакра. В 1923 г. той се преименува на Венус (Венера), който в края май 1931 прекратява своето съществуване по неизняснени причини. По време на румънското владичество в черноморското селище възниква и друг спортен клуб, който носи името на древната гръцка колония, съществувала по тези земи от V век. Бизоне е учреден през 1934 г., но в 1938 г. също преустановява дейността си. През 1940 г., след възвръщането на Южна Добруджа към България, е основан спортен клуб Добротич. В 1943 г. той е преименуван на Калиакра. През 1945 г. е създаден и спортен клуб Спартак, който в 1947 г. е присъединен към физкултурно дружество Калиакра. В края на 1949 г. са формирани няколко доброволни спортни организации, най-известна от които е Червено знаме. През 1957 г. те са присъединени към възстановеното дружество за физическа култура и спорт Калиакра. На негова основа през 1985 г. се образува едноименният футболен клуб През сезон 2004/05 клубът си извоюва място в Б група.
Клубът има 5 участия в Б група, след възраждането си а най-престижното място е 2-ро в Б група, сезон 2007/08. Осминафиналист за купата на България през 1998 г. и полуфиналист през 2008 г. и 2010 г.
На 31 март 2010 г. Калиакра побеждава Черно море (Варна) след дузпи 3:2 и достига за втори път полуфинал в историята на турнира. Калиакра губи от Черноморец (Поморие) на полуфиналите за Купата на България, след като в редовното време двубоя завършва 1:1, но след дузпи Черноморец (Поморие) побеждава с 3:0.
През сезон 2010/11 ФК Калиакра играе за първи път в новата си история в А ПФГ на България, след като завършва на първо място в Източна Б група с 57 точки.
През 2015 г. на кормилото на Калиакра застава местният бизнесмен Христо Узунов. След гръмки обещания за завръщане в професионалния футбол и налагането на местни кадри той стартира управлението на отбора. Калиакра редува силни и слаби мачове през първите две години на новата власт. За да дойде сезон 2019/2020 в който родното Каляри изпада в черна дупка. Първият признак, че нещата не отиват на добре си проличава на мач от АФК срещу Септември Тервел игран в Каварна. Домакините излизат с девет души и след 20 мин. игра мачът е прекратен при резултат 0 на 4. След този момент следват неявявания на два мача от редовния сезон в Трета лига съответно срещу Черноломец Попово и Добруджа, а собственикът не дава обяснение за състоянието на отбора.
След фалита на ФК Калиакра през 2018 г. клуба взима лиценза на ФК Левски от с. Карапелит и участва в североизточната трета лига като ФК Калиакра Каварна – Левски Карапелит 1922, но в БФС се води под името ФК Калиакра. Преди началото на сезон 2019/20 г. клуба сменя името си на ФК Калиакра 1923, подади лошото си финансово състояние и неадекватната работа на собственика Христо Узунов отбора е изправен пред закриване. През месец ноември 2019 г. отбора окончателно фалира.
Към 30 май 2016 г.
Калиакра (кораб)

„Калиакра“ е единственият действащ (към лятото на 2007) български ветроходен кораб, баркентина. Всяка година участва в международни регати. Спуснат е на вода на 28 януари 1984 г. в Гданск, Полша, а на 3 август същата година пристига във Варна, България.
На обучение през него са минали хиляди момчета, които са направили своето първо морско плаване и са добили умения за бъдещата си професия. „Калиакра“ е една от бързите баркентини в света, макар че, от друга страна, е твърде къса за кораби от най-големия клас.
Плавателният съд от 2008 г. е учебен кораб на Българския морски квалификационен център. Ветроходът е снабден с най-модерната радио-навигационна техника и разполага с 2 радара. Собственост е на Българския морски флот и през зимата може да се види на варненското пристанище, където домува.
Капитани: Тома Томов, Мирослав Насалевски, Захари Захариев, Тодор Тодоров, Стоян Ангелов, Иво Лазаров, Валентин Марински, Тодор Тодоров, Георги Тодоров, Тома Томов, Станислав Калудов.
Калиакра (находище на природен газ)

Калиакра е находище на природен газ, разположено в континенталния шелф и в изключителната икономическа зона на Република България в Черно море.
Находището е открито от британската компания „Мелроуз Рисорсиз“ през януари 2008 година. Според прогнозни данни съдържа над 1.950 млрд. кубични метра природен газ На 22 март 2010 г. „Мелроуз Рисорсиз“ получава удостоверение за търговско откритие.
На 4 октомври 2010 г. Министерският съвет предоставя находището на концесия на „Мелроуз Рисорсиз“ ООД, Варна за срок от 7 години. Концесионната площ, от която се добива природен газ, е в размер на 18,9895 кв. км. Добивът се извършва със средствата на концесионера, който се задължава да осъществява минимален годишен добив в размер 255 млн. куб. м. в периода 2011-2015 година.
Очакваните приходи от концесията са над 73 млн. долара.
Нос (география)

