davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Winky Wiryawan

Nurayendra Irwindo, S.E., yang lebih dikenal sebagai Winky Wiryawan (lahir 9 Desember 1978) adalah pemeran, presenter, musisi, pramuirama, dan produser rekaman Indonesia. Ia merupakan suami dari model dan pemeran Indonesia, Kenes Andari.
Winky memulai karier sebagai seorang disjoki pada 1995, ketika ia duduk di bangku kelas satu SMA. Ia mengawali kiprah sebagai aktor dengan menerima tawaran untuk berperan sebagai Ferdy di film Jelangkung pada 2001, yang disutradarai oleh Rizal Mantovani dan Jose Purnomo. Di tahun berikutnya, Ia bermain dalam film bertema serupa, yakni Titik Hitam arahan sutradara Sentot Sahid pada 2002, yang kemudian memperkenalkan Winky dengan sutradara Rudy Soedjarwo dan produser Leo Sutanto. Perkenalan itu membuka peluang baginya untuk membintangi Singa Karawang-Bekasi (2003) dan Mengejar Matahari pada 2004. Berkat film Mengejar Matahari, Winky meraih kategori Best Crying Scene ajang MTV Indonesia Movie Awards pada 2004.
Pada tahun 2006, Winky membintangi tiga film, yaitu Ruang, Berbagi Suami, dan 6:30. Di tahun yang sama, Winky meraih nominasi Most Favorite Supporting Actor dalam ajang MTV Indonesia Movie Awards pada 2006 untuk perannya dalam film Berbagi Suami.
Pada tahun 2015, Winky terlibat dalam pembuatan acara televisi berjudul The Remix yang ditayangkan di NET..
Winky merupakan putra tunggal dari pasangan Widodo Soenarko dan Vita Devi Irwantari. Ia merupakan cucu dari Wing Wiryawan Wirjodiprodjo, yang berprofesi sebagai penari wayang orang, sekaligus anggota Majelis Permusyawaratan Rakyat berpangkat Mayor Jenderal, yang terpilih pada pemilihan umum legislatif Indonesia pada 1971.
Winky menempuh pendidikan di SMA Pangudi Luhur dan melanjutkan ke Universitas Atma Jaya dalam jurusan S-1 Akuntansi dari tahun 1997 sampai dengan 2004.
Winky menikah dengan aktris dan model Asmara Siswandari, yang lebih dikenal dengan nama panggung Kenes Andari, pada 1 Oktober 2004 di Masjid At-Taqwa, Jakarta Selatan, setelah 3.5 tahun berpacaran. Sebelumnya, mereka telah melaksanakan upacara lamaran pada 17 Juli 2004.
Bank Indonesia Museum, Padang

Bank Indonesia Museum of Padang (Indonesian: Museum Bank Indonesia Padang) is a former bank building located in Padang, Indonesia. The building was built on March 31, 1921 as the Padang branch office of De Javasche Bank before it was taken over by Bank Indonesia on July 1, 1953.
Completed in 1925, the building was initially used as the new building for De Javasche Bank, replacing the old de Javasche Bank building at Jalan Nipah, near Padang Beach. The location was formerly the center of the financial offices, commerce and military in colonial Padang. Old colonial buildings from the Dutch East Indies period can still be found lining the waterfront street of Batang Arau.
Padang is one of the great cities of Sumatra. Located on the west coast of Sumatra, Padang evolved into a commercial and military city between the 18th and 19th centuries. In 1864, De Javasche Bank officially opened a branch office in Padang. This was the third branch of de Javasche Bank in the Netherlands Indies after Semarang and Surabaya, and the first outside of Java. The presence of de Javashce Bank branch office in Padang was realized thanks to the request proposal of the Chamber of Commerce and Industry of Padang City to the Central Colonial Government and to the Director of De Javasche Bank in Batavia (now Jakarta). This shows the importance of Padang as the main door of trade and finance in Sumatra.
The first Javasche Bank Building in Padang was located at Jalan Nipah. The building occupied a plot of land which was initially used as military warehouse. De Javasche Bank Padang officially operated from 29 August 1864, with its first director A.W. Verkouteren. In 1912, De Javasche Bank plans to build a new building near the Muara Port. Due to licensing constraints, the construction can only be realized in 1921. At that time the Muara area was planned to be a port area, so buildings unrelated with seaport development were made difficult to obtain permits. On March 31, 1921, construction of the new De Javasche Bank building began.
In 1925 the new building de Javasche Bank was opened. At that time, the governor of the de Javashce Bank was L.J.A Trip. On 1 July 1953, following the independence of Indonesia, de Javasche Bank was taken over by the Indonesian government and was given to Bank Indonesia to become the Bank Indonesia building. The building operated under Bank Indonesia until 1977.
In 1998, the building was designated as one of the cultural heritage of Padang.
Construction of the building was done by Hulswit-Fermont-Cuypers architecture and engineering bureau from Batavia. The building was designed in modern New Indies Style, a style popular in the early 20th-century Netherlands Indies.
At the front of the Javasche Bank, there used to be a park de Greve Park with a monument at the center of it. The monument was dedicated to Willem Hendrik de Greve, a late 19th-century Dutch geologists who is known as the discoverer of the coal mine in Sawahlunto. The dock around the area was formerly known as de Grevekade to commemorate the Dutch geologist. Noawadays, the monument and the park has been occupied by the 156 meter Sitti Nurbaya bridge.
List of central government agencies in Indonesia

This is a list of central government agencies in Indonesia.
According to the current Constitution, state institutions (Indonesian: Lembaga Negara) of Indonesia are as follow:
The current Cabinet, formed on 21 October 2024, comprises the following 48 ministers:
Coordinating ministries are tasked mainly to coordinate the various government ministries and other government institutions.
The following outlines non-ministerial government institutions:
The following lists unstructured institutions:
Cabinet-level agencies are state and government institutions formed by the Constitutions and its subordinating laws whose roles and responsibilities are to support all government priorities and strategies set by the President. Each agency is headed by a ministerial-rank official who is not a member of the Cabinet but attends Cabinet meetings regularly. Cabinet-level agencies are:
Audit Board of Indonesia

The Audit Board of Indonesia (Indonesian: Badan Pemeriksa Keuangan Republik Indonesia, lit. 'Financial Audit Board of the Republic of Indonesia') is a high state body in Indonesia which is responsible for evaluation of management and accountability of state finances conducted by the central government, local governments, Bank Indonesia, state-owned enterprises, the Public Service Board, and institutions or other entities which manage state finances.
The body was initially established under the name National Supervision Board at Magelang, Central Java during the United States of Indonesia period on 28 December 1946. The Board currently functions under the latest revision to the laws governing it dating to 2006. The Board has increasingly tackled environmental issues, revealing in 2014 that the Ciliwung River had been polluted by seventeen separate companies, submitting its report to the police.
As of 2015, the Audit Board of Indonesia was chairing the International Organization of Supreme Audit Institutions' Working Group on Environmental Auditing.
In 2016, Board chairman Harry Azhar Azis was implicated in the Panama Papers due to a previously registered blank company which he hadn't reported. Azis claimed that the company was merely a registered name on paper which he had started for his oldest daughter, but then sold to someone else after his appointment as Board chairman in December 2014.
The following people have held the position of Chair of the Audit Board since 1947.
The Board is the highest body within the Indonesian government in terms of state financial accountability and management. Their work ranges from the national to local levels, and they have offices in every province in Indonesia.
Municipio de Maguarichi

El municipio de Maguarichi es uno de los 67 municipios en que se divide el estado mexicano de Chihuahua. Su cabecera es Maguarichi.
El 4 de diciembre se celebra a Santa Bárbara, se realiza una fiesta en honor a Santa Bárbara, en la cual se realizan baile de matachines en el Templo en cual lleva su nombre, así como un paseo por las calles del pueblo, y algunas actividades como palo encebado, jaripeo, montada de toros, y un baile en el que grupos musicales tocan el vivo. Una fiesta verdaderamente impresionante es lo que ofrece el municipio y la gente maguarichense.
En el Municipio de Maguarichi se pueden encontrar varios lugares turísticos los principales son los atractivos géiseres y sus enormes barrancas y voladeros que se encuentran a la vista del pueblo que se encuentra justamente en el cincho del cerro, se podrán apreciar varios lugares como lo son los ríos, casadas, formaciones rocosas, mucha vegetación a lo largo del camino así como en el pueblo y sus alrededores, una particularidad que tiene el municipio es la gente que cuenta con una calidad inigualable que se podrá notar en la presencia y la estancia.
Existen pocas áreas recreativas las cuales brindan servicio de hospedaje, aguas termales, áreas para acampar, asadores, kioskos, minas, y mucha historia, entre otras. Dichas áreas cuentan con precios muy accesibles para realizar el plan perfecto para las vacaciones.
Según el Conteo de Población y Vivienda de 2005 realizado por el Instituto Nacional de Estadística y Geografía, la población del municipio de Maguarichi es de 2,116 habitantes, de los cuales 1,109 son hombres y 1,007 son mujeres.​
El municipio tiene un total de 84 localidades. Las principales localidades y su población son las siguientes:
Peruvian Sign Language

Peruvian Sign Language (Spanish: Lengua de señas peruana, LSP) is a Peruvian language created and used by the Deaf community in Peru. It has been officially recognized by Peruvian law since 2010. It is not clear how many users there are in the country; the most recent general census registered little more than 10,000, but the more specific census on people with special needs found around half a million people with hearing disabilities.
Variations exist in several geographically and among generations and religious groups, while the variety used in Lima is the most prestigious one. The government has tried to integrate deaf students into mainstream educational programs with no real success, resulting in low levels of education for deaf students. On the other hand, deaf social gatherings and private schools keep the Peruvian Sign Language strong.
Clark notes that Peruvian, Bolivian, Ecuadorian and Colombian sign languages "have significant lexical similarities to each other" and "contain a certain degree of lexical influence from ASL" as well (30% in the case of LSP), at least going by the forms in national dictionaries. Chilean and Argentinian share these traits, though to a lesser extent. Clark counts the lexical similarities to Peruvian SL as Ecuadorian (54%), Bolivian (53%), Colombian (47%), Chilean (41%), and Argentinean (33%).
Omar (name)

Omar/Umar/Omer is a masculine given name that has different origins in Arabic, Hebrew, and German.
Umar or Omar is a common name (Arabic: عمر) in Arabic-speaking and Muslim populations in general. Omar is represented in Islamic traditions, meaning 'flourishing, long-lived'. The name dates back to the emergence and military success of Islam, which were partly due to the second caliph Umar ibn al-Khattab (also spelled Omar, r. 634–644).
There was also a biblical figure by the name of Omer (Hebrew: אוֹמָר) in the Hebrew Bible, meaning 'eloquent' or 'gifted speaker'. Another similar Hebrew name is Omer (Hebrew: עומר), derived from 'sheaf' or 'bundle of grain'.
The name Ómar also became popular as a man's name in Iceland, and to a much lesser extent in Nordic countries. The name can also be a variant of Ottomar or Othmar, a Germanic name consisting of elements *aud, meaning 'wealthy', and *mari, meaning 'fame'.
The name Omaar (أومار) is a Somali name, not a variant of Omar/Umar. It comes from the Somali word Oomaar which means 'hot steam from boiling pot'.
Rio Pueblo de Taos

The Rio Pueblo de Taos, also known as Rio Pueblo, is a stream in Taos County, New Mexico, United States, that a tributary of the Rio Grande. From its source in the Sangre de Cristo Mountains it flows about 33 miles (53 km), generally south and west, to join the Rio Grande in the Rio Grande Gorge. On the way the river passes by Taos and through Taos Pueblo.
The Rio Pueblo de Taos originates at Blue Lake, about 2 miles (3.2 km) southeast of Wheeler Peak, the highest mountain in New Mexico. Several headwater tributaries drain the south and east slopes of Old Mike Peak, Lew Wallace Peak, and Red Dome. The river flows south for about 5 miles (8.0 km), then turns west. It is joined by La Junta Creek from the south, then Buffalo Grass Creek from the north. After flowing west for about 5 miles (8.0 km), and just downstream from the mouths of Frijoles Canyon on the north and Palo Encebado Canyon on the south, the Rio Pueblo de Taos abruptly leaves the mountains. Within a mile the river passes through the center of Taos Pueblo, then turns to flow southwest to the Rio Grande, passing just north of the town of Taos. The river's entire upper course in the mountains is within the Pueblo de Taos Indian Reservation.
Near Taos the Rio Lucero joins the Rio Pueblo de Taos from the north, after which the river flows by the historic Martinez Hacienda. Shortly below that the Rio Fernando de Taos joins from the south, after which the Rio Pueblo de Taos enters Taos Canyon. It is joined by Rio Grande del Rancho, which flows from the south through Ranchos de Taos, Arroyo Seco, from the north, then Arroyo del Alamo, from the south, after which it reaches the Rio Grande in the Rio Grande Gorge a few miles south of the Rio Grande Gorge Bridge. New Mexico State Road 567 crosses the Rio Grande via the Taos Junction Bridge just below its confluence with the Rio Pueblo de Taos. The area is part of the Orilla Verde Recreation Area.
In addition to Rio Pueblo de Taos and Rio Pueblo, the stream has been known by various other names, including Rio Taos, Taos Creek, Pueblo Creek, Ialap'aijpaana, Ja'lapa, Kipawai, T'awi'impo, and T'awipo.
Tudora, Botoșani

Tudora este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Botoșani, Moldova, România.
Legat de satul Tudora și mai ales de Doamna Tudora, în anul 1927 un bătrân călugăr de la Mănăstirea Neamțului, cărturar și bun cunoscător al limbilor slavone și grecești, a tradus o însemnare dintr-un ceaslov slavonesc cu aproximativ următorul cuprins:
Pe partea stângă a Siretului - cam între Cornișori și Liteni - se află curtea lui Radu și a Tudorei, om de încredere al slăvitului Ștefan Voivod, care la ducere și întoarcere de la Suceava la Hârlău, găsea loc de poposire și hodină; dar Radu, în războiul de la Valea Albă moare și Tudora rămâne vădană cu patru copii. Slăvitul Domn tot trecea și poposea pe la Tudora având grijă de ei, care din mila lui Dumnezeu s-au înmulțit de la patru la șapte.
Satul este atestat documentar încă de la 6 ianuarie 1395, făcând parte din proprietatea boierului Sendrea care deținea funcția de pârcălab de Hotin și Neamț și era unul dintre sfetnicii de seamă ai voievodului Ștefan. În afară de Dolhești, unde își avea curtea, mai deținea în proprietate și satul Tudora, din ținutul Botoșanilor .
Răscoalele țărănești din anii 1888 și 1907 găsesc țărănimea în fierbere ca urmare a cruntei exploatări, a zilelor de clacă pentru boieri și arendași. Zidul din piatră ce înconjoară conacul, numeroasele beciuri în care erau închiși și bătuți capii răzvrătiților sunt doar câteva dintre cauzele răzmerițelor. De fapt, se cunosc mai multe momente de răzmeriță țărănească la Tudora în afara celei din 1907.
Primul război mondial își are jertfa sa de sânge și din partea locuitorilor Tudorei, urmașii cărora le-au ridicat celor peste 100 de eroi ai războiului un monument al “puilor de lei”. Nu se mai păstrează plăcile de marmură cu numele eroilor satului în schimb monumentul din Parcul Comunal cu efigia în bronz al ostașului în atac păstrează memoria neatinsă a eroismului tudorenilor.
Al doilea război mondial a dus satului numeroase victime atât pe frontul de răsărit în bătăliile de la Cotul Donului și stepele calmuce cât și în cadrul coaliției antihitleriste. La numărul mare al celor căzuți pe front se adaugă și cei luați prizonieri, mulți dintre ei nemaivăzând pământul satului natal.
Comuna Tudora a făcut pe rând parte din mai multe unități administrative ale țării dar fiind întotdeauna legată de ținutul Botoșanilor. Până la 1960 a aparținut de Raionul Botoșani, între 1960 – 1968 de Raionul Fălticeni, pentru ca în urma împărțirii administrative din 1968 să revină la județul Botoșani.
Istorie
Stadionul Municipal Botoșani

Stadionul Municipal Botoșani este un stadion multifuncțional din Botoșani, România, ce servește în principal drept gazda meciurilor echipei de fotbal FC Botoșani. Stadionul are o capacitate de 7.782 de locuri, toate pe scaune, și o suprafață de 31.674 m.
Stadionul beneficiază și de nocturnă, inaugurată în septembrie 2014 cu ocazia unui meci de Liga I împotriva echipei Dinamo București, meci câștigat de botoșăneni cu 3-2.
Gara Botoșani

Gara Botoșani este o stație feroviară din Botoșani, județul Botoșani, România. A fost proiectată în 1867, odată cu linia de cale ferată și a fost inaugurată în anul 1872, odată cu tronsonul de cale ferată Botoșani-Verești.
Proiectul de arhitectură a fost realizat de concernul austriac Victor von Offenheim, iar proiectul tehnic a fost realizat de matematicianul si fizicianul român Elie Radu.
În anul 2004, gara a fost închisă, fiind considerată insalubră și periculoasă pentru călători.
Lucrările de modernizare s-au încheiat în 2014, iar recepția lucrărilor a avut loc pe 16 ianuarie.
De aici pleacă trenuri directe sau cu legătură către capitală sau orașele mari din România sau străinătate.
Gara este declarată monument istoric și are cod LMI BT-II-m-B-01923.
Din Botoșani sunt trenuri directe zilnice spre următoarele localități din România: București, Timișoara, Cluj-Napoca, Iași, Constanța, Suceava, Bacău etc.
Bust

Bust se numește acea specie a portretului în sculptură și în pictură, care reprezintă partea de sus a corpului omenesc și, eventual, brațele, spre deosebire de statuie care reprezintă persoana în întregime.
De multe ori, bustul este montat pe un soclu, care face parte integrantă din lucrare. Cel mai frecvent, busturile sunt fie sculptate în marmură fie turnate în bronz.
În limbajul curent, prin bust se înțeleg și cei doi sâni ai unei femei, considerați ca un tot unitar. Epresia un bust ferm fiind echivalentă cu sâni tonifiați. De aici și termenul de "bustier" sau "bustieră", care reprezintă un element de lenjerie, un gen de corsaj foarte decoltat, fără bretele, care nu acoperă decât bustul, îmbrăcând bine pieptul, pe care îl susține.
Statuia lui Tamás Borsos din Târgu Mureș

Statuia lui Tamás Borsos este un monument realizat de sculptorul Levente Kiss, care a fost dezvelit în anul 2000 în zona istorică a orașului Târgu Mureș, lângă Bastionul porții. Prin acest monument, autoritățile locale au intenționat să aducă un omagiu lui Tamás Borsos, judele orașului, care a reușit ridicarea cetății cu ajutorul contribuabililor și celor 32 de bresle meșteșugărești. Astfel în 29 aprilie 1616, localitatea a primit rangul de oraș liber regesc (în maghiară szabad királyi város, iar în latină libera regiae civitas) de la Gabriel Bethlen, principele Transilvaniei.
Bustul lui Tamás Borsos a fost furat la 5 mai 2012 pentru a doua oară în istoria lui, dar de data aceasta polițiștii mureșeni nu au mai putut-o găsi în urma verificărilor centrelor de valorificare a fierului vechi existente în județul Mureș. După turnarea unui bust nou, ansamblul monumental și-a recăpătat la 2 noiembrie 2012 forma inițială.
Bustul este din bronz și cântărește 30 de kilograme. Pe arcurile din spate se găsește inscripția:
Statuia lui Spiru Haret din București

Statuia lui Spiru Haret din București, executată de Ion Jalea din marmură de Carrara, a fost dezvelită în 1935, cu prilejul primei ediții a Lunii Bucureștilor, fiind amplasată în Piața Universității, vizavi de clădirea Palatului Universității, în extrema dreaptă, colț cu strada Academiei.
Statuia lui Spiru Haret înscrisă în Lista monumentelor istorice din București, sector 3 cu codul B-III-m-A-20060.
În anul 2006, statuia lui Spiru Haret arăta foarte prost, aflându-se într-un stadiu avansat de degradare, din cauza timpului și huliganismului. Ca urmare, Administrația Monumentelor și Patrimoniului Turistic (AMPT) a organizat o renovare a statuii, care consta într-o curățare integrală și iluminare pe timp de noapte.
În septembrie 2010, statuia lui Spiru Haret a fost mutată în Parcul Izvor, de lângă Palatul Parlamentului din București. Tot aici au fost mutate și celelalte trei statui de la Universitate, pentru a se putea realiza o parcare subterană în centrul Capitalei.
După terminarea lucrărilor la parcarea subterană, statuia a fost reinstalată la locul ei la 5 mai 2012.
SPIRU C. HARET 1851-1912 Organizatorul și îndrumătorul învățământului românesc, sprijinitorul bisericii naționale și părintele cooperației române. ROMÂNIMEA RECUNOSCĂTOAREPe soclu este reprodus un fragment din testamentul lui Haret: Plec din lume cu mulțumirea că nu am pierdut vremea si că ml-am îndeplinit datoriile atât pe cât puteam să mi le îndeplinesc in împrejurările în cari am trăit și în marginea puterilor mele fizice și intelectuale. Aceasta să fie și mângâierea acelora cari m'au iubit si cari vor rămâne după mine.
Statuia Libertății din Ploiești

Statuia Libertății este una din cele mai vechi statui din Ploiești. A fost declarată monument istoric și este înscrisă în Lista monumentelor istorice cu cod LMI PH-III-m-A-16868 sub denumirea Statuia Libertății.
Înălțarea la Ploiești a unui monument care să simbolizeze lupta cetățenilor pentru cucerirea și exercitarea libertăților publice era o mai veche dorință, care a fost adusă în actualitate de gravele evenimente ce au avut loc cu ocazia alegerilor pentru corpurile legiuitoare din 1869, când, supuși la tot felul de intimidări și agresiuni fizice, alegătorii au votat cu Partidul Liberal și i-au învins la vot pe conservatorii ce încercau să-și prelungească cu orice preț guvernarea, inclusiv prin trimiterea trupelor de la București. Anul următor au avut loc și tulburările antidinastice cunoscute ca Republica de la Ploiești. Dimitrie Brătianu și C. A. Rosetti au considerat că Ploieștiul trebuie recompensat cu acest monument, și au deschis o subscripție publică prin intermediul ziarului Românul.
A fost adusă în țară, din Franța, în 1876. Instalarea ei nu a început decât după Războiul de Independență al României, statuia fiind dezvelită la 11 iunie 1881, pe un soclu executat de arhitectul Toma N. Socolescu, în Piața Libertății.
Turnată în bronz galvanizat, lucrarea are o înălțime de 3,5 m. Ea reprezintă pe zeița Minerva ca simbol al libertății, având atribute care sugerează că libertatea are uneori nevoie de luptă pentru a fi apărată. În fundamentul piedestalului s-a zidit un pergament, care a fost așezat în sticlă și în care se expune istoricul statuii, purtând o mulțime de semnături. De asemenea, s-au depus în structura piedestalului și mai multe monede românești . Monumentul a fost restaurat în 1903 și are o inscripție cu mesajul „Cetățenilor ploeșteni - Aperătorii libertăților publice - Romania recunoscătoare”. Instalată inițial în piața centrală a orașului, statuia a fost mutată în 1934 într-o grădiniță din fața primăriei .
În timpul revoluției din 1989 populația s-a adunat în jurul statuii, și de atunci, în fiecare an, își comemorează acolo eroii. Începând cu luna mai a anului 2012, după ce a fost un an și jumătate în atelierele de restaurare, Statuia Libertății a fost relocată în Piața Eroilor, mai exact în sensul giratoriu din fața Catedralei Sfântul Ioan Botezătorul.
Parcul Național Death Valley

Parcul Național Death Valley (numit așa după Valea Morții - Death Valley, inclusă în el) este situat în deșertul Mojave, fiind una dintre cele mai aride regiuni din SUA.
Parcul Național se află la est de munții Sierra Nevada, aflându-se în mare parte în statul California și o parte mai mică în statul Nevada. Punctul cel mai jos din parc se află în Valea Morții la altitudinea de 85,5 m sub n.m., valea fiind înconjurată de munți înalți ca Panamint Range (3.366 m) și Telescope Peak (3.366 m). Valea Morții a fost declarată Parc Național în anul 1933, parcul fiind apoi extins pe o suprafață mai mare în anul 1994. Azi parcul cuprinde și „Grota Diavolului” (Devil’s Hole), care conține un labirint de peșteri subterane pline cu apă, situate la 30 de km de orașul Pahrump din Nevada.
Principalele văi din parc sunt Valea Morții (Death Valley) și Panamint Valley. Ambele sunt apreciate la o vârstă de câteva milioane de ani. Cu toate că Valea Morții este numai la câteva sute de kilometri de coasta Pacificului, este după deșertul Atacama una dintre cele mai aride regiuni de pe glob. Explicația acestui fenomen este că vânturile umede dinspre ocean sunt oprite de lanțul munților înalți care joacă un rol de barieră. Temperatura cea mai ridicată măsurată în vale a fost de 65 °C la data de 10 iulie 1913 (la Furnace Creek Ranch), valoare care azi este pusă sub semnul întrebării, deoarece la data acea a fost o furtună de nisip care ar fi dereglat instrumentele de măsură. Regiunea este bogată în zăcăminte metalifere ca aur și argint, precum și în talc și borax.
Înainte de a fi declarată parc național, în regiune a existat o societate minieră de exploatare a boraxului care era folosit la producerea săpunului. Locuitorii regiunii sunt indienii timbisha, care fac parte din neamul shoshonilor. În parc și în regiunea din jur trăiește oaia sălbatică (Ovis canadensis).
În regiune au existat cel puțin patru perioade geologice cu un vulcanism activ, urmate de perioade în care s-au depus sedimentele rezultate din procesul de eroziune. Aceste fenomene au fost însoțite de procese de alunecare a plăcilor tectonice, regiunea fiind supusă cel puțin la două perioade de eroziune glaciară.
Un fenomen curios din vale, până acum neclarificat, sunt „pietrele călătoare” (wandering rocks) din zona Racetrack Playa (un lac secat din nord-vestul Death Valley). S-a observat că bucăți de stânci, până la 350 kg, se deplasează încet, lăsând o dâră în urma lor, pe porțiuni unde, aparent, nu există pantă de cădere. Deplasările, neobservate direct de oameni, au loc numai iarna, urmând o direcție de la sud spre nord sau nord-vest. Dârele (cu lungime de la câțiva cm la cca 1 km) dispar prin eroziune, după câțiva ani. Unii cercetători explică ciudatul fenomen prin formarea iarna unui strat de gheață pe care blocurile de piatră alunecă, acționate de vânturi puternice din sud.
Direcția nouă în poezia și proza română

Direcția nouă în poezia și proza română este un articol de critică literară publicat de Titu Maiorescu pentru prima dată în perioada 1871-1872 (în două părți) în revista Convorbiri literare (anii V-VI ai publicației).
Studiul publicat în 1872 este structurat, așa cum anticipează și titlul, în două părți: poezie și proză. Prima parte pornește de la câteva întrebări referitoare la viitorul României, la cultura țării și la posibilitățile de continuare a ceea ce fusese început de câțiva scriitori. Răspunsul la aceste întrebări, după cum afirmă Maiorescu, „atârnă de la direcția spiritelor din societatea de astăzi”, iar manifestarea acestei direcții este literatura „în sensul cel mai larg al cuvântului”. Este prezentat apoi și contextul politic al vremii, unul tulbure, confuz și întunecat din cauza „tendințelor lipsite de principiu”. În acest cadru nesănătos își face timid loc și literatura, încă nerecunoscută și „jună”, dar cu un spirit „sigur și solid”. Aceasta dă astfel o speranță pentru viitor, dar realitate poate deveni doar cu condiția de a fi înțeleasă și primită de public, punându-se accent mai ales pe tineri. Prin câteva referiri la condiția anterioară a literaturii românești, se trece la noua direcție, caracterizată de „simțământ natural”, adevăr, înțelegerea ideilor și valorificarea elementului național.
În continuare se dorește atragerea atenției publicului și o scurtă analiză a reprezentanților care „merită o atenție binevoitoare”.
La arme ! (poezie de Ștefan Octavian Iosif)

La arme ! este titlul unei poezii patriotice scrise de către Ștefan Octavian Iosif. Pe versurile acesteia, compozitorul Alfonso Castaldi a compus un cântec patriotic. Chinuit de dorul Ardealului, poestul a avut visul recuceririi acestuia, motiv pentru care a scris poezia respectivă care, conform lui George Călinescu este un fel de „strigare națională de vitejie”. „La arme !” a devenit o poezie remarcabilă, fiind una dintre cele mai bune ale lui Ștefan Octavian Iosif.
În amintirile sale, Eugen Lovinescu a rememorat momentul în care, nerăbdător, poetul a dorit să-i citească direct la Teatrul Național noua sa creație, o poezie de război diferită de ceea ce compusese acesta până atunci. Neîncrezător în ce privește pasiunea războinică a lui Octavian Iosif și puțin surprins, precum și tracasat de faptul că persoanele din lojă nu arătau răbdare datorită faptului că spectacolul începuse, Lovinescu i-a reproșat poetului faptul că respectivul gen de poezie nu i se potrivește.
Un rol în ce privește compunerea melodiei pentru versurile poeziei l-a avut George Coșbuc, pe vremea când lucra la „Semănătorul”, al cărui redactor fusese Ștefan Octavian Iosif. Coșbuc l-a invitat pe Castaldi la Tismana la Vila Sfetea, unde muzicianul, spre entuziasmul lui Coșbuc i-a pus acestuia în cel de-al doilea an al Primului Război Mondial (1915) pe note un prim vers: „La arme, cei de-un sânge și de-o lege !”.
Marșul a avut un caracter însuflețitor și a fost cântat în Vechiul Regat, la începutul intrării României în război. De asemenea, a fost cântat și pe străzile și bulevardele Vienei revoluționare, de către trupele române organizate de către Senatul Militar Român Central al Ofițerilor și Soldaților, alături de Ardealul ne cheamă și Deșteaptă-te române.
Brehuiești, Botoșani

Brehuiești este un sat în comuna Vlădeni din județul Botoșani, Moldova, România.
Satul Brehuiești se află la 15 kilometri de orașul Botoșani, în apropierea satului Vlădeni. La intrarea în sat se poate vedea o minunată troiță la care a oprit Regele Mihai I pentru a se închina și pentru a saluta locuitorii satului, în ultima sa vizită a județului Botoșani.
Satul se află în apropierea pădurii, existând numeroase locuri de vizitat. De asemenea, sunt trei iazuri amenajate pentru amatorii de pescuit sportiv. În sat este o herghelie pentru iubitorii de echitație.
Biserica din localitatea Brehuiești a fost terminată în anul 1874 și este monument istoric. Preotul Ștefan Grigoriu ajutat de d-na preoteasă Maria, a ctitorit acest lăcaș de cult. Printre preoții slujitori ai lăcașului se numără Pr. Gheorghe Hârțescu, Pr. Nicolae Popovici, Pr. Gheorghe Anușca. Actualul paroh este preotul Cristian-Vasile Știuler, instalat în parohia Brehuiești la 30 noiembrie 1993.
BT Acest articol despre o localitate din județul Botoșani este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui.
Edificiu pentru funcții cultural-sociale (monument din Bălți)

„Edificiu pentru funcții cultural-sociale” este numele dat unui monument de arhitectură din Bălți, Republica Moldova de importanță națională. Localul a fost construit la sfârșitul secolului al XIX-lea. A fost o locuință urbană, construită în stil modern, cu aliniere la linia roșie a străzii, cu o grădină în spatele casei. Modernul se observă în ornamentul de pe pereți, în desenul grilajului forjat. Forma simplă a localului este modificată de către pridvor, care-i redă compoziției un colorit viu. Geamurile sunt de diferite forme și mărimi.
Clădirea fost protejată de demolările din centrul orașului datorită suportului istorico-revoluționar: în 1918 clădirea a servi drept sediu pentru adunarea deputaților soldaților și țăranilor din județul Bălți. Utilizarea în scop public a clădirii - sediu al poștei - a condus la degradarea arhitecturii fațadelor și modificarea interioarelor. Deși i-a asigurat un aspect decent, ultima reparație, a permis unele modificări regretabile: înlocuirea nejustificată a coronamentului clădirii cu unul caracterizat printr-un aspect greoi, specific activității artizanale suburbane și înlocuirea grilajului artistic din fier forjat, cu unul simplu, intervenții efectuate fără a ține cont de rigorile stilului.
Lista monumentelor culturale de importanță excepțională din Serbia

Monumentele culturale de importanță excepțională (în limba sârbă: Споменици културе од изузетног значаjа/Spomenici kulture od izuzetnog značaja) sunt acele monumente ale Serbiei care se bucură de un înalt grad de protecție.
Lista cuprinde și monumentele din disputata regiune Kosovo.
Centrul Cultural „Simion Bărnuțiu” din Bocșa

Centrul cultural "Simion Bărnuțiu" este un monument istoric din Bocșa, Sălaj, construit în 1937-1938. Numele centrului poartă numele lui Simion Bărnuțiu, ale cărui rămășițe se află în mausoleul din Biserica greco-catolică din Bocșa.
Cladirea centrului a fost construită în 1937-1938, pentru a fi sediul primăriei. Doar in vara anului 1985 a fost înființat muzeul din Bocșa (cu trei săli). Tot in vara lui 1985, în fata muzeului, a fost dezvelit cel de-al doilea bust al lui Simion Bărnuțiu din Bocșa.
SJ Acest articol despre o localitate din județul Sălaj este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui.
Lista monumentelor istorice din România

Lista monumentelor istorice din România cuprinde toate monumentele istorice înscrise în Patrimoniul cultural național al României. Lista este menținută și actualizată periodic de către Ministerul Culturii, Cultelor și Patrimoniului Național din România, ultima republicare datând din 2015. Monumentele istorice sunt identificate printr-un așa-numit cod LMI, de forma AB-I-m-A-00001. Acesta este unic la nivelul țării și identifică județul, tipul de monument și importanța monumentului.
Lista monumentelor istorice din 2015 conține 30.154 de intrări (monumente, ansambluri și situri), însă listele pe județe prezente pe Wikipedia conțin și monumentele clasate și declasate după ultima actualizare a listei oficiale.
Puteți căuta în lista de monumente folosind formularul de mai jos, sau puteți naviga prin paginile cu monumente aferente fiecărui județ.
Lista parcurilor naționale și naturale din România

Lista parcurilor naționale și naturale din România cuprinde parcurile naționale și naturale de pe teritoriul țării, declarate (de-a lungul timpului) arii protejate prin mai multe acte normative, dintre care: Legea nr. 5 din 2000 (privind aprobarea Planului de amenajare a teritoriului național - Secțiunea a III-a - zone protejate), Hotărârea de Guvern nr. 2.151 din 2004 (privind instituirea regimului de arie naturală protejată pentru noi zone), Hotărârea de Guvern nr. 1.143 din 2007 (privind instituirea de noi arii protejate), Hotărârea de Guvern nr. 1.127 din 2010 (privind instituirea regimului de arie naturală protejată pentru Parcul Natural Cefa) sau Hotărârea de Guvern nr. 349 din 2016 privind declararea zonei „Acumulare Văcărești” ca parc natural.
Parc național inclus în patrimoniul mondial al UNESCO
Parc național inclus în programul UNESCO „Omul și Biosfera”
Parc natural premiat în cadrul Galei Premiilor EDEN (8 octombrie 2009) ca destinație turistică de excelență și promovat pe site-ul oficial al European Destinations of Excellence (EDEN) unde are o pagină proprie
Parc natural inclus în Rețeaua europeană și membru în Rețeaua mondială a Geoparcurilor (Global Network of National Geoparks) sub egida UNESCO
Reportaje
Listă de parcuri industriale din România

În iulie 2016, la nivelul întregii țări existau 72 de parcuri industriale, create pe baza unei ordonanțe de guvern din anul 2001 care stabilește și facilitățile pe care statul le oferă investitorilor care vin în aceste locuri. Cele mai importante facilități sunt reduceri de taxe și impozite locale sau stabilirea unei chirii anuale sub nivelul pieței. Parcurile industriale și forța de muncă ieftină din România au atras companii gigant de pe piața mondială precum Nokia, Emerson, P&G, Kaufland, Roca sau Autoliv și investiții străine directe de ordinul miliardelor de euro.
În octombrie 2006, în România existau 37 de parcuri industriale, în care funcționau 426 de societăți comerciale, cu peste 10.000 de salariați. Din acestea, 23 erau operaționale, restul în diverse faze de amenajare.
Aceasta este o listă de parcuri industriale din România:
Lacul Fundeni

Lacul Fundeni este un lac antropic amenajat pe râul Colentina, în București, sectorul 2.
Are o suprafață de 35 ha, lungime de 2,1 km, lățime între 200-800 m, adâncime între 1-5 m și un volum de 0,8 milioane m³.
Insula din lacul Fundeni are o suprafață de 3,16 ha.
În amonte, spre vest, se află Lacul Colentina, iar în aval, spre est, se află Lacul Dobroești.
În urma analizelor apei efectuate de Administrația Națională Apele Romane (A.N.A.R.) și a Administrația Lacuri, Parcuri și Agrement București (A.L.P.A.B.), s-au constatat următoarele: Lacul Fundeni depășește ușor limita maximă admisă pentru pH, ajungând la valoarea de 8,7. Metalele grele se încadrează în mare parte în limitele impuse de normative însă cadmiul depășește izolat ajungând la valoarea de 10,22 μg/l.
Parcul Botanic din Timișoara

Parcul Botanic din Timișoara, denumit de localnici și Grădina Botanică, este gândit ca un parc dendrologic și a fost înființat în perioada 1986–1990 de către arhitectul Silvia Grumeza. Acesta este situat în imediata vecinătate a fostei cetăți și cuprinde în prezent 218 specii de plante.
Arhitectul Silvia Grumeza a elaborat primul plan al acestui proiect în 1966. În perioada 1986–1990 a urmat plantarea a peste 1.650 de specii de plante de proveniență diversă: parcuri din țară, colecții particulare și schimburi internaționale de semințe. În 1995 a fost pentru prima dată declarat rezervație științifică, cu scopul de a proteja flora locală și exotică.
Parcul are utilitate științifică, didactică, educativă și recreativă, pe timp de vară fiind scena unor activități de artă. Având o suprafață de 9,8 ha, a fost împărțit pe mai multe sectoare:
Monumentul lui Lincoln

Monumentul lui Lincoln (în engleză: Lincoln Memorial) din Washington, D.C., SUA, a fost construit între anii 1915 - 1922 în cinstea lui Abraham Lincoln, al 16-lea președinte al Statelor Unite. Proiectul monumentului a fost întocmit de arhitectul Henry Bacon.
Cele 36 coloane în stil doric care înconjoară statuia lui Lincoln simbolizează cele 36 de state ale Statelor Unite ale Americii, câte erau pe vremea președinției lui Lincoln. Mai târziu au fost înscrise pe peretele monumentului și alte 12 state, care au intrat ulterior în componența uniunii. Pereții au inscripții cu anumite discursuri ale președintelui american. Astfel, pe peretele de nord se află discursul lui Lincoln din 1865 de la alegerea lui ca președinte, iar pe peretele de sud se poate citi discursul său de la Gettysburg. Statuia impunătoare din marmură albă, opera sculptorului Daniel Chester French, îl prezintă pe președintele Lincoln șezând și are o înălțime de 5,80 m. Construcția a început în 1914. Proiectul ales de arhitectul newyorkez Henry Bacon s-a bazat pe un templu grecesc antic cu 36 de coloane. Când monumentul a fost finalizat în luna mai 1922, Uniunea se extinsese cu încă 12 noi state, astfel încât pe partea exterioară a zidurilor monumentului au fost sculptate numele a 48 de state. După admiterea statelor Alaska și Hawaii în Uniune, o nouă placă a fost adăugată cu numele noilor state.
Pe peretele din spatele statuii se află inscripția:
În traducere:
Între anii 1959 și 2008 Rezerva federală (banca centrală de stat americană) a pus în circulație o monedă de un cent reprezentând pe revers monumentul Lincoln. Și pe bancnota de cinci dolari apare monumentul președintelui american.
38.889444444444-77.0502777777787Coordonate: 38° 53′ 22″ N, 77° 3′ 1″ W
Biserica de lemn din Peștiș

Biserica de lemn din Peștiș se află în localitatea omonimă aparținătoare de orașul Aleșd din județul Bihor. Momentul edificării bisericii nu se cunoaște cu exactitate, forma actuală fiind probabil o refacere a bisericii vechi, refacere ce a avut loc în anul 1797 așa cum este menționat și în inscripția de pe portal. Are hramul "Buna Vestire". Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: BH-II-m-A-01185.
Construită în 1797, biserica de lemn Peștiș este probabil o refacere a bisericii vechi de lemn. Modificări importante i-au fost aduse și în anul 1862 când turnul este refăcut și a fost adaugată prispa ce înconjoară biserica. În 1922 biserica este din nou reparată.
Planul bisericii este dreptunghiular, raportul dintre lungimea (19,7 m) și lățimea (6,2 m) bisericii diferind mult față de alte biserici. Semnele crestate pe stâlpii prispei vin să întărească părerea că edificiul a suferit diferite intervenții ce i-au modificat considerabil forma. Intrarea în biserică se face pe latura de sud unde sunt două întrări. O intrare ce duce în pronaos este străjuită de un frumos portal sculptat. Cea de-a doua intrare, mai recentă conduce vizitatorul direct în naosul bisericii.
Portalul intrării în pronaos conține inscripții în limba română și în limba latină, cu caractere chirilice și latine, inscripții ce amintesc de momentul edificării bisericii. O primă inscripție, în limba română scrisă cu caractere chirilice, din păcate păstrată parțial amintește de meșterii care au ridicat biserica: "Această sfântă biserică s-a făcut în anul 1797 și au lucrat meșterii Bocse Mihaiu...", o a doua inscripție scrisă cu litere și cifre arabe indică persoana ce ocupa postul de asesor consistorial la momentul edificării bisericii: "Poinar Miklos assessor consistorialis 1797". O ultimă inscripție, în limba latină indică faptul că în 1797 a avut loc doar o renovare a bisericii: "Hoc templum ren(o)vatum est in anno 1797".
Probabil datorită modificărilor aduse în timp edificiului, întâlnim în cazul acestei biserici soluții de acoperire a spațiilor interioare ce diferă cumparativ cu majoritatea bisericilor din zonă. Absida altarului a fost deplasată spre răsărit fapt ce a dus la tăvănirea ei cu scânduri de brad. De asemenea bolta naosului nu mai păstrează forma cilindrică obișnuită.
Pictura iconostasului, cu o puternică influnță barocă datează din anul 1810. Iconostasul cuprinde 4 registre, primul registru fiind dominat de reprezentările lui Isus pe cruce, cu Fecioara Maria în stânga și Sfântul Evanghelist Ioan în dreapta, în al doilea registru sunt reprezentați Isus binecuvântând și cei 12 apostoli, al treilea este registrul în care se regăsesc icoanele prăznicare iar cel de-al patrulea registru, cel mai de jos este dominat de ușile diaconești și împărătești. Atât iconostasul dar și pictura ușilor împărătești și diaconești sunt atribuite pictorului Ioan Zugravu, originar din sudul României.
Comuna Havârna, Botoșani

Havârna este o comună în județul Botoșani, Moldova, România, formată din satele Balinți, Galbeni, Gârbeni, Havârna (reședința), Niculcea și Tătărășeni. Are o suprafață totală de 9565 ha. Numele comunei este dat de un pârâiaș ce izvorăște de sub un deal aflat la 7–8 km de vatra satului reședință și care prezintă un curs intermitent.
Comuna Havârna este situată în partea de nord-est a județului Botoșani, în Câmpia Moldovei, la 23 km distanță de municipiul Dorohoi și 16 km distanță de Darabani. Este traversată de Râul Bașeu, pe care s-au amenajat iazuri și de DJ 293.
Teritoriul comunei a fost locuit încă din Neolitic, facând parte din aria de răspîndire a culturii Cucuteni, urme ale acestei culturi fiind descoperite în raza satelor Havârna, Tătărășeni și Balinți, în locuri ca Valea Țiganului, Blezniuc, Ostrețe sau Bulgarie. Din timpul stăpânirii romane, s-au găsit monezi de aur la locul numit Pod de piatră din 1964 sau Podul lui Ștefan, deși, știut este că pe aici nu au trecut romanii, însă populația a avut legături cu stăpânirea romană. Ele au fost depuse la Muzeul de istorie din Botoșani. Construcția unui baraj de acumulare pe pârâul Podriga însă, a măturat bătrânul și legendarul pod. Dar nu numai marele Ștefan a trecut pe aici ci, probabil, și marele Mihai Viteazul sau căpeteniile sale, din moment ce lupta cu Ieremia Movilă, s-a dat la Verbia, nu departe de localitatea Havârna. Afirmația este întărită de faptul ca Petriceicu Vodă – urmaș al movileștilor - își avea la începutul secolului XVII crescătoria de vite pe valea Bașeului, la Tătărășeni, loc unde a mai fost decimată o oaste tătară, după cum spune cronicarul Miron Costin in „Letopisețul Țării Moldovei“. Tot aici au mai fost amintite și numele unor familii ca Misloschi sau Buhaschi. Despre vremurile mai noi, adică mai apropiate de secolul XXI, de asemenea se pot spune multe: comuna a avut delegat la divanurile ad-hoc și a participat la Războiul de Independență din 1877. Țăranii păstrează cu sfințenie pământurile de la 1864, din timpul marii reforme agrare a lui Cuza. Eusebiu Camilar relatează în romanul „Negura“, cum în refugiul din primăvara anului 1944, a fost cantonat cu armata în această comună.
Conform recensământului efectuat în 2021, populația comunei Havârna se ridică la 4.193 de locuitori, în scădere față de recensământul anterior din 2011, când fuseseră înregistrați 4.569 de locuitori. Majoritatea locuitorilor sunt români (95,99%), iar pentru 3,89% nu se cunoaște apartenența etnică. Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor sunt ortodocși (86,43%), cu minorități de baptiști (4,27%), martori ai lui Iehova (1,84%) și adventiști (1,72%), iar pentru 4,08% nu se cunoaște apartenența confesională.
Comuna Havârna este administrată de un primar și un consiliu local compus din 13 consilieri. Primarul, Rodica Baltă[*]​, de la Partidul Social Democrat, este în funcție din octombrie 2020. Începând cu alegerile locale din 2024, consiliul local are următoarea componență pe partide politice: