davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
फाल्गुन शुक्ल द्वादशी

फाल्गुन शुक्ल द्वादशी भारतीय पंचांग के अनुसार बारहवें माह की बारहवी तिथि है, वर्षान्त में अभी १८ तिथियाँ अवशिष्ट हैं।
जय श्री श्याम महाभारत के युद्ध के पूर्व इस दिन (फाल्गुन शुक्ला द्वादशी) पवनपुत्र भीमसेन के पौत्र वीर बर्बरीक ने श्री कृष्ण को अपना शीश दान में दिया था जिसके साहस और वीरता को देख कर श्री कृष्ण ने वीर बर्बरीक जी को अपना नाम "श्याम" दे दिया, और कलयुग में अपनी सारी शक्तियां उन्हें वरदान स्वरूप दे दी, कलयुग में राजस्थान की खाटू नाम के गांव में एक गाय अपने आप एक स्थान पर रोज़ चली जाती थी और उसका मालिक को दूध नही मिल पाता था, एक दिन उस मालिक ने उसका पीछा किया और उसने देखा कि गाय अपने आप उस स्थान पे दूध दे रही है और सारा दूध जमीन के नीचे जा रहा है,राजा द्वारा वहाँ की खुदाई होने पर पता चला वहाँ पर एक शालिग्राम रूपी शीश है,जिसने स्वयं अपने आप को वीर बर्बरीक और कलयुग के श्याम बाबा बताया। इस दिन समस्त श्याम प्रेमी फाल्गुन उत्सव मनाकर अपने बाबा श्याम के सृष्टि के कल्याण के लिए दिए इस बलिदान की और वर्तमान में सृष्टि के कल्याण की कामना करते। जय श्री श्याम!
फाल्गुन कृष्ण पञ्चमी

फाल्गुन कृष्ण पंचमी भारतीय पंचांग के अनुसार बारहवें माह की बीसवी तिथि है, वर्षान्त में अभी १० तिथियाँ अवशिष्ट हैं।
List of film and television accidents

In the history of film and television, accidents have occurred during shooting, such as cast or crew fatalities or serious accidents that plagued production. From 1980 to 1990, there were 37 deaths relating to accidents during stunts; 24 of these deaths involved the use of helicopters. According to an article by the New York Times following the fatal shooting incident on the film set of Rust, there have been at least 194 serious accidents in American television and film sets from 1990 to 2014, and at least 43 deaths, quoted by Associated Press.
🔴 indicates death(s) among cast and/or crew.
Karma Aur Holi

Karma Aur Holi is a 2009 Indian romantic-drama film written and directed by débutant Manish Gupta.
The film revolves around an NRI couple, desperate to have a biological child. The couple hosts a party to celebrate Holi with Indian and American guests, including a black girl. The plot deals with the events happening further.
The film's music was composed by Raju Singh with lyrics from Sameer Pandey. It also features cover versions of Nusrat Fateh Ali Khan's "Jism Dhamakta" which was originally written by Javed Akhtar.
The movie was a box office and critical failure.
Umusozi wa Gitwa

Mu karere ka Rutsiro, umusozi ka Gitwa kahinduriwe izina witwa umusozi wa Nyamagumba .
Agasozi ka Gitwa mu Karere ka Rutsiro mbere ya Jenoside yakorewe Abatutsi muri 1994 hari Chapelle ndetse ikoreshwa n’abakirisitu. Ni agasozi kitaruye ikiyaga cya Kivu, ariko gafasha abakariho kureba indi misozi ikitegeye ndetse bikorohera buri wese kuba yakwirwanaho mu gihe atewe.
Agasozi ka Gitwa mu Karere ka Rutsiro kahinduwe umusozi wa Nyamagumba kubera kuhicira Abatutsi muri Mata 1994. Umusozi wa Nyamagumba uzwi nk’umusozi mu Rwanda wari wegereye gereza ya Ruhengeri, imwe mu zafungiwemo abatavuga rumwe n’ubutegetsi bwa Perezida Habyarimana.
Ubwo Interahamwe zazaga kwica abatutsi bari kuri k'umusozi wa Gitwa bavugaga ko bagiye gukora akazi i Nyamagumba [ Umusozi wa Nyamagumba uzwi nk’umusozi mu Rwanda wari wegereye gereza ya Ruhengeri, imwe mu zafungiwemo abatavuga rumwe n’ubutegetsi bwari buriho mbere 1994].
Деветашка пещера

Деветашката пещера, намираща се близо до село Деветаки, община Ловеч, е сред най-големите пещери в България.
Разположена е на около 7 km от Летница и на 15 km североизточно от Ловеч, близо до село Деветаки, на източния бряг на река Осъм. Достъпът до пещерата е по пътека, дълга над километър, която започва малко след отбивката от пътя Ловеч – гр. Левски за село Деветаки в източна посока, но при влажно време е затруднен. След моста има оформен импровизиран паркинг в тревата. Алтернативен път (по-подходящ за малки деца и възрастни хора, тъй като не е стръмен) води до паркинг на около 50 m от пещерата – пътят към него е малко след отбивката за село Деветаки (посока Ловеч – Левски).
Открита е през 1921 г. Нейната обща дължина е 2442 m, площта – 20 400 m², а височината – 60 m.
На около 40 m навътре от входа има просторна зала с площ 2400 m². Вътре в пещерата има два клона, през единия от които протича рекичка, а другият е сух и топъл. Има красиви сталактити и сталагмити. Сводовете на входа са внушителни.
Зала в пещерата носи името „Олтара“. В нея при разкопки от Регионалния исторически музей, Ловеч са открити някои от най-интересните останки от времето на неолита по българските земи. Включени са в експозицията на Музейна сбирка „Васил и Атанас Атанасови“.
Освен с археологическите находки пещерата е известна и с многообразието от обитатели. Заради размножителния период на населяващите пещерата бозайници през юни и юли изцяло се затваря за посетители. Там обитават 12 вида защитени земноводни, смок мишкар (включен в Червената книга), южен гребенест тритон, жаба дървесница, обикновена блатна костенурка, шипоопашата костенурка (включена в Световния червен списък), 82 вида птици, които се срещат в района, 13 от които включени в Червената книга, 34 вида бозайници (4 от които включени в Червената книга на България, а 15 – в световния червен списък) и 15 вида прилепи.
От отложения от късен вюрм (среден палеолит) в пещерата са намерени и изследвани от проф. Златозар Боев костните останки на общо 136 вида птици – над 1/3 от състава на съвременната орнитофауна на страната. С това Деветашката пещера се нарежда на първо място сред палеоорнитологичните находища в България.
Природната забележителност е дом на хиляди прилепи.
Деветашката пещера е сред трите най-важни убежища за хибернация на прилепи в Европа. Там зимува колония от над 35 000 екземпляра от видовете пещерен дългокрил, дългопръст нощник, голям подковонос и ръждив вечерник.
Всички прилепи в страната са защитени от Закона за биологичното разнообразие, като четири от срещащите се в Деветашката пещера видове са включени в Червения списък на световнозастрашените видове: пещерният дългокрил, дългопръстият нощник, южният подковонос и подковоносът на Мехели.
Снежанка (пещера)

Снежанка е името на пещера в Родопите, Община Пещера, България.
Разположена в Баташката планина в Родопите и се намира на 5 км от град Пещера. След отклонението от главния път от град Пещера към град Батак, има около 2 км тесен асфалтиран път, по който трудно се разминават два автомобила. По асфалтирания път се стига до паркинг, където може да оставите автомобила си. Пещерата е труднодостъпна (около 25 минути нагоре по стръмна екопътека с дължина 830 метра).
Името си „Снежанка“ пещерата получава заради оприличени пещерни форми наподобяващи приказната героиня.
Открита е през 1961 година случайно от пещерняци, които за първи път влезли в нея в 9 часа сутринта и излезли късно вечерта, запленени от красотата ѝ. Дължината ѝ е само 145 м, с постоянна годишна температура 9 градуса. Образувана е от Новомахленската река през епохата на леванта и дооформена през кватернера.
Богата е на сталагмити, сталактити, сталактони, драперии, синтрови езерца. Най-големият сталактит е дълъг 1,27 м. „Снежанка“ се състои от няколко красиви зали: Залата на виметата, Голямата зала, Музикалната зала, свързани със Срутището, над което минава мост. Във Вълшебната зала, покрита със снежнобял кристален синтър, природата е създала фигурка, оприличавана на приказната героиня. Името на пещерата идва от снежнобелия синтър.
В средата на пещерата има кръгли огнища, до които са намерени предмети от ранножелязната епоха и кости на животни. Траките са я ползвали като убежище от врагове.
Тази пещера е важно убежище за хибернация на защитени видове прилепи сред които: голям нощник (Myotis myotis), трицветен нощник (Myotis emarginatus), голям подковонос (Rhinolophus ferrumequinum), малък подковонос (Rhinolophus hipposideros), южен подковонос (Rhinolophus euryale). От началото на ноември до края на март те хибернират тук.
Ръжишка пещера

Ръжишката пещера (Аржишката, Горната, Сухата) е пещера в Лакатнишките скали – скален венец в Западна Стара планина, България, Софийска област, община Своге.
Намира се в горната част на Лакатнишките скали, попадащи в землището на село Миланово и извисяващи се от северната страна на село Гара Лакатник.
Ръжишката пещера е разположена на 460 m н.в. Едноетажна пещера, общата ѝ дължина е 316 м. Спрямо река Искър е на 140 метра над нея.
По-голяма част от сталактитните образувания в нея не са по свода, а по стените, голяма част от тях са изпочупени. В края на пещерата има внушително срутище – каменните блокове са нападали един върху друг и са образували купчина с височина 28 м.
През зимата пещерата се обитава от прилепи.
Археологическите находки са установили, че е била обитавана от хора още през желязната епоха.
От палеоорнитолога проф. Златозар Боев в късно-плейстоценските отложения (края на късния плейстоцен – прехода към холоцен) в пещерата по костни останки са установени над 27 вида птици, сред които праяребицата (Perdix paleoperdix) е изкопаем вид, а 2 вида са изчезнали от страната – тетревът (Tetrao tetrix) и червеноклюната хайдушка гарга (Pyrrhocorax pyrrhocorax). Сред останалите видове са лещарка (Bonasa bonasia), кукумявка (Athene noctua), малък зеленоног водобегач (Tringa stagnatilis), голям синигер (Parus major), планинска чинка (Fringilla montifringilla), черешарка (Coccothraustes coccothraustes), зеленика (Carduelis chloris) и скално врабче (Petronia petronia).
Разкритият видов състав на птиците доказва, че по онова време в околността на пещерата е съществувал лесостепен ландшафт, с чувствително преобладаване на горските местообитания.
Карл Фридрих Шинкел

Карл Фридрих Шинкел (на немски: Karl Friedrich Schinkel) е германски архитект, художник и дизайнер. Той е най-изявеният архитект на неокласицизма в Прусия.
Роден е на 13 март 1781 година в Нойрупин, Бранденбург, Германия. Баща му е свещеник, който загива при пожар през 1787. Шинкел заминава за Берлин, където учи архитектура при Фридрих Гили (1798 – 1800) и в Берлинската архитектурна академия (1800 – 1802). След пътуване до Италия през 1805 започва да се занимава професионално с рисуване.
През 1810, след като вижда картини на Каспар Давид Фридрих, Шинкел решава, че никога няма да достигне такова ниво в рисуването и се заема главно с архитектура. През 1815 е назначен от крал Фридрих Вилхелм III за кралски архитект, а през 1830 оглавява Пруската служба за обществени строежи. На този пост той ръководи реконструирането на Берлин в модерна столица, както и различни проекти в пруските територии, достигащи от Рейн до Кьонигсберг.
Освен с изпълнените си архитектурни проекти, Шинкел е известен и с теоретичните си трудове, както и с неизпълнени проекти, като реконструкцията на атинския Акропол в кралски дворец или проекта за двореца Орианда в Крим. Той е автор на известния дизайн на медала Железен кръст, както и на мебели в стил, от който по-късно се развива стилът бидермайер. Шинкел е и сценограф на няколко пиеси на Йохан Волфганг фон Гьоте.
За кралските дворци и извънградски резиденции Шинкел създава проекти за вътрешната архитектура и мебели, които са изработвани от берлинският дворцов дърводелец Карл Ваншаф. Тези негови работи са добре съхранени в двореца Шарлотенхоф и Новия павилион. И до днес се произвеждат градински мебели от лято желязо по негови проекти. За да може да изпълнява сравнително икономично своите проекти за полилеи, орнаменти за стени или мебели (листа и розетки) и каделабри той ги поръчва от „дървобронз“ на немски: Holzbronze. За целта той използва помощта на откривателя на този материал Карл Август Менке.
Умира на 9 октомври 1841 година в Берлин на 60-годишна възраст.
Чеджу-до

Чеджудо (на корейски: 제주도, Jeju-do) е остров в Корейския проток, притежание на Южна Корея, който в много отношения се различава от вътрешността на страната. В миналото на него са били заточвани изпаднали в немилост държавни служители, а днес е известен курорт, любимо място на младоженци за сватбени пътешествия и на почитатели на голфа от Япония. Наричат го „Хавай на Ориента“.
С площ от 1847 km, той е най-големият от хилядите острови по корейското крайбрежие. Чеджудо (제주도) е наричан още „Смарагдовия остров на Ориента“ заради своето разнообразие от угаснали вулкани, примамливи плажове и малки рибарски селца.
Островът се намира в субтропическия пояс, където климатът позволява отглеждането на няколко реколти годишно. Средната температура е 24 °C (през зимата 6 °C, със сняг по планинските върхове). На Чеджудо (제주도) има над 1700 вида растения от субтропични до полярни. Отглеждат се най-вече мандарини и портокали.
В съзнанието на корейците миналото на Чеджудо (제주도) е свързано с три неща: вятър, скали и коне. Вятърът е толкова силен, че в местната архитектура са залегнали скалите, които имат за цел да задържат постройките да не бъдат отнесени от него. Може би най-известната картичка от Чеджудо (제주도) е тази, на която на преден план има разлюлени от вятъра полета с рапица, а в далечината се вижда връх Халла-сан (한라산) (1950 м).
Много популярни са и доста странните на вид толхарубанг (돌하루방) („Каменни старци“) скулптури, направени от лава и базалтови скали. Те приличат на ниски тотемни стълбове. Имат стилизирани черти – изпъкнали уши и издължени носове и уши. Тяхното предназначение е да пазят селото.
По традиция на остров Чеджудо (제주도) се отглеждат коне и крави. Конете, които в миналото са били отглеждани за корейската войска, са потомци на конете, които монголците използвали в битки. Кравите днес се отглеждат заради месото им.
Остров Чеджудо (제주도) е известен най-вече със своите морски продукти – водорасли, морски охлюви, стриди, октоподи, които се ловят от възрастни жени-гмуркачки, известни като хеньо (해녀). Облечени в черни костюми и качулки, хеньо (해녀) по традиция са тези, които изкарват прехраната в семействата на остров Чеджудо (제주도). Островът е единственото място в Корея, където могат да бъдат открити взаимоотношения, близки до тези в матриархата.
Чеджудо (제주도) се различава от континенталната част на страната не само по своята архитектура, климат и семейна йерархия, но и по своя език и храна. Хората на острова говорят език, който е диалект на корейския, но е толкова различен, че за останалите корейци е почти неразбираем. Храната им е доста непретенциозна, с малко на брой странични ястия и много морски продукти. Поради топлия климат така характерното за Корея кимчи (김치) не е основно ястие за хората от Чеджудо (제주도).
Остров Чеджудо (제주도) привлича с много неща. Може би той заема специално място в сърцата на корейците, защото въпреки че е само на 60 мили (ок. 96 км) от континенталната част на страната, той представлява един съвсем различен свят.
Ягодинска пещера

Ягодинската пещера е пещера в Родопите, България. Наречена е на намиращото се в близост село Ягодина.
Ягодинска пещера отстои на 20 км южно от град Девин и на 3 км югозападно от село Ягодина. Разположена е на десния бряг на Буйновска река, която е оформила и най-дългото ждрело в България – Буйновското ждрело с дължина 7 километра. До пещерата се стига по шосето Девин-Доспат, като се завива вляво при стената на язовир „Тешел“. Поради това, че пътят от Тешел до пещерата е еднолентов и над 35 местни автобуси не могат да се придвижат, се предлагат маршрутни превози. Пред пещерата има паркинг и ресторант.
Ягодинската пещера е дълга 10 км и е разположена на три етажа, от които само третият (най-нисък) е облагороден и електрифициран. За туристите в него е изградена 1100-метрова пътека. Входът и изходът към този етаж са изкуствено прокопани тунели с дължина съответно 150 и 80 м. Общата денивелация на пещерата е 36 м.
Естественият вход на пещерата води към първия ѝ етаж, където е открито древно жилище, обитавано около IV хилядолетие пр. Хр. Находките говорят, че то е било дом на умели майстори-грънчари. Глината е добивана от вътрешността на пещерата и от коритото на Буйновска река. Съдовете са били изпичани в глинени пещи. Обитателите са принудени да напуснат своя дом след срутване, причинено от земетресение.
Пещерата е уникална със своите безброй сталактити, сталагмити, сталактони, „завеси“, „леопардови кожи“ (различно оцветени скални слоеве), пещерни перли. Тя има постоянна температура от 6 °C и влажност 92%.
Някои от вътрешните ѝ оформления напомнят за Дядо Коледа, Снежанка и седемте джуджета, Богородица и Младенеца, Пижо и Пенда, форми на животни и фантастични фигури.
Тук на 31 декември срещу 1 януари, край елха, която остава свежа няколко години, спелеолози честват Нова година. В същата зала са се състояли 200 сватби.
През 1993 г. при малък сондаж край входа на пещерата проф. Златозар Боев е намерил костни останки на три вида птици – изчезналия от страната тетрев, както и глухар и обикновен мишелов
Поради огромната обща дължина на подземните галерии в Ягодинската пещера тя е сред важните места за опазването на популациите от прилепи в региона.
През различните сезони в пещерата са регистрирани общо 11 вида:
Шест от срещащите се в района на Ягодинската пещера видове са сред приоритетните за опазване за цяла Европа – големият и малкият подковоноси, както и четири вида нощник: големият, остроухият, дългоухият и трицветният. През летните месеци най-значим за прилепите е естественият вход на пещерата. В периода 15 август до 30 септември пещерата е важно място за есенно струпване. По това време около входа, всяка вечер се струпват множество мъжки и женски екземпляри от около 9 – 10 вида прилепи. В пещерата зимуват основно големия и малкия подковонос, рядко и други видове.
Рушовата пещера

Рушовата пещера (Рушова дупка, Дупките или Градешнишка пещера) е пещера до село Градежница, Тетевенска община, Ловешка област, край Градешнишката река. Близо е и до село Глогово.
Образувана е в титонски (горноюрски) варовици. Дължината ѝ е 908 м. Двуетажна, водна, сложна по структура и труднопроходима пещера. Богата е на сталактити, сталагмити, сталактони, езерца, синтрови каскади и др. Животни – прилепи, мокрици, паячета и др. Температурата на въздуха е 12,5 °C.
Пещерата е известна отдавна, през 1948 г. съобщават за нея на Петър Трантеев и през следващите години той я картира. През 1959 г. Таню Мичев прави опит да премине сифона, но за съжаление след три метра завършва със стеснение.
Има два входа (оттук името Дупките), но горният е труднодостъпен. От входа на пещерата се слиза по полуосветения под, покрит с влажни ръбати варовити блокове. Още от входа, вляво ясно се чува шум от подземна река. Водите на реката идват от крайния сифон и са с дебит около 30 – 40 литра в секунда. Първото препятствие по пътя е малка площадка с височина около 2 метра. След това се разкрива широкият криволичещ тунел на пещерата. Пътят по него води срещу течението на реката навътре в недрата на планината. На места реката е дълбока 1 – 2 м, широка колкото целия тунел, трябва да се прекосява няколко пъти с търсене на по-плитки места, да се преодоляват трудни скални тераси, хлъзгави стръмни склонове, отвесни влажни стени, водопад и т.н. В пещерата могат да се видят много чудни скални форми, които се отразяват в спокойните води на реката. Във водата могат да се видят и малки рибки, който бавно плуват в нея.
Обявена е за природна забележителност със заповед № 2810 от 10.10.1962 г. с площ 1 хектар (ДВ бр. 56/1963).
Козарска пещера

Козарската пещера се намира в Лакатнишкия карстов район. Пещерата е разположена в непосредствено близост до мястото, където река Пробойница се влива в Искър. Входът на пещерата е труднодостъпен. Той е разположен високо над нивото на реката. До самия вход на Козарската пещера се достига по малки и стръмни пътеки. Това е и причината пещерата да носи това име.
На неголямо разстояние от входа на пещерата е разположено преддверието ѝ, което представлява обширна зала. Козарската пещера е една от малките български пещери. От преддверието ѝ излизат два тесни прохода като и двата водят до единствената зала на пещерата. В козарската пещера могат да се видят останки от минали карстови образувания, както и основите на множество кварцови кристали.
В Козарската пещера по костни останки от късен плейстоцен (плениглациал 2) от палеоорнитолога проф. Златозар Боев са установени 5 вида птици – полска яребица (Perdix perdix), червеногърба сврачка (Lanius collurio), кос (Turdus merula), беловежд дрозд (Turdus iliacus) и чавка (Corvus monedula).
Орешари (защитена местност)

Орешари е защитена местност в България. Намира се в землището на село Орешари, област Кърджали.
Защитената местност е с площ 55 ha. Обявена е на 23 август 1999 г. с цел опазване на местообитанията и популациите на защитени видове растения и животни, в това число тис, венерин косъм, родопска горска майка, румелийски трахелиум, черен щъркел, египетски лешояд, белоопашат мишелов, дългоух и полунощен прилеп и др., както и съхраняване на забележителен източнородопски ландшафт, включващ скални венци, арки, пещери и тракийски скални ниши.
На територията на защитената местност се намира природната забележителност Шест пещери в м. Моста. Попада в границите на защитените зони от Натура 2000 Родопи – Източни по директивата за местообитанията и в Мост Арда по директивата за птиците.
В защитената местност се забраняват:
Арка на Галерий

Арката на Галерий (на гръцки: Αψίδα του Γαλέριου) е древноримска триумфална арка в центъра на Солун.
Построена е в 298 – 299 година в чест на победата от 298 година на римския император Галерий над Сасанидското царство и завладяването на столицата Ктезифон. Арката не е самостоятелно съоръжение, а е съединена чрез галерии, водещи към гробницата на Галерий - ротондата „Свети Георги“. В 1988 година арката в състава на раннохристиянските и византийски паметници в Солун е включена в списъка на обектите на Световното културно наследство на ЮНЕСКО.
За построяването на арката, както и за мавзолея са използвани тухли. От основите на арката е видим четирифасаден план, близък до плана на арката на Янус в Рим. Първоначално тя се състои от две части (отделни стени), съединени чрез покрив, увенчани с продълговат купол на четири колони. Дължината на всяка стена е около 37 метра, с дебелина 3,7 метра. Стените се намират на разстояние от 9 метра една от друга и са имали три отверстия, украсени с арки: централната с 9,7 метра ширина, страничните с 4,85 метра ширина. Височината на централната арка е 12,5 метра, а на страничните – 6,5 метра. Цялото съоръжение се поддържа от шест колони, четири от които са разположени в централната част, а две – в страничните части. От страничните арки се отклоняват два реда покрити галерии по протежението на пътя, и още една перпендикулярна галерия към ротондата.
До наши дни се е запазила само част от западната стена с дължина около 29 метра. Някога под централната арка се е намирала Виа Егнация (Via Egnatia). В началото на XX век по улицата се е движил тролей, а след това трамвай. Запазилата се странична арка е била застроена с къщи. Днес арката напълно е разчистена от по-късни застроявания, а частта на улицата, на която е разположена, е изцяло пешеходна. Съвременните гърци наричат арката накратко Камара, т.е. Арката (на гръцки: Καμάρα – арка).
Колоните на централната арка са облицовани с каменни барелефи, разположени в четири пояса един над друг. Поясите са разделени чрез гирлянди от цветя и листа. Над четвъртия (най-горен) пояс има корниз, кйто завършва с арка, украсена със скулптури. Под корниза има барелеф, украсен с цветенца лайка.
Барелефите, изобразяващи сцени от персийския поход на Галерий, принадлежат към образците на късноримското изкуство. На тях без какъвто и да е промеждутък са изобразени множество фигури, понякога с явни анатомически неточности и нарушени пропорции (например, конете са изобразени значително по-малки по размер от хората). Самите фигури са лишени от свобода на движението, характерно за произведенията от гръцкия и елинистически период, но надписите на арката позволяват да се предположи, че тя е създана от гръцки майстори. Арката принадлежи към разпространения в това време стил на повествователни (исторически) композиции и самата тя представлява един от най-добрите образци на този стил.
Основната тема на барелефите е военният поход на Галерий. Сцените изобразяват битки, помилване на пленници и т.н. Изобразените събития от изтока са подчертани в композиците с такива животни като слонове и камили. Стилът на скулптурите на арката е сходен с този от по-късната Арка на Константин в Рим.
Арката Дарвин

Арката Дарвин (на испански: Arco de Darwin, на английски: Darwin's Arch) е скално природно образувание на около 1 km в посока югоизток от необитаемия остров Дарвин, спадащ към островната група Галапагос в Тихия океан. Намира се почти на екватора, на 1° с.ш. Поради богата морска фауна и природните красоти е популярно място за туризъм, фотография и леководолазен спорт.
Хоризонталната част на арката се срутва на 17 май 2021 г. поради ерозия на скалата. Срутването е наблюдавано от туристически кораб, няма човешки жертви. Сега са останали двете вертикални колони, наречени „Пилоните на еволюцията“.
Архипелагът Галапагос спада към територията на Еквадор. Бившата вече Арка на Дарвин е отдалечена на около 900 km на запад от еквадорското крайбрежие. Островът и Арката са наречени в чест на английския естествоизпитател Чарлз Дарвин, който, като член на екипажа на кораба Бигъл, по време на околосветското пътешествие през 1835 година посещава Галапагос, където изследва местната геология, флора и фауна.
Преди срутването на хоризонталната си част, Арката Дарвин е била с височина 43 m, дължина – 70 m, широчина – 23 m. Сега са останали само двата каменни стълба, като на един от тях в посока океана е оборудвана наблюдателна площадка на височина 18 m.
Балта (остров)

Балта (на старонорвежки: Baltey) е ненаселен остров, част от архипелага на Шетландските острови в Шотландия.
Балта се намира недалеч от Шетландските острови, на изток от бреговете на островите Ънст и Балта саунд. Площта на острова е 80 хектара. На източната страна на острова има естествена природна каменна арка. На острова се намират и най-северно разположените рибна ферма и рибарник във Великобритания.
Историческите останки на острова включват останките на вид крепостно съоръжение и нордически параклис, посветен на Свети Сунива.
Морският фар на остров Балта, разположен на южния бряг на острова, бил едно от първите бетонни съоръжения на Шетландските острови. Фарът бил проектиран от Дейвид Стивънсън и построен през 1895 г. Разрушен е през 2003 г. и е заменен от малък соларно захранван фар.
Пфалц

Пфалц е регион в Югозападна Германия, който се намира в южната част на провинция Райнланд-Пфалц. Обхваща 5451,13 квадратни километра и има общо около 1,4 милиона жители.
На запад Пфалц граничи със Саарланд, на северозапад - с Хунсрюк, на североизток - с Рейнски Хесен. Източната граница с Хесен и Баден е оформена по естествен път чрез река Рейн. На юг лежи Елзас.
Пфалцката гора покрива една трета от региона и със своите 1771 квадратни километра е най-големият горски масив на Германия. Най-високото възвишение е Донерсберг (687 м), което е част от северопфалцката планинска земя, а най-ниската точка се намира в пределите на град Франкентал и е отдалечена само на няколкостотин метра от Рейн – 87,3 м над морското равнище.
Скалният мост

Скалният мост е природна забележителност в България. Част е от Черноморското крайбрежие при на село Тюленово, област Добрич.
Обявена е на 30 декември 2019 г. с цел опазване на скален феномен, наподобяващ скална арка между морето и сушата. Обхваща площ от 0,24 ha.
На територията на природната забележителност се забранява:
Природната забележителност е част и от защитените зони от Натура 2000 Комплекс Калиакра - по директивата за местообитанията и Калиакра - по директивата за птиците.
Харманецка пещера

Харманецка пещера (на словашки: Harmanecká jaskyňa) е сталактитна пещера в Централна Словакия, намираща се в планината Велка Фатра (Veľká Fatra).
Пещерата е известна с наличието на бели варовикови туфи, високи пещерни образувания и синтрови езера.
Най-близките населени места са селата Харманец и Долни Харманец, а град Банска Бистрица се намира на 16 km в югоизточна посока. Пещерата е достъпна по стръмна пътека, започваща от паркинг край автомобилния път Банска Бистрица – Стречно, с денивелация от около 250 метра, която се взима за около 50 минути.
Входът на пещерата, известен като Избица, е отдавна известен, но едва през 1932 година М. Бацурик започнал да изучава вътрешността на пещерата. Скоро спелеолозите разкрили други части на пещерата и през 1950 година тя е отворена за посещения. От общо 2763-метровата дължина на проучените подземни коридори, за посещение е разрешен 1020-метров маршрут в пещерата, който отнема 60 минути.
Заради бялото синтрово оцветяване, пещерата Харманецка още е известна и като „Бялата пещера“. За най-красиви са смятани пещерното образувание „Белият купол“ и зала „Съкровищница“.
Студенец (област Смолян)

Студенец е село в Южна България. То се намира в община Чепеларе, област Смолян.
Село Студенец се намира в планински район.
Преди време селото се е казвало Владиково и Сафтъще. То се намира на 7 км от главния път след село Хвойна.
Достигането до селото е трудно, особено през зимата. Първият километър от пътя е обновен, но след него той става каменист и неравен.
Козарника (община Ботевград)

Козарника, наричана също Сухи Печ, е пещера в землището на село Липница, община Ботевград, на около 600 метра от махала Преславица.
Името ѝ произлиза от това че местното население си е укривало козите в нея.
Пещерата е безводна, леснопроходима, с една криволичеща галерия и едно разклонение. Входът е с ширина 4,5 m и височина 2,5 m. В началото е висока и широка след 15 m се стеснява и снижава. Има 14-метров комин.
От пещерните образувания се наблюдават: сталактити, сталактони, сталагмити, дендрити, синтри, дралерии, пещерни бисери, хелактити. Преобладаващият цвят е розов и бял. От представителите на фауната се срещат троглофили и троглоксени. В пещерата са открити кости от пещерни животни и керамика.
Картирана е през 1966 г. от Цв. Николов, Г. Димитров, В. Туевски и Г. Райновски.
Кукушка палеонтологична изложба

Кукушката палеонтологична изложба (на гръцки: Έκθεση Παλαιοντολογίας Κιλκίς) е музейна експозиция в южномакедонския град Кукуш (Килкис), Гърция.
Експозицията в Кукуш е постоянна изложба, която представя находките от пещерата Свети Георги, известна с уникалните си пещерни образувания, микроклимат и вкаменени кости и зъби, датиращи от последната ледникова епоха. Тези кости са на изчезнали животни, като пещерната хиена, гигантската невестулка, гигантския елен, примитивния вол, дивия кон и дивото европейско магаре (Equus hydruntinus), от което има най-голяма концентрация на кости в цяла Европа. Първите открития са от 60-те години на XX век, откогато датират и първите проучвания на пещерата с усилията на катедрата по геология на Солунския университет.
Изложбата се помещава на втория етаж на общинската сграда на 300 метра от пещерата Свеги Георги. Цялата изложба е на гръцки и английски с модерен дизайн и графика, което представя миналото по атрактивен и разбираем начин. Включва модели в естествена големина, стотици вкаменелости, интерактивни изображения на животни, чрез където посетителят може да извлича информация за техните морфологични характеристики.
Туристическа агенция

Туристическа агенция е специфично стопанско предприятие, което организира продажбите на пътувания на местни и неместни граждани с цел ваканция, екскурзия и други форми на отдих и развлечения в собствена база, или извършва комисионерска дейност по продажбата на туристически и други услуги в материално-техническата база на други фирми, курорти и заведения. Туристическата агенция е туристическо предприятие, което осъществява връзката между обекта (туристическото място) и субекта (туриста) в туризма.
Съществуването на туристически агенции започва след масовото навлизане на полети с търговска цел. В България тези компании добиват популярност след падането на социализма през 1989 година.
Повечето туристически агенции не продават само самолетни билети, а също и други свързани с пътуването услуги като хотелски резервации и организиране на посещения до обекти от историческа важност или такива с развлекателна цел.
Международният регулаторен орган регулиращ оперирането на големите туристически агенции е International Air Transport Association (IATA), въпреки че много от туристическите агенции са регистрирани в национални регулаторни органи които де факто регулират дейността им.
С масовото навлизане на бърз и евтин интернет, много туристически агенции съществуващи преди всичко във виртуалното пространство добиха популярност. Някои от предимствата, които този тип агенции имат пред традиционните туристически агенции са че те обикновено работят с по-голяма база клиенти даващо възможност за договаряне на по-големи отстъпки от различните авиокомпании и хотелиерски вериги. Също така виртуалните туристически агенции често пъти имат по-ефективна структура на разходите поради по-ефективната и автоматизирана работа с клиенти, липсата на нужда да се наемат офиси в големи градове и много по-малкия персонал нужен за нормалното функциониране на една търговска агенция.
С нарастване на броя туристически агенции, които предлагат своите оферти в интернет, и все по-трудното намиране на подходящата оферта за почивка сред хилядите предложения, през последните години възниква нуждата и се появяват сайтове агрегатори на оферти за почивки и екскурзии, които събират на едно място офертите от различните туристически агенции и оператори и дават възможност на потребителите по-лесно да намерят търсената от тях почивка или екскурзия.
Фенера (хижа)

Хижа „Фенера“ позната и като „Орела“, е туристически обект, намиращ се на северо-източния склон на едноименния връх в Същинска Средна гора на 1300 м.н. височина.
Хижата е масивна постройка на два етажа и е обзаведена със шестдесет места. Отоплява се с печки на твърдо гориво.В сградата и има туристическа столова, бюфет и зала за тихи игри.
Туристически маршрути:
Хижата се стопанисва от туристическо дружество „Орела-1935“ – град Хисаря.
Мергоцо

Мергоцо (на италиански: Mergozzo) е село и община в провинция Вербано-Кузио-Осола на регион Пиемонт, Северна Италия. Населението му е 2174 души (декември 2017 г.).
Намира се на 120 km североизточно от Торино и на 9 km северозападно от Вербания, на брега на езерото Мергоцо. Езерото е важен туристически обект в региона и туризмът е основа на икономиката на Мергоцо.
Туристически възпоменателен комплекс „Бунтовна“

Туристическият възпоменателен комплекс „Бунтовна“ е обект на Българския туристически съюз, състоящ се от четири туристически хижи. В експлоатация се намират две от тях. Намира се в местностите „Конска поляна“ и „Кулата“.
Хижа „Воеводска“ е построена във възрожденски архитектурен стил, като по този начин е оформен и интериорът на сградата. Разполага с шестдесет места, като стаите са обзаведени с умивалници. Сградата има етажни санитарни възли и бани, туристическа столова с камина, бюфет (купчийница) и паркинг. Отоплява се в студените дни с локално отопление.
Хижа „Партизанска“ разполага със седемдесет легла, два апартамента, стаите са с две и четири легла, снабдени със самостоятелни санитарни възли и бани, туристическа столова и паркинг. Също се отоплява с локално отопление.
Хижа „Райна княгиня“ („Червена гвардия“) е масивна триетажна сграда с капацитет 133 места – не работи.
Хижа „Средногорка“ е масивна едноетажна сграда с капацитет 24 места – не работи.
Стопанисва се от туристическо дружество „Бунтовна“ – с. Кръстевич.
Екзогенни процеси

Екзогенните процеси са съвкупност от процеси, които се извършват на повърхността на Земята (или на друга планета) или в най-горната част на литосферата и са обусловени от външните земни сили (атмосфера, хидросфера, криосфера и др.), космически сили, радиация, гравитация и др. Екзогенните процеси се явяват антипод на ендогенните процеси, които са обусловени от вътрешните земни сили (вулканизъм, тектоника, земетресения и др.
Към екзогенните процеси се отнасят изветрянето, денудацията и съвкупността от всичките техни проявления (ерозия, корозия, екзарация и др.) и акумулацията на материалите. Екзогенните процеси се проявяват във вид на разрушаване на скалите (изветряне) и разчленяване на релефа, пренос и отлагане на продуктите от това разрушавене (акумулация, седиментация и др.). Към екзогенните процеси се отнася и въздействието на човешката дейност върху природата.
Основен първоизточник за екзогенните процеси на Земята и планетите се явява енергията на Слънцето. Слънчевата топлина, попадаща на повърхността, въздейства непосредствено на скалите, предизвиквайки, например, пустинния загар на скалите или, по-малко, опосредствено чрез преминаването в кинетична енергия на различни мобилни среди (въздух, вода) чрез изменения на температурата и налягането, образуването на валежи в облаците, които падайки на повърхността образуват реки, водоеми и ледници, явяващи се геоложки агенти на денудацията, химически реакции и др.
Екзогенните процеси формират седиментния чехъл и морфоскулптурата на планетата, а също и свързаните с тях находища на полезни изкопаеми. Това значи, че по тях може да се изяснят условията, в които те са се формирали. Понякога в състава на екзогенните процеси се включват склоновите процеси, обусловени от гравитацията, падането на метеорити, радиационното изветряне и др.
Геоархеология

Геоархеологията е дял на археологията, който използва техники и предмети от география, геология, геофизика и други науки за Земята. Геоархеолозите изучават естествените физически процеси, които засягат археологическите обекти като геоморфология, образуването на обекти чрез геоложки процеси, както и ефектите върху погребаните обекти и артефактите след отлагане. Работата на геоархеолозите често включва проучване на почвата и утайките, могат също така да използват – компютърна картография, географски информационни системи (ГИС) и дигитален модел на релефа (DEM).
Ендогенни процеси

Ендогенните процеси са процеси, свързани с енергията, възникваща в недрата на Земята.
Основните източници на енергия за ендогенните процеси се явява високата температура и преразпределението на материалите в недрата на Земята в зависимост от тяхната плътност, т.нар. гравитационна диференциация. Високата температура в недрата на Земята, по мнението на повечето от учените има предимно радиационен произход. Радиоактивната топлина повишава пластичността на материалите, способства за тяхната диференциация, а последната ускорява преносът на топлина към повърхността. Съчетанието на тези процеси довежда до неравномерния пренос на топлина и по-леки вещества към повърхността, което, в крайна сметка, може да обясни наличието в историята на земната кора на тектоно-магматичните цикли. Пространствените неравномерности в тези дълбочинни процеси обясняват разпределението на земната кора на повече или по-малко активни области, наименувани съответно геосинклинали и платформи.
Към ендогенните процеси се отнасят тектонските епейрогенни (колебателни) движения на земната кора, магматизма, метаморфизма и сеизмичната активност.
С ендогенните процеси са свързани формирането на релефа на Земята и образуването на много важни полезни изкопаеми. Антипод на на ендогенните процеси са екзогенните процеси.
Мит за пещерата

Митът за пещерата, познат още като Алегория за пещерата, Платоновата пещера и Притчата за пещерата, е алегория, използвана от гръцкия философ Платон в неговото съчинение „Държавата“.
Написан е като въображаем диалог между учителя на Платон Сократ и брата на Платон Главкон в началото на Книга VII.
В диалога Сократ описва група хора, които живеели оковани за стената в пещера през целия си живот, обърнати с лице към стената. Хората наблюдават сенките на стената от неща, минаващи пред огъня зад тях и започват да приписват форми на тези сенки. Според Сократ сенките са най-близкото нещо до реалността, което затворниците могат да видят. След което той добавя, че философът е като затворник, но който е освободен от пещерата и разбира, че сенките на стената не представляват изобщо реалността, тъй като е способен да възприеме истинската форма на реалността вместо обикновените сенки виждани от затворниците.
Във въображаемия диалог на Платон, Сократ започва като описва сценарий, в който това което хората възприемат за реално всъщност ще е илюзия. Той иска от Главкон да си представи пещера, обитавана от затворници, които са оковани и държани неподвижни от детство: освен че техните ръце и крака са държани неподвижно и техните мозъци са промити като са задължени да гледат в стената пред тях. Зад затворниците има огромен огън, а между затворниците и огъня има пътека, по която ходят хора, носещи предмети на главите си „включващи фигури на хора и животни направени от дърво, камък и други материали“. Затворниците наблюдават сенките, хвърляни от хората без да знаят, че това са сенки. Има и ехо чрез стената от шума от пътеката.
Сократ изказва предположение, че затворниците приемат сенките за живи, а ехото за истински звук, а не просто отражение на реалността, тъй като те са всичко, което те са виждали или чували. Те биха възхвалявали всеки, който най-добре би познал коя сянка ще се появи като някой който познава природата на света и цялото общество би зависило от сенките на стената.
Сократ после допуска, че затворник е освободен и му е позволено да се изправи. Ако някой му покаже нещата, които са хвърляли сенките, той не би ги разпознал като това, което са и не би могъл да ги назове; той би вярвал, че сенките на стената са по-реални от това, което вижда.
Алегорията е свързана с Платоновата Теория за формите, според която формите (или идеите), а не материалният променящ се свят, който ни е познат чрез усещането, притежават най-висшата и фундаментална реалност. Само познанието на формите съставлява истинско познание. В допълнение, алегорията на пещерата е опит да се обясни мястото на философа в обществото или това е опит за просветление на затворниците.
Алегорията за пещерата е представена от Платон след метафората за слънцето и аналогията за разделената линия. Алегориите са обобщени чрез диалектиката в края на Книги VII и VIII.
Ланвайрпулгуингил

Ланвайрпулгуингилгогеръхуърндробуллантисильогогого̀х (на уелски: Llanfairpwllgwyngyllgogerychwyrndrobwllllantysiliogogogoch, изговаря се [ˌɬan.vair.puɬ.ˌɡwɪ̈n.ɡɪ̈ɬ.ɡo.ˌɡɛr.ə.ˌχwərn.ˌdro.buɬ.ˌɬan.tɪ̈.ˌsil.jo.ˌɡo.ɡo.ˈɡoːχ], най-близко до Хланвайрпухългуингихългогеръхуърндробухълхлантисильогогогох, кратки варианти Llanfairpwllgwyngyll, Llanfair Pwllgwyngyll, Llanfair PG и Llanfairpwll) е село в Уелс, графство Ангълси.
Разположено е на северния бряг на пролива Менай срещу град Бангор. Има жп гара и малко пристанище. Население – 3028 жители според данни от преброяването от 2022 г.
Ланвайрпул е населеното място във Великобритания с най-дългото име и селото с най-дълго име в света, което е посочено в книгата за рекордите на Гинес от 2002 г.
Предполага се, че това наименование на селото е било замислено през 1860 г. с цел да бъдат привличани туристи и затова не съответства напълно на правилата в уелския език. Дотогава селото се е наричало Ланвайрпулгуингил (Llanfairpwllgwyngyll, „Църквата на Света Дева Мария в котловината (падината) на белия лешник“). Близо до него се е намирала Лантисилио Гогогох (Llantysilio Gogogoch, „Църквата на Свети Тисилио на червената пещера“), между тях Хуърн Дробул (Chwyrn drobwll, „Бърз (бурен) водовъртеж“). От свързването на 3-те названия е образувано и днешното име.
Английският превод на името, посочен на уебсайта на селото, е: Saint Mary's Church in the hollow of the white hazel near a rapid whirlpool and the Church of Saint Tysilio of the red cave. В близък български первод: „Църквата на Света Дева Мария в котловината (падината) на белия лешник около бърз (бурен) водовъртеж и църквата на Свети Тисилио на червената пещера“. Английският правопис на срички от табелата на железопътната гара е Llan-vire-pooll-guin-gill-go-ger-u-queern-drob-ooll-llandus-ilio-gogo-goch, който се предава като Ланвайрпулгуингилгогеръкуърндробулландъсилиогогогох.
От гледна точка на уелския език, името на селото се състои от 51 букви, тъй като някои диграфи на уелски се считат за единични букви, например ll, ng и ch.
И днес туристите не пропускат да се снимат с табелата на името на селото на гарата в Ланвайрпул.
Господин Тумнус

Господин Тумнус (на английски: Mr Tumnus) е един от героите в „Хрониките на Нарния“ – популярна поредица романи на британския писател К.С. Луис. Изиграва значима роля в „Лъвът, Вещицата и дрешникът“. Участва още в „Брий и неговото момче“ и „Последната битка“. Господин Тумнус е фавн и приятел на Луси Певънзи. Той е първият жител на Нарния, представен в поредицата.
Луис казва, че идеята за „Лъвът, Вещицата и дрешникът“, идва от образ, който има в главата си на фавн носещ чадър и колети през снежна гора. По този начин, Тумнус се превръща в първоначалното вдъхновение за цялата серия книги за Нарния.
К.С. Луис описва Тумнус с червеникава кожа, къдрава коса, кафяви очи, къса и заострена брада, рога на челото, копита, кози крака с бляскава черна козина, „странно, но приятно лице“, „дълга опашка“ и „само малко по-висок от самата Луси“. Във филмовата адаптация на „Лъвът, Вещицата и дрешникът“ (2005) Тумнус е представен с по-светла кожа и кафяви крака.
За първи път се появява в историята когато Луси пристига в Нарния близо до лампата-пост. Той се представя на Луси и тя му казва коя е, преди той да я покани на вечеря в пещерата си. По време на вечерята те разговарят за Нарния преди Тумнус да започне да свири на флейтата си и Луси да заспи. Когато Луси се събужда, тя вижда, че той плаче. Господин Тумнус признава, че работи за Бялата вещица, която властва над Нарния и заради, която е вечна зима, но без Коледа. Тя е наредила на него, както и на другите същества от Нарния, да и предадат Синовете на Адам или Дъщерите на Ева – човеци – които той види в Нарния. Тумнус скоро осъзнава, че не може да предаде Луси на вещицата и я води обратно към лампата-пост, за да е сигурен, че тя безопасно ще се върне в собствения си свят.
Когато Луси се завръща няколко дена по-късно в Нарния, Тумнус е все още там и никой от тях не може да разбере, как Бялата вещица не знае за това, че той укрива Луси. Въпреки това, когато Луси и нейният брат и сестра идват в Нарния, те откриват, че господин Тумнус е заловен от шефа на тайната полиция на Бялата вещица.
.
Деветашки езера

Деветашките езера са естествени карстови езера в Деветашкото плато между реките Росица и Осъм.
Заемат дъната на карстови въртопи, образувани в ургонски варовици вследствие на запушване на понорите. На брой са около 35. Най-големи са Геранище с площ 1,2-3,8 ха и Дедевец с площ 2,1-3,3 ха. Някои от останалите езера са Дильовско езеро (Дильовец), Гергьовско езеро (Гергьовец), Голямото Александрово езеро, Дългото Александрово езеро, Чавдарско езеро (Чавдарец, превърнато в рибарник), Ямъта (Ямата), Маласанов гьол, Петков гьол, Лошия гьол, Синовище (с площ 0,65-1,9 ха), Белтинец, Стълбишко езеро (Стълбица, Стъблата), Тодорово геранище (яз. Тодоров геран), Луловец, Руево езеро (Руевец), Липовско езеро (Липовец), Лъженско езеро, Калотинско езеро (Калотин), Тепавско езеро, Шумашко езеро (Шумака), Кърпачево блато, Голямо Крушунско блато (завирено), Дълго Крушунско блато, Брекишко блато (Брекица, яз. Ловен дол), Дренака (завирено), Голямо Кичерско езеро (Горско Сливово, яз. Кълбочерец), Малко Кичерско езеро, Лъгът (завирено), Върбовско езеро, Калинково езеро, Конскидолско езеро (Конско езеро, Конски дол), Друмешко езеро (яз. Друмът), Биюкгьол, Мачковец и заблатените бари Дакова бара, Шекерова бара, Левскова бара, Бончова върпина, Ружина бара, Стържиева бара и Роупова бара.
Подхранват се от дъждовни и снежни валежи. Повечето от езерата се превръщат в блата и постепенно пресъхват, а някои се използват за рибарници (Александровски рибарници, рибарници Иванова могила, Върбовски рибарници, рибарници Градище, Бутовски рибарници, рибарник Гюргенлика). Езерото Дедевец в миналото е било използвано за водоснабдяване на село Деветаки.