Нос в географията е форма на релефа, която се вдава в море или езеро. Той е своеобразен край на сушата, след което има само водно пространство.
Носът може да е добре оформен и да наподобява малък полуостров. В този случай е обграден от три страни с вода и е съставен от твърди скали, които са по-устойчиви на абразията спрямо околните. Типичен пример за това са носовете Хорн, Добра надежда, Калиакра и др.
В други случаи носът е съставен от наносите (пясък и малки камъни) на морската вода. Той е нисък и има по-скоро формата прав ъгъл. Такива са носовете Алмади, Канаверал (който е част от пясъчна коса) и др.
За науката носовете са важни, защото по тях се определят крайните точки на континентите и островите. Следователно при най-северните и най-южните носове е важна тяхната географска ширина, а при най-източните и западните – географската им дължина.
Носовете са имали важна роля в хода на Великите географски открития като психологически и физически препятствия. Нос Бохадор е първият преодолян от португалските моряци (от Жил Еаниш), с което се „отпушва“ процесът на следващите плавания. Заобикалянето на нос Добра надежда през 1489 г. прави голямо впечатление на моряците в Европа и предизвиква откриването на Америка от Колумб.
От север на юг по-важните носове са следните: Шабла (най-източен), Калиакра, Галата, Емине, Маслен нос.
Битка при Калиакра

Битката при нос Калиакра е последната морска битка от Руско-турската война от 1787-1792 г. Тя се провежда на 11 август 1791 г. близо до бреговете на днешна Северна България в Черно море. Никоя от страните не губи кораб, но османците след това напускат към Константинопол.
Руският флот, който е под ръководството на Фьодор Ушаков и се състои от 15 линейни кораба и 2 фрегати (990 оръдия) и някои малки кораба, отплава от Севастопол на 8 август. Към обяд на 11 август срещат османско-алжирската флота под ръководството на Хюсеин паша. Тя се състои от 18 линейни кораба и 17 фрегати (1500 – 1600 оръдия) и няколко по-малки кораби на котва на юг от нос Калиакра. Флотата на Ушаков плава в 3 колони на североизток между османската флота и носа въпреки наличието на няколко оръдия там.
Саид Али, командващият алжирските кораби, изтегля котвата и отплава на изток, последван от Хюсеин паша с 18 кораба. Руснаците тогава се обръщат на юг по курс изток-юг-изток и построени в линия. Саид Али на предната линия се опитва да измами авангарда на руснаците, но Ушаков го атакува, когато останалата част от руската флота наближава. Това става в 16:45 ч. Постепенно турците се обръщат на юг и, когато спусналата се нощ слага край на битката в 20:30, те напускат към Конснтантинопол.
Руските загуби са 17 убити и 28 ранени, а корабът „Св. Александър Невски“ е повреден.
Маневрите, използвани от Ушаков в битката при нос Калиакра, впоследствие са успешно използвани от британския вицеадмирал Хорацио Нелсън в битката при Нил (1798) и битката при Трафалгар (1805).
Други:
Битка при Варна (1912)

Битката при Варна, позната и като Атаката на Дръзки, наричана и Морска битка при Калиакра, е битка от Балканската война, станала на 8 ноември (21 ноември по нов стил) 1912 г. между бойни кораби на България и Османската империя.
След тежките загуби на Османската империя в битките в Лозенградската операция и Люлебургазко-Бунархисарската операция османците отчаяно се нуждаят от запаси от оръжия, муниции и храна от Германия и Австро-Унгария. Такива са транспортирани до румънското пристанище Констанца и от там са натоварени на кораб за Истанбул.
Българските брегове (градовете Варна, Каварна, Бургас, нос Емине) са бомбардирани няколкократно от турската флота. На 29 октомври 1912 г. капитанът на турския крайцер „Хамидие“ настоява Варна и Балчик да се предадат, защото в противен случай ще ги бомбардира.
На 8 ноември 1912 г. главният щаб на флота във Варна получава доклад, че 2 товарни кораба отпътуват от Констанца за Истанбул. Бреговата охрана потвърждава наличието на турски военни кораби в зоната на нос Калиакра и се получава заповед те да бъдат потопени или пленени.
В 22:30 часа миноносците „Летящи“, „Смели“, „Строги“ и „Дръзки“ под общото командване на капитан II ранг Димитър Добрев потеглят срещу конвоя. В 00:30 ч. забелязват голям кораб на 32 мили от Варна, който според тях е крайцерът „Хамидие“. В 00:40 ч. флагманът „Летящи“ дава сигнал за атака и след 5 минути изстрелва торпедата си от разстояние 500-600 м. Османците отвръщат с интензивен огън. „Смели“ и „Строги“ също се опитват да торпилират врага, но не успяват.
„Смели“ е ударен от снаряд. Ситуацията става критична, когато османски антиторпедни кораби идват в подкрепа на „Хамидие“, но моряците от българските кораби все пак успяват да се справят с повредите.
Командваният от мичман Георги Купов торпедоносец „Дръзки“ спечелва битката. Той е последният кораб, който стреля по противниковия крайцер и го уцелва в носа. „Хамидие“ получава пробойна (с площ 10 м²) и не потъва, само защото морето остава спокойно при отстъплението му към Босфора. Османците губят 8 убити, а 30 са ранени.
След кратък артилерийски обстрел „Дръзки“ се връща обратно към мястото за сбор. На сутринта българските миноносци се прибират във Варна. От страна на България има ранен офицер от кораба „Смели“.
Тази победа над изключително силен и по-голям съперник нанася сериозна морална и физическа вреда на османския флот. Тежко повреден и наполовина потънал, „Хамидие“ се добира до Истанбул с кърмата нагоре, защото предните му части са под водата. Османците прекратяват всякакви морски операции близо до бреговата линия.
Морско сражение

Морско сражение, също морски бой или морска битка, е еднократно (за разлика от продължителната морска война) стълкновение между бойни кораби (или съединения) на противоборстващи страни, имащо за главна цел унищожаване на неприятелската ескадра (или да и попречи да изпълни своята бойна задача).
Цяла поредица от големи морски сражения, а също така и десантно-бойни операции влизат в историята като важни и крайъгълни точки в противостоянията между великите сили. Нерядко решаващи за тях са новите технологии в корабостроенето и тактиката.
Военната енциклопедия на Ситин привежда следната класификация на морските сражения според броя на формированията и видовете на използваното в тях оръжие:
Ракетен морски бой е съвременен вид морски сражения (понякога с използването на палубна авиация въоръжена с ракети „въздух-кораб“), който, като правило, започва и завършва дълго преди противниците да влязат в зоната на визуален контакт (виж Ракетно оръжие).
Артилерийски морски бой – най-разпространения вид бой, тъй като започвайки от средните векове до средата на 20 век корабната артилерия е главното оръжие на военноморския флот. Със сближаването на противниците и влизането зоната на действие на другите родове оръжия, боя може да прерасне в комбиниран, когато, не прекратявайки действието на артилерията противниците пускат в действие минни и торпедни апарати, също и другите видове оръжия (виж корабна артилерия).
Торпеден морски бой може да се отнася само между специализираните минни съдове, въоръжени само с торпеда (вкл. подводници) или кораби, на които главното оръжие са торпедата (миноносци, торпедни катери, разрушители), например, при случайна среща или контраатака на такива съдове. Минния бой може да е съпроводен от действия на артилерията и бързо да премине в комбиниран.
Таранен морски бой, заради наличието на всеки кораб на далекобойно и съвменно оръжие, почти напъно изгубва своето значение в съвременността, тъй като противника, желая да нанесе удар с таран, ще принуден да постави своя кораб в неизгодни условия давайки на противника да нанесе непоправим ущърб на своя съд дълго преди, да успее да достигне вражеския съд. В епохата на ветрилно-гребния флот, тарана доста дълго време е главно оръжие в морските сражения. Нерядко след удара с таран последва аборжаж и бой, който в крайна сметка прераства в комбиниран.
Абордажен бой – виж Абордаж.
Комбиниран морски бой – морско сражение, в което се използват две и повече от описаните по-горе видове морски битки.
Морските сражения, в зависимост от броя на формированията и размерите на обхващаната територия, могат да бъдат:
Морските сражения, в зависимост от целите, могат да бъдат:
Дупката (резерват)

„Дупката“ е името на резерват в Родопите, България.
„Дупката“ е обявен за резерват с Постановление № 14827/29.06.1951 г. Общата му площ е 1210,8 хектара, определена със Заповед № 1700 от 17.12.1961 г. и със Заповед № 3899 от 15.09.1975 г.
В периода 1977 – 2017 г. е биосферен резерват е по програмата „Човек и биосфера“ на ЮНЕСКО. Площта на резервата е включена в границите на потенциална защитена зона Западни Родопи, част от Европейската екологична мрежа НАТУРА 2000.
Резерватът е създаден с цел опазването на вековните чисти гори от бял бор, както и защита на вида благороден елен.
Разположен в южните части на Баташката планина в землищата на с. Фотиново и на гр. Батак по югоизточните склонове на Родопите и по поречието на Девинска река. „Дупката“ обхваща територии между 600 и 1300 м надморска височина. Релефът му е силно разчленен и резерватът е пресечен от река Девинска през почти цялата си дължина.
83% от територията на резервата е заета от вековни иглолистни гори. Най-разпространени са обширните гори от бял бор, сред които има дървета на възраст над 200 години. Височината на някои дървета достига 40 метра, а диаметърът на ствола им – 1 м. Срещат се също смесени гори от бял бор и обикновен смърч. В по-ниските части на резервата, в широколистния пояс преобладават видовете от бук, клен, дъб, елша, върба и др. Храстовата растителност е представена основно от дрян, къпина и малина, а тревната от червена и черна боровинка, здравец, жълта иглика и др.
Резерватът дава убежище на голям брой горски бозайници – благороден елен, сърна, кафява мечка, дива котка, лисица, златка, белка, язовец, глухар, сокол, ястреб, лещарка и др. Една от основните цели за създаването на резервата е опазването на благородния елен. Благородните елени в миналото са били значително повече, но техният брой в България намалява значително през последните години. Срещат се голям брой птици – глухар, сокол, ястреб, лещарка и др.
Болата

Болата е местност, разположена на едноименния залив и е част от резерват Калиакра. Намира се в северната част на Българското Черноморие край село Българево и в близост до бивша военна станция.
Местността е влажна зона с голямо значение за няколко редки растителни и животински вида. Пясъчният плаж е с естествен произход и е уникален за скалните брегове в района на Калиакра.
Малка река образува тясна клисура и се влива в блатото „Болата“ (езеро Болата) с площ 23 ха, обрасло с обширен масив от тръстика. Варовиковите скали в местността имат червен цвят поради железните окиси в глината, която запълва пукнатините им.
Заливът е и част от защитена зона „Комплекс Калиакра“ по НАТУРА 2000.
От тревните растителни видове се срещат обикновен гингер, луковична ливадина, обикновена тръстика, други житни растения и др.
Характерни за района храсти са дрян, чашкодрян, драка, храстовиден жасмин и др.
Срещат се няколко вида земноводни и влечуги като защитените видове сирийска чесновница, кафява крастава жаба, шипобедрена костенурка.
Над езерото минава Виа Понтика – една от големите въздушни „магистрали“ на мигриращи птици от цяла Европа. Поради това в залива може да се наблюдават гнездящи или преминаващи водолюбиви птици – малък воден бик, малък гмурец, земеродно рибарче, голям корморан, речна рибарка, белоока потапница и други видове патици и гъски.
Пукнатините и нишите са важни местообитания за прилепите и характерните за района степни бозайници белокоремна белозъбка, малка белозъбка, обикновена сива полевка и др. Във водите в близост до залива може да се наблюдава и обикновен делфин
В пещерите на Болата са открити останки от антично селище и свидетелства за живот от 400 г. пр. Хр., както и малтийски кръст – свидетелство за търговията на Второто българско царство с Венеция и Генуа. Открити са още каменни кръгове, жертвени камъни, скални пещери – жилища.
Плажът е широко известен и като място за гмуркане. Стръмна пътека на север се изкачва до върха на скалната стена, откъдето се открива изглед към цялата клисура.
Заливът Болата е част от клуба „Най-красивите заливи в света“. Плажуването и къмпингуването са разрешени. Няма специален режим и статут на забранена зона. Разрешен е достъпът на МПС, кемпери, каравани, велосипеди и организирани пешеходни походи. Почистването е задължително след всяко посещение.
Наково кладенче

Наково кладенче е малка по площ защитена територия от категорията природна забележителност, която се простира на 1 хектар в близост до град Ахтопол.
Обявена е като защитена територия с цел да бъдат запазени южната и обикновена блатна костенурка, които са консервационно значими и защитени животински видове.
Местността е включена в списъка с природните забележителности през 1980 година.
Емине

Нос Емине е скален нос на черноморското крайбрежие на България. Намира се на 79 км южно от Варна, 54 км северно от Бургас и 14 км южно от Обзор. Носът представлява източния край на Старопланинската верига и условно разделя българското Черноморие на Северно и Южно.
Нос Емине е защитена територия от категорията „природна забележителност“. Обявен е за такава през 1976 година.
На Емине завършва Европейският пешеходен маршрут Е-З, българската част от който е маршрутът „Ком - Емине“. Северно от носа се намира защитената местност Иракли.
Емине представлява почти отвесна 60-метрова скала, заобиколена от стотици подводни и стърчащи над водата скали, пръснати навътре в морето на повече от 250 метра. Точно затова брегът тук е изключително опасен за корабоплаване и моряците го заобикалят отдалеч. На носа действа морски фар.
В района на нос Емине има останки от средновековен манастир и от крепостта Емона. Названието ѝ произлиза от древногръцкото име на Стара планина – Аемон. Същото име носи и близкото село Емона.
Някога пазач на фара бил стар моряк, който живеел тук с единствената си и много красива дъщеря. Тя расла на воля – плувала, карала лодка, ловяла риба. Суровото море я направило силна и смела. Веднъж в страшна буря тя спасила давещ се моряк корабокрушенец. Морякът се влюбил в девойката. На раздяла обещал да се върне, но забравил дадената дума. От сутрин до вечер, застанала на носа, девойката чакала своя любим. Накрая, обезумяла от отчаяние, се хвърлила в морето и вълните станали пурпурночервени.
На Емине е наречена улица в квартал „Хиподрума“ в София (Карта).
↑ Наследството на България Архив на оригинала от 2019-04-23 в Wayback Machine.
Бак

Бак (от руски: бак, взето от холандски: bakboord) се нарича издигнатата предна част на кораб или палубата на носовата надстройка на кораба.
На палубата на бака (или под нея) на съвременните кораби се разполага котвеното устройство и швартовите устройства (шпилове).
Английският термин е forecastle (предна крепост). През Средновековието в предната част на военните кораби са изграждали издигнати платформи за стрелците. По аналогичен начин надстройката в задната част на кораба се е наричала aftcastle. На ветроходните кораби задната настройка се нарича ют (пак от руски, заето от холандски: hut). Задната надстройка е била значително по-голяма. На ветроходните кораби за бак се считала частта на палубата от носа до фокмачтата.
Основното предназначение на баковата надстройка е в увеличаване на височината на борда в носовата част на кораба, което е важно за осигуряване на добра мореходност, защита на горната палуба от заливане с морска вода при насрещна вълна и увеличаване на непотопяемостта на съда.
В началото на 20-ти век в удължения бак на товарните съдове са били разполагани товарните туиндекове, а на пътническите кораби – каюти за екипажа и пасажерите. Днес тази конструкция почти не се използва.
При някои големи съвременни кораби височината на борда е достатъчна за защита от вълните, поради което бакова надстройка не се прави.
Съгласно цитирания по-горе „Етимологичен речник на руския език“ от М.Фасмер, думата бак е заета в руския военен флот от холандски език по времето на император Петър I. Пак там се дава обяснение, че на холандски backboord означава страната на кораба, намираща се зад гърба на рулевия (в оригинал: „сторона, находящаяся за спиной рулевого“). На холандски bakboord се превежда като „ляв борд“ и според нидерландската и германската Уикипедии, така се е наричал бордът, който е оставал зад гърба на рулевия. В миналото, на малки плавателни съдове (особено при викингите) рулевият е стоял на десния борд близо до кърмата и оттам с дълго гребло е управлявал. Когато е държал греблото с две ръце, е бил обърнат с лице към десния борд и с гръб към левия. От там и названието на холандски bakboord и на немски Backbord за ляв борд. Няма данни рулевият в миналото да е бил обърнат с гръб към носа на кораба (посоката на движение). Не е ясно защо в руския език названието за предна част на кораба се е преплело с названието за ляв борд при холандците и германците.
Надстройката над горната палуба в носовата част на съда се нарича полубак. Удълженият полубак може да заема до 2/3 от дължината на съда.
Амалфийско крайбрежие

40.583333, 14.6
Амалфийско крайбрежие (на италиански: Costiera Amalfitana, изговаря се Костиера Амалфитана) е названието на северния бряг на Салернския залив. Названието му е известно от 9 век, когато днешният град Амалфи е бил морска република.
За източен край на Амалфийското крайбрежие се смята нос Пунта Ликозия край град Виетри сул Маре, където започва западното крайбрежие на Салернския залив. За западен край на Амалфийското крайбрежие се смята нос Пунта Кампанела, срещу който се намира остров Капри. Разстоянието от нос Пунта Ликозия до нос Пунта Кампанела е 61 км.
Амалфийското крайбрежие има характерен скалист стръмен бряг. То е южната част на Сорентинския полуостров, най-високата точка, на който е туристическият обект връх Монте Файто (1131 м), намиращ се край град Позитано. Всички градове по Амалфийското крайбрежие са малки по население. Имат еднотипна характерна за този район архитектура. Поради стръмния терен сградите са построени стъпаловидно една над друга, но това представлява една неповторима живописна гледка.
Основен отрасъл в икономиката на градовете е туризмът. Амалфийското крайбрежие е било място за творческо вдъхновение на много бележити личности. То е в списъка на ЮНЕСКО като място на Световното културно наследство.
List of naval battles

This list of naval battles is a chronological list delineating important naval battles that have occurred throughout history, from the beginning of naval warfare with the Hittites in the 12th century BC to piracy off the coast of Somalia in the 21st century. If a battle has no commonly used name it is referred to as "Action of (date)" within the list below.
The Russian calendar was eleven days behind the Swedish during the 18th century, so Russian dates are eleven days earlier.
**April 10–11, 1862, Union forces on Tybee Island and naval operations conducted a 112-day siege, then captured the Confederate-held Fort Pulaski in Georgia
List of Russian people

This is a list of people associated with the modern Russian Federation, the Soviet Union, Imperial Russia, Russian Tsardom, the Grand Duchy of Moscow, Kievan Rus', and other predecessor states of Russia.
Regardless of ethnicity or emigration, the list includes famous natives of Russia and its predecessor states, as well as people who were born elsewhere but spent most of their active life in Russia. For more information, see the articles Russian citizens (Russian: россияне, romanized: rossiyane), Russians (Russian: русские, romanized: russkiye) and Demographics of Russia. For specific lists of Russians, see Category:Lists of Russian people and Category:Russian people.
Kaliakra transmitter

43°23′10″N 28°25′30″E﻿ / ﻿43.38611°N 28.42500°E﻿ / 43.38611; 28.42500
The Kaliakra transmitter was a huge facility for medium wave broadcasting in Bulgaria, which was built after 1988 by the former Soviet Union as a relay transmitter for Southeast Europe. After the collapse of communism in 1989, there was no need for the facility and work was stopped. At that time, nine of the planned 10 masts were already completed and work on the final mast had begun. Some masts were already equipped with cage antennas, while others remained bare.
All masts of the station were grounded guyed lattice masts with a triangular cross section, equipped with a cage antenna. Their height varied between 145 metres (476 ft) and 172 metres (564 ft). The masts could work as either a directional antenna with low pattern by using two masts or as a highly directional antenna by using eight masts.
The broadcasting company of Bulgaria had no interest in using the facility, as it already had several well-equipped high power medium wave broadcasting facilities in several parts of Bulgaria (e.g. in Vakarel, Pleven and Vidin). Foreign services were not interested in using the facility.
In 2001, the station was experimentally used for longwave broadcasting by the Bulgarian broadcasting company, apparently without good results (the company continues to operate its Blaw-Knox radiator at Vakarel). In 2005, FM broadcasting antennas were installed on two masts for use by Radio Varna on 98.2 MHz with 500 W ERP and by Darik Kaliakra on 99.3 MHz with 1 kW ERP.
8 of the 9 masts were dismantled in 2014.
Kaliakra Glacier

Kaliakra Glacier (Bulgarian: ледник Калиакра, romanized: lednik Kaliakra, IPA: [ˈlɛdnik kɐliˈakrɐ]) is a glacier in northeastern Livingston Island, Antarctica extending 3.8 nautical miles (7.0 km; 4.4 mi) in east-west direction and 4.3 nautical miles (8.0 km; 4.9 mi) in north-south direction, and situated southeast of Saedinenie Snowfield, southwest of Panega Glacier, north of Struma Glacier and upper Huron Glacier, and northeast of Perunika Glacier. It is bounded by Melnik Ridge and Bowles Ridge to the south, by Hemus Peak, Gurev Gap, Gleaner Heights, Elhovo Gap, Leslie Hill, Leslie Gap and Radnevo Peak to the west, and Miziya Peak and Samuel Peak to the north. The glacier drains eastwards into Moon Bay south of Perperek Knoll and north of Sindel Point.
The glacier was first crossed by the Bulgarians Lyubomir Ivanov and Doychin Vasilev from Camp Academia on 24 December 2004. Kaliakra, the name of a cape on the Bulgarian Black Sea Coast, was given to the glacier by the Bulgarian Antarctic Place-names Commission, around 1995.
The midpoint of the glacier is located at 62°34′35″S 60°09′30″W﻿ / ﻿62.57639°S 60.15833°W﻿ / -62.57639; -60.15833. Bulgarian topographic survey Tangra 2004/05 and mapping in 2005 and 2009.
This article includes information from the Antarctic Place-names Commission of Bulgaria which is used with permission.
చికెన్ 65

ఇది ఒక చైనీస్ వంటకం.ఎలా చేస్తారొ చూద్దాం.
చికెన్,మైదా,కార్న్ ఫ్లోర్,గుడ్డు,ఉప్పు,కారం,అజినోమోటో అన్ని బాగా కలిపి 2 గంటలు నానబెట్టుకోవాలి.ఆ తర్వాత కళాయులో నూనె పోసి బాగా వేడెక్కాక ఒక్కొక్క చికెన్ ముక్కను పిండితో ముంచి నూనెలో ఫ్రై చేసి తీయాలి.
ఇప్పుడు వేరే మూకుడులో కాస్త నూనె వేసి కాగాక పచ్చిమిరప,కరివేపాకు,అల్లం వెల్లుల్లి పేస్ట్,సోయాసాస్,అజినోమోటో,ఫుడ్ కలర్, పెరుగు వేసి వేయించిన చికెన్ ముక్కలను అందులో వేసి కాసేపు వేయించి దించేయాలి.పైన కొత్తిమీర,నిమ్మకాయ,ఉల్లి పాయముక్కలతో అలంకరించాలి.అంతే చైనీస్ ఫాస్ట్ ఫుడ్ చికెన్ 65 తయారు.
కోడిమాంసం ఆవకాయ

చికెన్ ఆవకాయ అనేది చికెన్ తో మామూలు ఆవకాయ పద్ధతిలోనూ మరిన్ని రకాలుగానూ పెట్టే పచ్చడి.
ఈ పద్ధతిలో పెట్టే పచ్చళ్ళకు రుచి కోసం ఎక్కువగా నాటుకోడి మాంసం వాడుతారు. అయితే ముక్కలు మెత్తగా కావాలనుకొనే వాళ్ళు బ్రాయిలర్ వాడుతారు. ఈ పచ్చడి రెండు రకాల పద్ధతులలో పడుతుంటారు. అవి
Fresh Fruit for Rotting Vegetables

Fresh Fruit for Rotting Vegetables is the debut studio album by the American punk rock band Dead Kennedys. It was first released on September 2, 1980, through Cherry Red Records in the United Kingdom, and I.R.S. Records in the United States. It was later issued by Jello Biafra's own Alternative Tentacles label in the United States. It is the only Dead Kennedys studio album to feature drummer Bruce Slesinger and (on one track) guitarist Carlo Cadona.
The photo on the front cover, showing several police cars on fire, was taken during the White Night riots of May 21, 1979, that resulted from the light sentence given to former San Francisco City Supervisor Dan White for the murder of Mayor George Moscone and Supervisor Harvey Milk. When Biafra ran for mayor, one of his policies had been for a statue to be erected to Dan White, and for eggs, tomatoes and stones to be available nearby for pelting it. In addition, the band's version of "I Fought the Law" has rewritten lyrics making reference to the incident.
Among contemporary reviews, Jon Young of Trouser Press found that the style and content of the album derived from the Sex Pistols and "will sound dated to the trend-conscious", but concluded that the album "may be the only legitimate companion piece to the Pistols' Never Mind the Bollocks." Young concluded that the album "works largely because of Jello Biafra, a distinctive and remarkable singer" who "thrives on extreme attitudes." Andy Gill of NME compared the album to music by the British punk group U.K. Subs, writing that Dead Kennedys "hardly come across as anything but smarter, both musically and intellectually ... Despite [the Dead Kennedys'] grasp of dynamics and their highly-ordered arrangements, there's really only one track here which makes effective use of their mannerisms and devices, and that's 'Holiday in Cambodia', already available in single form, and probably the biggest (musical) reason for this album's presence in the charts." Robert Christgau of The Village Voice stated that he found Biafra poor as a vocalist, likening his singing to Tiny Tim's.
The album was included in the book 1001 Albums You Must Hear Before You Die. In 2013, NME ranked it at number 365 in its list of the 500 Greatest Albums of All Time.
In 2010, it was certified diamond by the Independent Music Companies Association which indicated sales of at least 250,000 copies throughout Europe.
Fresh Fruit for Rotting Eyeballs is the accompanying 55-minute documentary, directed by Eric S. Goodfield, that is included with the Fresh Fruit for Rotting Vegetables 25th Anniversary Edition. It features a brief history of Dead Kennedys' early years up to their first UK tour, never before seen live performances, interviews with Klaus Flouride and East Bay Ray, comments by music journalists, and insights from the key people involved with the recording of Fresh Fruit for Rotting Vegetables. The video omits references to the origins of songs that would include a mention of Jello Biafra, although his 1979 run for mayor is highlighted.
Dead Kennedys
Additional performers
Production
ገምቦ

ገምቦ ኢትዮጵያ ውስጥ ለውሃ ማመላለሻ የሚያገለግል ከሸክላ የሚሰራ አንገት ያለው ከስሩ ክብ የሆነ፣ ባብዛኛው ጠቆር ያለ መልክ ያለው እቃ ነው። በይዘቱ ከጋንም ሆነ ከእንስራ ያንሳል።
ጋን (እቃ)

ጋን ኢትዮጵያ ውስጥ ለውሃ መያዣ ለጠላ መጥመቂያ እንዲሁም ለጠጅ መጣያ የሚያገለግል ከሸክላ የሚሰራ አንገት ያለው ከስሩ ክብ የሆነ፣ ባብዛኛው ጠቆር ያለ መልክ ያለው እቃ ነው። በይዘቱ ከገንቦ ሆነ ከእንስራ ይተልቃል።
ጡብ

ጡብ የግንብ ወይም ሲራሚክ ስሪት ሲሆን የሚያገለግለውም እንደ ግንብ ያሉ መዋቅሮችን ለመገንባት ነው። ጡብ ከሸክላ አፈር የሚዘጋጅ የብሎኬት አይነት ነው።
እንስራ

እንስራ ኢትዮጵያ ውስጥ ለውሃ መያዣ ለጠላ መጥመቂያ እንዲሁም ለጠጅ መጣያ የሚያገለግል ከሸክላ የሚሰራ አንገት ያለው ከስሩ ክብ የሆነ፣ ባብዛኛው ጠቆር ያለ መልክ ያለው እቃ ነው። በይዘቱ ከገንቦ ሲበልጥ ከጋን ይተልቃል።
(እንሰራ ከጋን ስለሚያንስ እርማት አድርጉ)
Dabqaad

The dabqaad (Somali for "fire raiser"), also known as girgire, and uunsi is a Somali incense burner, or censer. With either one or two handles, it is commonly used in Somalia, Ethiopia and Djibouti.
Dabqaads are traditionally used to perfume homes after large meals and/or during special occasions, such as when one is expecting guests.
Frankincense (foox/fooh) or a prepared incense (uunsi), is placed on top of hot charcoal inside an incense burner, the dabqaad. It then burns for about ten minutes. This keeps the house fragrant for hours.
The dabqaad pot is made from a white clay or soapstone found in specific areas of Somalia. Meerschaum (sepiolite) is used to make the dabqaad, with the district of El Buur serving as a center for quarrying. El Buur is also the place of origin of the local pipe-making industry. The ancient Egyptian pharaoh Hatshepsut was very fond of the incense when she went on her expedition to the ancient Land of Punt.
Somalis living in the West often obtain their dabqaads from the Horn of Africa, in person or through relatives.
South Semitic languages

South Semitic is a putative branch of the Semitic languages, which form a branch of the larger Afro-Asiatic language family, found in (North and East) Africa and Western Asia. The grouping is controversial and several alternate classifications supplanting South Semitic have been proposed in recent decades.
The "homeland" of the South Semitic languages is still debated amongst researchers, with sources such as A. Murtonen (1967) and Lionel Bender (1997) suggesting an origin in Ethiopia and others suggesting the southern portion of the Arabian Peninsula.
A 2009 study by Andrew Kitchen and Christopher Ehret amongst others, based on using a Bayesian model to estimate language change, concluded that the latter viewpoint is more probable, with origins in Southern Arabia, and subsequent migration into the Horn of Africa around 2800 years ago. This statistical analysis could not estimate when or where the ancestor of all Semitic languages diverged from Afroasiatic, but it suggested that the divergence of the East, Central, and South Semitic branches occurred in the Levant around 5750 years ago. German linguist Winfried Noth claimed that the ancestors of Ethiopians spoke a non-Semitic language (or languages, such as Cushitic languages) before adopting Semitic. Evidence for movements across South Arabia are consistent with some recent genomic findings, which find strong association with the movement and ancestry of human population groups speaking the Afro-Asiatic Semitic languages. The dates matched with the origin of the Semitic languages in the Levant, and a spread during the early Bronze Age (~5.7 KYA) into the rest of the Middle East and East Africa.
According to another hypothesis supported by many scholars, Semitic originated from an offshoot of a still earlier language in North Africa and desertification made some of its speakers migrate in the fourth millennium BCE into what is now Ethiopia, others northwest into West Asia.
South Semitic is divided into two branches:
The Ethiopian Semitic languages collectively have by far the greatest numbers of modern native speakers of any Semitic language other than Arabic. Eritrea's main languages are mainly Tigrinya and Tigre, which are North Ethiopic languages, and Amharic (South Ethiopic) is the main language spoken in Ethiopia (along with Tigrinya in the northern province of Tigray). Geʽez continues to be used in Eritrea and Ethiopia as a liturgical language for the Orthodox Tewahedo churches.
Southern Arabian languages have been increasingly eclipsed by the more dominant Arabic (also a Semitic language) for more than a millennium. Ethnologue lists six modern members of the South Arabian branch and 15 members of the Ethiopian branch.
ТЕЦ „София“

ТЕЦ „София“ е топлофикационна електроцентрала в София, България, собственост на „Топлофикация София“.
Основното ѝ предназначение е топлофикацията на централната и северната част на града, а основното гориво е природен газ. Има възможност за производство на електричество в 4 турбинни агрегата с общ капацитет 125 MW.
Строежът на ТЕЦ „София“ започва на 22 юни 1947 г., като това е едно от първите предприятия на започнатата от комунистическия режим кампания за индустриализация на стопанството. При първоначалното изграждане в централата е инсталирано американско оборудване, доставено по американско-съветско споразумение – 3 парогенератора на „Бабкок & Уилкокс“ и 3 турбоагрегата, които по-късно са изведени от експлоатация. На 22 март 1949 г. централата е пусната пробно на 12 MW, а на 2 декември 1949 г. е официално открита.
Първоначалният замисъл е централата да използва за гориво въглища от Софийския басейн, но той не успява да достигне нужното производство. След 1963 година централата започва да използва мазут, а от февруари 1975 мазут и природен газ, смесено или разделно.
Калин Ангелов

Калин Ангелов Ангелов е български художник – живописец.
Калин Ангелов е роден на 1 февруари 1969 г. в Ямбол. През 1996 завършва живопис в Университета „Св. св. Кирил и Методий“ във Велико Търново при проф. Николай Русчуклиев и едногодишна специализация по изобразително изкуство при същия професор в 1997 г.
Рисува от тригодишна възраст. След завършването на обучението си, рисува главно живопис на свободна практика в жанровете портрет, автопортрет, жанрова живопис, пейзаж, морски пейзаж, натюрморт. Живописта му е класическа, рисувана главно от натура в близък до импресионизма стил.
Според известния български изкуствовед проф. Максимилиан Киров: „В картините му се вижда свободна работа с цветната маса, която наподобява застинала магма. Като сюжет в някои от тях има съчетание на три елемента – натюрморт, пейзаж и интериор, както при класика на българската живопис Бенчо Обрешков. България скоро ще бъде известна в чужбина с картините на Калин Ангелов“.
От 1999 г. до 2003 г. частна авторска художествена галерия „Аларт“ представя само негови картини на централната улица в гр. Велико Търново „Независимост“ 15. От 2003 г. до 2009 г. има частна авторска художествена галерия „Калин“ на централната улица в гр. Ямбол „Жорж Папазов“ 6.
От 1997 г. до днес има 38 самостоятелни изложби, от които осем в София в престижните галерии: „Витоша“ – три изложби, „Средец“ на Министерството на културата, „Ирида“, „Сезони“ и др., четири във Варна, три във Велико Търново, в Бургас, Пловдив и Русе, участва в много общи художествени изложби в България и чужбина: „Арт експо“ Ню Йорк 2001 г., Министерство на културата на Китай – Пекин 2009 г., Министерство на културата на България – София 2004 г., Биенале „Приятели на морето“ – Бургас 2004 г., Български културен институт – Братислава, Словакия, „Проект 100 гледни точки към Пловдив в Братислава“ – 2019 г. и др.
Голяма част от творбите му се намират в частни колекции в цял свят.
https://www.bta.bg/bg/news/bulgaria/282055-izlozhbata-kartini-ot-balgariya-na-hudozhnika-kalin-angelov-be-otkrita-v-yambo
Делчо Сугарев

Делчо Тодоров Сугарев е български архитект, доцент, член на Върховния съвет на Международната федерация на архитектите пейзажисти (1937), член-кореспондент на Международния комитет за исторически градини и пейзажи (1977), член на Международната академия на градините и пейзажа в Рим (1977).
Делчо Сугарев е роден на 22 декември 1905 г. в гр. Самоков. Син е на кюстендилския учител Тодор Христов Сугарев (1.1.1870 – 22. Х.1927). Негови братя са Здравко Сугарев и Стефан Сугарев.
Завършва Кюстендилската гимназия през 1924 и едва 19-годишен заминава за Париж, където учи архитектура във Висшата специална школа по архитектура при Анри Прос и Огюст Пере и се дипломира през 1930 г. През 1933 г. завършва Академията на Лувъра по история на изкуството, римска и византийска археология, а през 1936 г. – дипломация в Института за висши социални науки при Парижкия университет.
Доцент при Висшия институт за архитектура и строителство (от 1951). През 1963 – 1970 г. е професор по градоустройство на Държавния университет в Рабат (Мароко).
Проектира градоустройствени планове, архитектурни и архитектурно-художествени обекти, паркове, участва в конкурси. Автор (в колектив) на градоустройствените планове на Кюстендил и село Шишковци (1938), Дупница, Благоевград и Сандански (1945), Ловеч, Плевен, Бургас и Русе (1946 – 1948), архитектурните планове на минералната баня в Благоевград (1952), стадион „Васил Левски" в София (1953), българския павилион на Международното изложение в Париж (1937), фонтана пред Софийските минерални бани (1956), правителствения парк „Бояна" (1956), реконструкцията на Градската градина в София (1960), парк „Заимов" (1961), фонтана на централния площад в Пловдив (1962), градоустройствено и архитектурно-художественото оформяне на правителствения център Ифран (Мароко) (1963 – 67). Автор на проект за реконструкция и разширение на Централния парк в Рабат (Мароко, 1969), площад и паметник на Христо Ботев във Враца (1962 – 67 в колектив), архитектурно-художествен мемориален и парков ансамбъл „Ботев път" (1973 – 75), „Парка на свободата" (1948, в колектив), парк „Кайлъка" – Плевен (1950, в колектив), „Крайморски парк" – Бургас (1952, в колектив), Национален парк „Витоша" (1955, в колектив) и др.
Носител на орден „Кирил и Методий" I ст. (1977) и „НРБ" II ст. (1985).
По-главни трудове: