davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Calea Victoriei

Calea Victoriei este una din cele mai importante artere situată în centrul Bucureștiului. Se întinde din Piața Națiunile Unite (de la intersecția cu Splaiul Independenței) până la Piața Victoriei și are o lungime de 2.700 de metri.
Calea Victoriei este una din cele mai vechi artere ale Bucureștiului. Înainte de domnia lui Constantin Brâncoveanu, strada nu făcea parte din București, numele ei fiind Drumul Brașovului și era formată doar din bucata dintre Cercul Militar și Piața Victoriei. Porțiunea cuprinsă între Piața Națiunilor Unite (fostă Piața Senatului) și bulevardul Regina Elisabeta era cunoscută în acea vreme sub numele de Ulița Mare spre Sărindar pentru că ducea către biserica Sărindar, aflată pe locul pe care astăzi este Cercul Militar Național.
Drumul rezultat din unirea Drumul Brașovului cu Ulița Mare spre Sărindar a fost deschis în anul 1692, de către domnitorul Țării Românești, Constantin Brâncoveanu, sub numele de Podul Mogoșoaiei. Ulița nou formată era pavată cu trunchiuri de copaci. Străzilor astfel pavate li se spunea poduri, motiv pentru care și noua cale primește denumirea de „Pod”: Podul Mogoșoaiei. Noua stradă a fost construită pentru a asigura o cale de legătură între moșia voievodului, Mogoșoaia și palatul domnesc, amplasat în apropierea Curții Vechi.
Noua arteră devine drumul principal al capitalei, de-a lungul ei construindu-se case boierești, biserici, hanuri, hoteluri, prăvălii, magazine de lux, cafenele și instituții de stat. La începutul secolului al XVIII-lea, strada era luminată cu „șomoioage îmbibate cu păcură sau rășină”, în timpul domnitorului Grigore Ghica se pavează cu piatră, iar în 1882 au apărut primele instalații electrice din București, în fața Palatului Regal de pe Calea Victoriei.
Deși construcțiile ridicate pe această stradă au apărut de-a lungul timpului, inegale ca mărime și cu stiluri diferite și creeză un tot mai puțin fericit din punct de vedere urbanistic și arhitectonic, artera devine din ce în ce mai importantă pentru București începând din secolul al XIX când devine stradă domnească.
După ce la 8 octombrie 1878, armata română își face intrarea triumfală în Capitală, în urma victoriei din Războiul de Independență, Podul Mogoșoaiei primește numele de Calea Victoriei, nume păstrat până în prezent.
În perioada comunistă artera își păstrează numele primit în anul 1878, și devine sursă de inspirație pentru regimul comunist în construirea unei noi artere (1980), atât ca nume, dar și ca însemnătate, numită Calea Victoriei Socialismului.
Porțiunea dintre Bd. Dacia și str. Gheorghe Manu este clasată ca monument istoric, cod LMI B-II-a-A-19838. În plus, Calea Victoriei conține multe alte monumente de arhitectură:
În 2006 a fost lansat proiectul „Trasee culturale în București” prin care se urmărește amenajarea unei zone culturale active a Căii Victoria..
Piața I.C. Drăgan

Piața I.C. Drăgan este un ansamblu de monumente istorice aflat pe teritoriul municipiului Lugoj.
Până în 1948 piața a purtat nume precum Izabella Tér (Piața Isabella), Marktplatz, Piața Regina Maria și Piața Unirii. Primul nume din listă i-l datorește Reginei Isabella a Ungariei, cea care a dat prima stemă a orașului înălțat la rang de „Civitas Reginalis”.
Piața își poartă actualul nume din anul 2001 când numele Piața Republicii, pe care îl purtase din 1948, est abandonat în favoarea noului nume pe care i-l datorește omului de afaceri născut la Lugoj Iosif Constantin Drăgan. Acesta din urmă a contribuit culturii locale prin înființarea, printre altele, a publicațiilor Renașterea bănățeană și Redeșteptarea, a editurilor Nagard și Europa Nova, a Universității Europene "Drăgan" și a postului de radio Nova FM Lugoj.
Piața a fost extinsă în anul 2019, când latura de sud-vest a pieței, parte din strada Avram Iancu, a fost pietonizată. De când lucrarea a fost finalizată porțiunea pietonizată găzduiește mai multe terase. Suprafața cuprinsă între cele patru laturi ale pieței este de exproximativ o jumătate de hectar.
Este vorba despre singura porțiune pietonală a pieței. Pe această latură se găsesc : o parte din Palatul Bejan.
Pe latura aceasta se găsește și casa în care și-a petrecut mai multe vacanțe părintele bombei cu hidrogen, Edward Teller.
Partea centrală a pieței este ocupată de Catedrala greco-catolică. În fața ei se află trei monumente de for public : Fântâna cu broaștele, Crucea bătrână, iar mai la dreapta, dar tot în față, statuia episcopului greco-catolic Ioan Bălan orientat spre sud-est.
Aici se găsesc actuala clădire a Poliției municipale, care a găzduit fosta primărie a orașului. Pe colț se află o porțiune a Palatului „Poporul”.
Este ocupată de Fosta prefectură a Comitatului Caraș-Severin actualmente cunoscut sub denumirea Palatul Lugoj și funcționează drept mall.
Latura de sud-est a pieței este întreruptă de strada Aurel Popovici, creând astfel două segmente, cu cinci, respectiv trei fațade, dacă parcurgem latura dinspre Vechea Prefectură înspre Timiș.
Segmentul de cinci fațade începe pe colțul cu strada Someșului unde se găsește clădirea în care activa Loja Masonică din Lugoj, cunoscută în trecut cu numele de Palatul Klein (1895) sau Clădirea cu câinele negru, deoarece fațada turnulețului era decorată cu un câine vopsit în negru.
Segmentul de trei fațade începe cu clădirea care adăpostește sediul ziarului Redeșteptarea. Alipit acestei clădiri urmează Casa Frații Deutsch (1895). Șirul de clădiri de pe această latură este terminat de Casa Epstein situat la colțul pieței cu strada Siretului, cunoscut de către localnici în special ca fiind clădirea fostului magazin „Bumbacul”.
Casa cu Arcade din Târgu Mureș

Casa cu Arcade (în maghiară Lábas ház) este o clădire cu două etaje construită în stil baroc în secolul al XVIII-lea pe colțul Pieței Trandafirilor și străzii Călărașilor din Târgu Mureș în care inițial a funcționat școala romano-catolică sub patronajul împărătesei Maria Tereza. Numele a primit despre modul în care a fost construită parterul sub formă de arcade, stil care a fost restaurat între 1983-1985. În prezent pe parter se găsesc magazine și studiol postului de radio local Radio GaGa, iar etajele adăpostesc Colegiul Sfântul Imre care funcționează în sistem de cămin oferind adăpost pentru elevii și studenții de religie romano-catolică.
Liceul romano-catolic de fete a fost mutat din Casa cu Arcade în 1890 într-o nouă clădire cu două etaje din strada Revoluției construită după planurile arhitectului Antal Jelinek în stilul barocului clasicizant, între anii 1890-1892 din averea lăsată de episcopul Mihály Fogarassy și de prepozitul Károly Weszely. Totodată, în 1905 s-a mutat și partea rămasă a liceului într-o altă clădire, construită între 1903-1905 după planurile arhitectului Albert Kálmán Kőrössy în strada Colegiului.
Casa Nenciu din București

Casa Nenciu din București este o casă cu valoare istorică din Municipiul București, situată în sectorul 1, pe Calea Victoriei la nr.194 și este declarată monument istoric.
Numele complet al clădirii ar fi Casa Faca-Trubețkoi-Nenciu. Clădirea a fost ridicată în primele decenii ale secolului al XIX-lea, în stil neoclasic francez, și se crede că paharnicul Manolache Faca a construit casa. În 1840 ea este achiziționată de Cleopatra Trubețkoi, fiica marelui ban Constantin Ghica și a Ruxandrei Cantacuzino. Cleopatra, văduva bogatului prinț Trubețkoi, renovează și aranjează casa în stil occidental, cu mobilă și obiecte aduse de la Paris. Aici și-a deschis un salon de primire, unde protipendada literară și muzicală discuta subiectele zilei.
După moartea ei, casa a fost cumpărată de moșierul craiovean Nenciu, pentru fiica sa, Nika. Monograma prințesei Trubețkoi a fost înlocuită cu monograma noilor proprietari, litera "N", care se poate vedea și astăzi. Ulterior, casa a devenit sediul Asistentei Sociale, cămin pentru studente, apoi al unor institute ale Academiei, iar în 2018 găzduiește Autoritatea Națională pentru Persoane cu Dizabilități.
Casa Dissescu

Casa Dissescu din București este situată la intersecția Căii Victoria cu strada G. Manu, vizavi de Muzeul George Enescu, și este declarat, din 1955, monument istoric de clasa A (importanță națională). Actualmente, aici funcționează Institutul de Istorie a Artei.
Casa a fost construită în două etape - prima etapă în 1860, corpul de pe Calea Victorie, iar apoi, a doua etapă, i-a fost adăugat și corpul de pe strada Manu (fosta Strada Lemnea). La 1892 casa apare în proprietatea Mariei Lupu Bogdan.
După ce a achiziționat imobilul, juristul Constantin G. Dissescu (1854 - 1932), profesor universitar, autor al primului curs românesc de drept constituțional, fost totodată - pentru scurt timp - ministru de justiție, i-a solicitat pe arhitecții Grigore Cerchez și Alexandru Clavel să transforme clădirea, fără a-i modifica structura. Lucrările s-au desfășurat în anii 1910 - 1912.
Edificiul se impune atenției prin echilibrul proporțiilor sale și, mai ales, prin elemente tradiționale de arhitectură românească. În fațada dinspre Calea Victoriei este inclusă o loggie în spiritul arhitecturii brâncovenești. Interesant tratată este și fațada dinspre strada Lt. Dumitru Lemnea. Aici se află corpul intrării, care are trei arcade sprijinite pe coloane cu caneluri răsucite și unite la bază prin balustrade de piatră sculptată cu bogate motive ornamentale.
După moartea lui Constantin Dissescu, survenită în 1932, casa a găzduit Institutul de Cultură Italiană (1933 – 1949), apoi Institutul Româno – Rus, până în 1956, devenind apoi Cămin al Institutului Politehnic, apoi sediu pentru Direcția Stufului din Ministerul Industriei Chimice. Datorită diverselor schimbări funcționale, clădirea a suferit o serie de modificări și amenajări, o parte din ele alterând monumentul. La începutul anilor 2000 edificiul a fost renovat. Spațiile interioare, care păstrează încă elemente din decorația imaginată de Grigore Cerchez, adăpostesc patrimoniul Institutului de Istorie a Artei “George Oprescu” al Academiei Române, amenajat aici din 1967. Institutul, care poartă numele celui care i-a pus bazele, are un valoros patrimoniu, constând dintr-o bibliotecă de artă unică în țară, arhive documentare, o colecție valoroasă de mobilier și de artă plastică provenind din donațiile făcute de profesorul Oprescu, de inginerul Gheorghe Balș și de familia Busuioceanu.
Biserica de lemn din Poarta Sălajului

Biserica de lemn din Poarta Sălajului (Vașcapău) se află în localitatea omonimă din județul Sălaj. Ea a fost adusă în 1840 din Răstolțu Mare. Biserica datează din secolul al XVII-lea. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: SJ-II-m-A-05095.
Conform tradiției, biserica a fost dăruită în 1840 celor din localitate de către locuitorii din Răstolțul Mare și ar fi fost construită cu 200 de ani mai devreme. Biserica se înalță în mijlocul satului, pe partea dreaptă a DN Cluj – Satu Mare. Dimensiunile reduse ale edificiului, planul dreptunghiular cu absida în cinci laturi, decroșată doar pe una din laturile sale lungi, fac din monumentul de arhitectură ecleziastică de la Poarta Sălajului, dacă nu un unicat, atunci cu siguranță o raritate. Mai ales că mai există doar două analogii pentru astfel de biserici (Copăceni-Bihor și Valea lui Lalu - Buzău). Din masa elevației se deosebesc consolele ca rezultat al îmbinării ingenue ale celor șase bârne ale pereților, cu lungimi diferite și cioplite la întâmplare, unele bogat, altele deloc. Pe latura de sud a fost decupat un luminator, dintr-o singură bârnă, decupajul reprezentând o floare. Pe aceeași latură sudică este practicat accesul în biserică, acces care se face printr-un gol de ușă închis în partea superioară în segment de arc de cerc. Ancadramentul este compus din două bârne verticale și paralele și de un lintou decupat în partea sa inferioară în acel segment de arc de cerc mai sus pomenit. Decorul tocului de ușă este simplu, din două rânduri de chenare cioplite, care redau obișnuitul motiv al frânghiei. De notat este faptul că lipsește obișnuita prispă, iar deasupra pronaosului se înalță un turn relativ înalt în comparație cu dimensiunile reduse ale ansamblului. Învelitoarea, atât a fleșei cât și a naosului, pronaosului și absidei este de șindrilă.
Limitele zonei de protecție sunt delimitate de construcțiile aflate de o parte și alta a DN 1F (în zona de curbă), aflate în centrul localității. La V și S sunt cuprinse primele opt loturi de case (delimitate de garduri) situate la vest de drumul de acces la cimitirul ortodox, zona de protecție cuprinzând terenul până la cursul de apă paralel cu DN cât și primul lot de teren situat la est de torentul ce traversează drumul național. Spre nord zona de protecție include toate incintele de imobile demarcate de gard și aflate vis-a-vis de cele descrise anterior.
Tunul de lemn

Tunul de lemn este un film de ficțiune artistică, realizat de regizorul Vasile Brescanu în studioul cinematografic Moldova-Film în anul 1987.
Filmul prezintă drama trăită de un bătrân (David) care locuiește împreună cu nora sa, Maria, în zilele tulburi din timpul celui de-al doilea război mondial. Aceștia locuiesc izolați de lume într-o casă aflată undeva pe un câmp, pe malul unei ape. Soțul Mariei, Andrei este plecat pe front și nu se mai știu nici un fel de știri despre el.
Zi de zi existența liniștită a celor doi le este tulburată de apariția unui avion nemțesc care le-a ucis pe rând găinile, apoi oaia și amenință să le distrugă coliba unde locuiesc. Raporturile de forțe fiind inegale, bătrânul încearcă să negocieze prin strigăte cu fasciștii propunând ca nora sa să se dezbrace pentru ca nemții să-i lase astfel în pace. Neavând succes, se duce să cheme ajutoare, găsește un tun pe care îl aduce acasă. Din neatenție lansează însă singurul proiectil asupra casei și aproape că o dărâmă.
În cele din urmă, după ce trec amândoi prin stările de furie, revoltă și deznădejde, nora sa construiește o catapultă (tun de lemn) sperând ca o piatră aruncată de aceasta să lovească în rezervorul avionului. Nici această încercare nu are succes și bătrânului îi vine ideea să aducă niște butoaie cu gaz în casă și construiește un șanț în jurul casei pe care îl umple cu benzină. Când avionul se apropie, el dă foc la benzină, dar cum casa nu se aprinde, ia un șomoiog de paie în flăcări și îl aruncă el însuși pe casă. Casa explodează, la fel și avionul nemțesc, dar bătrânul își pierde și el viața.
Filmul se termină prezentând-o pe Maria însărcinată care reconstruiește ea casa și cultivă pământul. Soțul ei nu s-a mai întors de pe front, iar povestitorul este chiar fiul Mariei și nepotul bătrânului.
Grădină comunitară

Grădinile comunitare sunt parcele de teren aflate în oraș sau la periferia acestuia puse la dispoziția locuitorilor orașelor, asociațiilor de locatari sau unor organizații de către consiliile locale orășenești și care pot fi folosite pentru cultivarea în comun a legumelor, florilor etc. sau ca spații verzi.
Gradina comunitară se prezintă ca o formă de gestiune în comun a unui teren de către un grup de locuitori. Acest tip de gradină este rar întâlnit în România. În timp ce pentru grădinile familiale (sau grădinile individuale), cu care suntem cel mai obișnuiți și le întâlnim cel mai des, se distribuie parcele în curțile caselor pentru a fi cultivate, grădinile comunitare rămân indivizibile. În grădinile comunitare culturile, legumele, zarzavaturile sau spațiile verzi pentru petrecerea timpului liber sunt decise și exploatate în comun de către locatari.
Casa Memorială „Dimitrie Anghel” din Cornești

Casa memorială „Dimitrie Anghel” de la Cornești a fost un muzeu memorial înființat în casa în care s-a născut și a trăit poetul simbolist Dimitrie Anghel (1872-1914) în satul Cornești din comuna Miroslava (județul Iași).
Casa memorială „Dimitrie Anghel” de la Cornești (sau Casa Anghel) a fost inclusă pe Lista monumentelor istorice din județul Iași din anul 2015, la numărul 1349, având codul IS-II-m-B-04131 .
Conacul datează din secolul al XIX-lea, fiind construit în anul 1840 de către familia boierească Beldiman, în spatele bisericii din sat (ctitorită de aceeași familie în 1833). Ulterior a aparținut lui Dimitrie Anghel (n. 1833), tatăl poetului Dimitrie Anghel. Moșierul a modernizat activitățile agricole de pe moșia sa.
În această casă s-a născut la data de 16 iulie 1872 Dimitrie Anghel, „poetul florilor”. El a trăit primii ani ai copilăriei la conacul părintesc, înconjurat de o grădină plină de flori.
În anul 1971, a fost amenajat un muzeu în casa în care s-a născut poetul , muzeu ce aparținea de Muzeul Literaturii Române din Iași. În muzeu erau expuse manuscrise, reviste, ediții de poezii, fotocopii, cărțile poetului Dimitrie Anghel (1872-1914). În perioada comunistă, Casa memorială „Dimitrie Anghel” de la Cornești figura pe hărțile turistice ca un important loc de vizitat din afara municipiului Iași.
După cum își amintesc unii săteni din Cornești, conacul Anghel era o casă frumoasă, cu o grădină plină de flori, o livadă de pruni, cu un beci de câțiva zeci de metri lungime, hambare, grajduri mari în partea din spate, velnițe de rachiu etc. Aici s-au ținut și baluri.
După Revoluția din decembrie 1989, Casa memorială „Dimitrie Anghel” de la Cornești a fost închisă temporar pentru restaurare. Ea a fost demolată de către locuitorii din sat care au furat tot din casă, luând până și cărămida din fundația casei. Cărțile din casa memorială au fost adăpostite la școala din sat care poartă numele poetului.
În anul 2008, pe locul unde s-a aflat Casa memorială „Dimitrie Anghel” nu mai era decât un morman de moloz, resturi dintr-un beci, toate acestea fiind năpădite de buruieni care aproape că le ascundeau cu totul.
Flori de timp/Vrei

Flori de timp/Vrei este al patrulea material discografic al formației Roșu și Negru, apărut la Electrecord în anul 1977. Totodată, acest single reprezintă primul disc al formației apărut după plecarea lui Nancy Brandes în Israel. În aceeași perioadă, Roșu și Negru a mai înregistrat piesele „Drum în piatră”, „Scurtă privire asupra fructului oprit”, „Sunt fiul țării mele”, „E vremea noastră” (reluare a melodiei „Archeopterix”, lansată în anii '60 de formația Sideral) – toate editate mai târziu pe LP-ul Culori – și încă o piesă rămasă needitată până în prezent: „Privire spre viitor și retrospectivă”.
Parcul Simion Florea Marian din Suceava

Parcul Simion Florea Marian este un parc amenajat în centrul municipiului Suceava, în fața Casei Memoriale „Simion Florea Marian”.
Parcul Simion Florea Marian constituie un spațiu verde de dimensiuni mai reduse, cuprins între străzile Simion Florea Marian, Mihai Viteazul și 6 Noiembrie. Parcul a fost amenajat în fața casei în care a locuit folcloristul și etnograful român Simion Florea Marian (1847–1907), pe locul unde, în anul 1900, a fost deschisă grădina botanică a Gimnaziului Superior din Suceava (astăzi Colegiul Național „Ștefan cel Mare”).
În afară de casa memorială a cunoscutului om de cultură sucevean, în imediata apropiere a parcului se află Casa „Costin Tarangul” (monument istoric ce datează din secolul al XIX-lea), Hotel „Continental” (fostul Hotel „Arcașul”) și Biserica Sfântul Nicolae (construită în anul 1611).
Parcul are un singur monument, bustul lui Simion Florea Marian, situat în partea central-sudică, în apropiere de intersecția între străzile Mihai Viteazul și 6 Noiembrie. Bustul, realizat din bronz și amplasat pe un soclu din beton mozaicat în trepte, datează din anul 1935, fiind al doilea monument de acest tip ca vechime din orașul Suceava, după bustul lui Ciprian Porumbescu din Parcul Profesor Ioan Nemeș. Este opera sculptorului Gheorghe Bilan, cel care a realizat și bustul lui Ștefan cel Mare din holul liceului cu același nume.
Un albastru infinit (album)

Un albastru infinit este primul album de studio lansat de cântăreața de muzică ușoară Angela Similea.,,Zece ani de la debut, jubileu marcat de Electrecord prin apariția albumnul Un albastru infinit al Angelei Similea alătură 11 din cele mai frumoase piese înregistrate în vremea din urmă. Este un disc care pune într-o lumină fericită posibiltățile vocale ale interpretei, dar în același timp măsura diverselor registre ale sufletului său. Angela Similea este interpreta care selectează repertoriul după cum piesele răspund comantamentelor sale intime - sensibiltate, inteligență, plăcerea realizată prin temeinicia lucrului bine făcut, echilibrat. Discul este un fericit prilej de întâlnire cu Angela Similea, care în cele 11 piese este mereu alta, mereu o plăcută surpriză. Interpreta nu ne cheamă, ci ne întâmpină spre a ne oferi flacăra sa, a cărei căldură și culoare întrețin Simbolul. Într-o aură de lirism se înveșmântează frumusețea sentimentelor firesc omenești: plină de semnificații este trecerea prin și peste timpurile lăutarilor de glorie veniți din codri și din câmpii fără sfârșit, plină de duioșie rememorarea celei care a fost ,,Maria cea cu inimă de soare,, (Lăutarii); mării și cerului i se închină imnul bucuriilor nestingherite (Pânza bărcilor); o lume de vis se deschide într-o noapte de grele așteptări, iar dimineața se preschimbă în superbe chihlimbare (Pastel); scapără puful păpădiilor într-o lumină fără hotare(Puf); din tainele pământului se înalță trandafirii lui Mihai Codreanu, cresc și ne învăluie cu miresme, cu fiorul uimirii în fața neânchipuitei naturi (Trandafirii);universul celei mai frumoase vârste - draga noastră copilărie - reverberează mirific, jocurile de demult se reiau parcă fascinant, iar nostalgia poartă nu regrete ci calde aduceri aminte (Unde ești copilărie).,, (Oltea Lupu-verso album)
Albumul a fost promovat de un film muzical, produs de TVR, filmat în Delta Dunării și Sibiu, în care au fost incluse piese precum cea care dă titlul albumului, "Din aminitiri nu poți trăi o viață" și "Pastel", printre altele.
Comuna Sălașu de Sus, Hunedoara

Sălașu de Sus (în maghiară: Felsőszálláspatok, în germană: Oberbachdorf) este o comună în județul Hunedoara, Transilvania, România, formată din satele Coroiești, Mălăiești, Nucșoara, Ohaba de sub Piatră, Paroș, Peștera, Râu Alb, Râu Mic, Sălașu de Jos, Sălașu de Sus (reședința) și Zăvoi.
Conform recensământului efectuat în 2021, populația comunei Sălașu de Sus se ridică la 2.142 de locuitori, în scădere față de recensământul anterior din 2011, când fuseseră înregistrați 2.359 de locuitori. Majoritatea locuitorilor sunt români (93,88%), iar pentru 5,65% nu se cunoaște apartenența etnică. Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor sunt ortodocși (84,97%), cu minorități de baptiști (3,87%), penticostali (2,61%) și adventiști (1,26%), iar pentru 6,26% nu se cunoaște apartenența confesională.
Comuna Sălașu de Sus este administrată de un primar și un consiliu local compus din 11 consilieri. Primarul, Ioan Vlad[*]​, de la Partidul Social Democrat, este în funcție din iunie 2017. Începând cu alegerile locale din 2024, consiliul local are următoarea componență pe partide politice:
Casa cu lacăt din Arad

Casa cu lacăt este un edificiu situat în municipiul Arad.
Casa a fost construită în anul 1815 de către comerciantul vienez Iosif Winkler, apoi renovată în 1851. Etajul a fost adăugat în timpul modernizării efectuate în 1930. În colțul clădirii, spre strada Plevnei, există o nișă în care se afla un trunchi de copac înconjurat de o bară metalică închisă cu un lacăt. „Butucul de fier” (lemn învelit în tablă) așezat în nișă a fost făurit, după modelul vienez, de către sculptorul timișorean Moritz Heim; astfel de butuci se găseau în Viena, Bratislava, Buda, Oradea, Timișoara ș.a. Într-un astfel de trunchi, calfele care făceau lungi călătorii din oraș în oraș pentru a-și desăvârși cunoștințele profesionale, băteau câte un cui, imortalizându-și astfel trecerea prin acele locuri.
Butucul nu se mai găsește în nișă, deoarece după ce a fost furat în 1994 și recuperat, a fost depus spre păstrare la Muzeul de Artă din Arad (Galeria de Artă a Complexului Muzeal Arad), pentru a nu mai fi furat din nou.
Rufster

Rufster este marca de producător aparținând companiei românești SC OLINT COM SRL.
Lansată în 2011, unitatea de producție Rufster dispune de 20 de linii de producție automatizate cu capacitate de producție anuală de peste 7,3 milioane mp.
Principalele produse sunt reprezentate de:
- diverse tipuri de țiglă metalică
- tablă falțuită tip click
- diferite tipuri de tablă cutată
- accesorii pentru sistemele complete de acoperișuri
- sistem de drenaj pluvial
- diverse modele de garduri metalice
- profile pentru sisteme gips-carton
Treptat, investițiile în utilaje și dezvoltarea produselor noi au depășit 8 milioane de Euro.
Având în vedere comsumul de materie primă, care în 2024 a depășit 93.000 Tone, Rufster este unul din principalii producători de sisteme de acoperișuri din România.
Materia primă o reprezintă rulourile din oțel prevopsit, în diverse grosimi, culori și finisaje aduse de la principalii producători de semifabricate feroase din Europa.
Dezvoltare și inovare
Pe lângă o continuă dezvoltare a protofoliului de produse, Rufster prezintă inovații tehnice pentru anumite produse care au scopul de a îmbunătăți performanțele:
- țigla metalică Celesta, lansată în 2016, este proiectată cu un canal capilar pronunțat fapt ce îi conferă în același timp o îmbinare etanșă protejând împotriva apei și a vântului, cât și o rezistență mecanică superioară a panoului de tablă
- tabla click Aeris, lansată în 2020, are o serie de elemente care reduc timpul de montaj și cresc rezistența învelitorii: rigidizări pe suprafața colilor și la capacul de închidere, margini pre-îndorite pentru aliniere exactă la montaj, marcaj pe centrul perforațiilor pentru șuruburi și capac pentru acoperirea îmbinării click
- cârligele de jgheab, atât cele realizate din tablă prevopsită, cât și cele realizate din platband, se produc cu scală gradată inclusă în corpul cârligului care ajută la montajul jgheabului la înclinația corectă și gaură pentru șurub din fabrică pentru prinderea facilă în jgheab
Compania susține educația și pregătirea specialiștilor în domeniile ingineriei colaborând cu Universitatea „Ștefan cel Mare” din Suceava.
Reprezentanții Rufster au participat în mai multe rânduri, la Simpozionul științific studențesc Inginerie-Practica-Industrie organizat de FIM, făcând parte din juriu la prezentarea proiectelot tinerilor studenți.
Produsele Rufster sunt distribuite la nivel național prin rețeaua de distribuitori.
Acoperișurile marca Rufster sunt marcate prin simbolul cocoșului, pentru a evidenția produsele în piață.
În 2024, producătorul a lansat o nouă gamă de garduri metalice realizate din profile simetrice.
Staniu

Staniul sau cositorul este un element chimic din grupa a XIV-a și perioada a V-a a tabelului periodic al elementelor.
Prima menționare a acestui metal, care, după cum credeau oamenii înainte, avea chiar și unele proprietăți magice, poate fi găsită în textele biblice. Staniul a jucat un rol decisiv în îmbunătățirea vieții în timpul epocii bronzului. În acel moment, cel mai durabil aliaj de metal pe care îl poseda omul era bronzul. Bronzul se poate obține prin adăugarea staniului în cupru. Timp de câteva secole, obiectele se făceau din acest material, de la unelte la bijuterii.
Extracția și utilizarea staniului pot fi datate la începuturile epocii bronzului în jurul anului 3000 î.Hr., când s-a observat că obiectele de cupru formate din minereuri polimetalice cu conținut metalic diferit aveau proprietăți fizice diferite. Cele mai vechi obiecte de bronz aveau un conținut de staniu sau arsenic mai mic de 2 % și, prin urmare, se consideră a fi rezultatul alierii neintenționate datorită conținutului de metale din minereul de cupru. Adăugarea unui al doilea metal la cupru îi mărește duritatea, scade temperatura de topire și îmbunătățește procesul de turnare prin producerea unei topituri mai fluide care se răcește la un metal mai dens, mai puțin spongios. Aceasta a fost o inovație importantă care a permis formele mult mai complexe turnate în matrițele închise din epoca bronzului. Obiectele de arsenic din bronz apar pentru prima dată în Orientul Apropiat, unde arsenicul se găsește frecvent în asociere cu minereul de cupru, dar riscurile pentru sănătate s-au descoperit rapid și căutarea surselor mult mai puțin periculoase de minereuri de staniu a început încă din epoca bronzului. Aceasta a creat cererea de staniu rar și a format o rețea comercială care a legat sursele îndepărtate de staniu de piețele culturilor din epoca bronzului.
Oxid de staniu - SnO
Seleniura de staniu - SnSe
Telurida de staniu - SnTe
Bromura de staniu - SnBr2
Hidroxid de staniu - Sn(OH)2
Fluorura de staniu - SnF2
Diclorura de dimetil - [Sn(CH3)2] Cl2
Iodura de dietilstaniu - [Sn(C2H5)2] I2
Diclorura de dibutil - [Sn(CH3)2] Cl2
Hidrura stanica - SnH4
Se obține din casiterit (SnO2), prin reducere cu cărbune.
Aparținând grupei metalelor, cositorul are o temperatură de topire scăzută, motiv pentru care este folosit în industria electrotehnică în aliaje de lipire a altor elemente metalice. Staniul este foarte maleabil, putând fi ușor laminat în foi subțiri (staniol). Se întrebuințează la protejarea altor metale (de ex.: fierul, tablă albă) contra coroziunii; de asemenea, în multe aliaje: fludor, bronz, etc.
Perete (arhitectură)

În construcții un perete este un element arhitectural plan, construit vertical (sau puțin înclinat), care limitează, separă sau izolează încăperile unei clădiri între ele sau de exterior și care susține planșeele, etajele și acoperișul. Astfel, camerele unei case sunt delimitate prin pereți, podele și tavane.
Pereții unei camere pot fi făcuți din zid de cărămidă, beton, lemn, material plastic, sticlă, etc. Ca extensie un perete are dimensiuni sensibil mai mari în lungime și înălțime decât în ​​profunzime (grosime). Principial un spațiu interior care este definit de pereți, podea și tavan este considerat un spațiu închis. În pereți este important să fie prevăzute uși și ferestre pentru acces, aerisire, lumină. Este o deosebire clară între perete arhitectural și zid:
Complexul Muzeal Bistrița-Năsăud

Complexul Muzeal Bistrița-Năsăud este un muzeu județean din Bistrița, amplasat în Str. General Grigore Bălan nr. 19. Muzeul din Bistrița s-a înființat sub titulatura de Muzeul Regional Rodna în una din aripile fostei mănăstiri a minoriților. În 1976 secția de arheologie - istorie se mută în Casa argintarului, monument istoric și de arhitectură datând din secolul al XVI-lea, realizat în stil renascentist, iar în 1984 secția de etnografie - artă populară se mută în vechea primărie a orașului. În 1986 toate colecțiile sunt transferate în actualul local al fostei cazărmi a Regimentului 63 Infanterie, clădirea datând din 1898. Muzeul are următoarele secții și colecții: etnografie - artă populară, științele naturii, artă plastică, colecția de gravură, istorie, arheologie. Colecția de arheologie cuprinde piese din epoca bronzului aparținând culturii Wietenberg, depozite de bronzuri, inventarul unor morminte daco-celtice, tezaurul monetar de la Șieu-Odorhei (secolele II - I a.Chr.), tezaure monetare romane și medievale, unelte și arme medievale. Colecția de etnografie prezintă unelte, instalații de tehnică populară, costume populare, o casă țărănească (din Șanț), o biserică de lemn. Colecția de geologie se remarcă prin florile de mină, colecții de petrografie (în special colecția de concrețiuni grezoase - unicat), colecții de paleontologie și micropaleontologie. Cuprinde lucrări de pictură, grafică și sculptură contemporană românească. Prezentări ale colecțiilor sunt și pe panouri cu limbaj braille.
Clădirea muzeului este declarată monument istoric, având codul BN-II-m-B-01447. Muzeul funcționează în localul fostei cazarmi, clădirea datând din 1889.
Porch collapse

Porch collapse or balcony collapse is a phenomenon typically associated with older or poorly constructed multi-storey apartment buildings that have wooden porch extensions on the front or rear of the building. The collapses have a number of causes, including overloading due to excessive weight from overoccupancy (too many people). Overoccupancy can result from guests filling a porch at a party, from people seeking cooler breezes during a heat wave, or from people filling a porch while seeking shelter from the rain. It may be from the weight of furniture/appliances, wading pools, or air conditioner compressors. After years of rain and snow, it may be from rotted wood, soil subsidence under the porch foundation, rust of nails and fasteners, and not being built to specifications required by modern-day building codes. Many older porches were built before codes required them to be able to support a legally mandated load of so many pounds per square foot or metre, and porches are often not as sturdily built as interior structures. The phenomenon is associated with older or poorly constructed multistorey apartment buildings with wooden porches. Architect Stanley Tigerman said that in New York City one finds steel fire escapes, but in Chicago, the distance to alleys behind multistorey brick buildings encouraged the construction of wooden multistorey porches.
While not an everyday occurrence, collapses happen often enough in Chicago that city building inspectors make a point of checking porches when making inspections. People have been killed and injured by collapses of wooden porches in other cities as well.
A Chicago porch collapse during a get-together in the Lincoln Park neighborhood in 2003 killed 13 people. The weight of approximately 70 people caused the recently renovated porch of the 1890s vintage building to fail. The disaster inspired a 2005 episode of the ER television show. In June 2008, a third-story balcony collapsed in Ottawa, injuring six persons.
A related hazard is the collapse of decks built as outdoor extensions of single-family homes. When decks became a popular feature, construction practice did not keep up with the new fashion, resulting in many decks that were simply nailed to the side of their houses. The inherently weak connections were prone to failure, resulting in collapse with injuries and occasional death. In recent years building codes have been re-written to require direct structural connection to the adjoining structure, as well as cross-bracing to withstand sway.
High-rise apartment buildings are typically constructed from reinforced concrete. Many buildings have been designed with the concrete slab extending through the exterior walls to form balconies. Since they are relatively thin and unprotected from the weather, they are vulnerable to corrosion of reinforcing and potential collapse. Many buildings constructed in the 1950s and 1960s are undergoing repair or removal of such balcony structures at considerable cost.
South Hall (UC Berkeley)

South Hall is the oldest building on the campus of the University of California, Berkeley, built in 1873 in the Napoleon III style. It is the only remaining building of the original campus. South Hall was originally the counterpart of North Hall, which no longer exists, but was located where the Bancroft Library currently stands.
The first physics laboratory in the United States was hosted in South Hall in 1879. It also has been home to the College of Agriculture, a business school, and a temporary museum for the state geological survey. It currently houses the UC Berkeley School of Information. When Wheeler Hall was planned, the entrance of South Hall was removed from the west side and added on the east side entrance. The original wooden porch was replaced in 1997 with glass fiber reinforced concrete.
Campus tour guides often point out a small stone bear, sculpted by Michael H. Casey, in the architecture of South Hall, on the balcony railing above the entrance, in the third circle from the left, claiming it is the smallest bear statue on campus.
The four-story building is located southwest of Sather Tower.
Vastrapur Lake

Vastrapur Lake, officially Bhakta Kavi Narsinh Mehta Lake, is situated in western part of Ahmedabad in the Indian state of Gujarat. It is officially named after Narsinh Mehta.
The lake was beautified by the Ahmedabad Municipal Corporation (AMC) after 2002 and has since become a popular spot in the city.
At times, the water from Narmada River is allowed to flow into this lake. The lake is surrounded by pretty gardens with much stonework.
In 2013, Vastrapur lake was renamed to 'Bhakt Kavi Narsinh Mehta Sarovar' in memory of Narsinh Mehta whose statue was installed in the garden of the lake.
In 2016, the lake almost dried up. People removed dead fish, and moved surviving fish elsewhere.
In September 2019, AMC planned to fill the lake with Narmada River water.
Many people visit this lake. It currently boasts an open-air theater and children's park. There is a 600 m pathway around the lake which serves many walkers and joggers in the early mornings and in the evenings. Fitness equipment is also available.
The lush green lawns surrounding this lake also serve as a central hub of Ahmedabad, wherein various cultural events take place regularly.
Dandelions (song)

"Dandelions" is a song by Canadian singer Ruth B., originally released as a promotional single from her 2017 album Safe Haven. It was re-issued separately in a "slowed + reverb" version in August 2021. In 2022, the song charted internationally after going viral on TikTok.
Ruth B. called the track "probably the lightest and cutest song" on Safe Haven and said she started writing it after watching an interview with Sia, part of whose advice on songwriting was to choose a "pretty word" to "write around". Ruth B. then "look[ed] out the window" several weeks later and "saw a dandelion, and [...] started writing the song" in part because she thought "dandelion" was a "pretty word".
Dancing with Dandelions

Dancing with Dandelions or One O'clock Wish is a sculpture depicting a fairy who appears to be fighting the wind while holding a dandelion. It was created by Robin Wight, an artist from Staffordshire. The artist now produces a series of wire sculptures featuring fairies and dandelions.
Robin Wight has created four Dancing with Dandelions sculptures, which he calls "One O'clock Wish". He called it his signature piece and has said it is the most requested sculpture. He claims that a 20 second video of the sculpture he called Living the Dream went viral in 2014.
Wight creates sculptures of fairies with dandelions. In 2011 he began a business called Fantasywire. In his business he creates sculptures from wires. He placed several of his sculptures on a trail in his home town of Stoke-on-Trent, England, and they were spotted by a marketing manager from Trentham Gardens in Stoke-on-Trent. Trentham Gardens then commissioned several of the sculptures. They used the fairies to create a "Fairy Trail" on the grounds to display the Dancing with Dandelions sculptures. In 2014 a visitor shared a photo of one of the sculptures, and Wight's Fantasywire Facebook page swelled to 440,000 followers.
His original sculpture, which was referred to as Dancing with Dandelions (he calls it One O'clock Wish), is his most well-known sculpture.
The fairies Wight builds are winged creatures, and they are posed in positions that contort their bodies. The dandelions appear to be blowing in a brisk wind. They are made with stainless steel wire. The design begins with a skeleton of thicker steel, and then different sizes of wires are used to create a lifelike appearance. Each fairy has "realistic anatomy and musculature", which is created from the stainless steel wire. The artist puts a stone inside the sculptures to represent a heart. Occasionally Wight engraves a message on the stone hearts inside the fairies.
In 2016 Pulse Nigeria published a list of "10 amazing sculptures from around the world". They put the Dancing with Dandelions sculpture as number 9. In 2017 Bored Panda put the sculpture at number 2 on their list of "42 of the Most Amazing Sculptures in the World".
List of peasant revolts

This is a chronological list of revolts organized by peasants.
The history of peasant wars spans over two thousand years. A variety of factors fueled the emergence of the peasant revolt phenomenon, including:
Later peasant revolts such as the Telangana Rebellion were also influenced by agrarian socialist ideologies such as Maoism.
The majority of peasant rebellions ended prematurely and were unsuccessful. Peasants suffered from limited funding and lacked the training and organisational capabilities of professional armies.
The list gives the name, the date, the peasant allies and enemies, and the result of these conflicts following this legend:
কুলফি

কুলফি ( / kʊl f iː / ) ( ফার্সি : قلفی ) হল একটি হিমায়িত দুগ্ধজাত মিষ্টি যা ১৬শ শতকে মুঘল যুগে ভারতীয় উপমহাদেশে উদ্ভূত হয়েছিল । এটি প্রায়ই "ঐতিহ্যবাহী ভারতীয় আইসক্রিম" হিসাবে বর্ণনা করা হয়। কুলফি ভারতীয় উপমহাদেশের একটি ঐতিহ্যবাহী মিষ্টি , যেখানে এটি সাধারণত রাস্তার বিক্রেতারা কুলফিওয়ালা নামে পরিচিত । এটি বাংলাদেশ , মায়ানমার , নেপালে জনপ্রিয় । শ্রীলঙ্কা এবং মধ্যপ্রাচ্য এবং ভারত , পাকিস্তান এবং ত্রিনিদাদ ও টোবাগোর জাতীয় খাবারের অংশ ।
কুলফি নিয়মিত আইসক্রিমের চেয়ে ঘন এবং ক্রিমিয়ার। এটি বিভিন্ন স্বাদে পাওয়া যায়। ঐতিহ্যবাহী ক্রিম ( মালাই ), গোলাপ , আম , এলাচি ( ইলাইচি ) , জাফরান ( কেসর বা জাফরান ), এবং পেস্তা অন্তর্ভুক্ত। নতুন স্বাদের মধ্যে রয়েছে আপেল, কমলা, স্ট্রবেরি, চিনাবাদাম এবং অ্যাভোকাডো । আইসক্রিমের বিপরীতে, কুলফিকে চাবুক দেওয়া হয় না, ফলে হিমায়িত কাস্টার্ডের মতো একটি শক্ত, ঘন মিষ্টি হয়. এইভাবে, এটি কখনও কখনও হিমায়িত দুগ্ধ-ভিত্তিক ডেজার্টের একটি স্বতন্ত্র বিভাগ হিসাবে বিবেচিত হয়। কুলফির ঘনত্ব আইসক্রিমের চেয়ে ধীরে ধীরে গলে যায়।
কুলফি শব্দটি এসেছে ফার্সি কুলফি (قلفی) থেকে যার অর্থ "ঢাকা কাপ"। মিষ্টান্ন সম্ভবত 16 শতকে মুঘল সাম্রাজ্যে উদ্ভূত হয়েছিল। ঘন বাষ্পীভূত দুধের মিশ্রণ ভারতীয় উপমহাদেশের মিষ্টি খাবারে ইতিমধ্যেই জনপ্রিয় ছিল। মুঘল আমলে, এই মিশ্রণটি পেস্তা এবং জাফরানের স্বাদযুক্ত ছিল, ধাতব শঙ্কুতে প্যাক করা হত এবং স্লারি বরফে নিমজ্জিত হত, যার ফলে কুলফির উদ্ভাবন হয়। আইন-ই-আকবরী , মুঘল সম্রাট আকবরের প্রশাসনের একটি বিশদ নথিতে সল্টপিটার ব্যবহারের উল্লেখ রয়েছেহিমায়নের পাশাপাশি হিমালয়ের বরফ উষ্ণ এলাকায় পরিবহনের জন্য। দিল্লি , মুঘল সাম্রাজ্যের প্রাক্তন রাজধানী হিসেবে, কুলফির জন্মস্থান বলে দাবি করে। যাইহোক, অস্ট্রেলিয়ান খাদ্য ইতিহাসবিদ চারমাইন ও'ব্রায়েন লিখেছেন, "...সম্ভবত (কুলফি) মূলত পারস্য বা সমরকন্দের শীতল আবহাওয়ায় বিকশিত হয়েছিল এবং মুঘলরা ক্রিমি তৈরি করার জন্য এই ধারণাটিকে বরাদ্দ করেছিল এবং এটিকে বিশদভাবে ব্যাখ্যা করেছিল। , সুগন্ধি মিষ্টান্ন যে এটি এখন।"
কুলফি প্রস্তুত করতে, মিষ্টি, স্বাদযুক্ত দুধ ধীরে ধীরে রান্না করা হয় । দুধ রান্নার পাত্রের সাথে লেগে না যাওয়ার জন্য প্রায় অবিরাম নাড়তে থাকে । এই প্রক্রিয়া চলাকালীন, দুধ ঘন হয় এবং ঘন হয়। ধীরগতিতে রান্না করা মিশ্রণে চিনিকে ক্যারামেলাইজ করে এবং এর দুধের প্রোটিনকে বাদামি করে, কুলফিকে এর স্বতন্ত্র স্বাদ দেয়। তারপর মিশ্রণটি ছাঁচে ঢেলে (প্রায়শই কুলহার ) এবং সিল করা হয়। সিল করা ছাঁচগুলি বরফ এবং লবণে ভরা একটি উত্তাপযুক্ত মটকায় নিমজ্জিত হয় । এটি দ্রুত মিশ্রণটিকে হিমায়িত করে, এটিকে বরফের স্ফটিকমুক্ত একটি নরম, মসৃণ সামঞ্জস্য দেয়। ঐতিহ্যবাহী এই পদ্ধতিতে তৈরি কুলফিকে বলা হয় মটকা কুলফি.
পরিবেশনের 10-15 মিনিট আগে ফ্রিজার থেকে ছাঁচগুলি সরিয়ে ফেলা হয় যাতে কুলফি কিছুটা গলে যায়। এরপর ছাঁচ থেকে কুলফিটি সরিয়ে এলাচ, জাফরান বা পেস্তা দিয়ে সাজানো হয়। কুলফি ফালুদা ( ভার্মিসেলি নুডলস) দিয়েও পরিবেশন করা হয়।
কুষ্টিয়ার কুলফি মালাই

কুষ্টিয়ার কুলফি মালাই বৃহত্তর কুষ্টিয়া অঞ্চলের একটি বিখ্যাত খাবার। এই কুলফি মালাই তৈরি করেন কুষ্টিয়া জেলার আশরাফুল ইসলাম নামে এক ব্যক্তি, তিনি এই মালাই তৈরি করতে দুধ, কিচমিস, ডিম, কলা, বাদাম, বরফ প্রভৃতি ব্যবহার করে থাকেন। এই মালাইয়ের স্বাদের কারণে এটি সারা দেশের মধ্যে বিখ্যাত। কুষ্টিয়ায় আগমনকৃত পর্যটক এই মালাই খুব পছন্দ করেন। এই মালাই সাধারণত ফেরি করে বিক্রি করা হয়। বর্তমানে এই মালাই ঢাকার বিভিন্ন স্থানে পাওয়া যায়।
এই মালাই কুষ্টিয়া-পাবনা অঞ্চলে জনপ্রিয় একটি আইসক্রিম-মালাই। বর্তমান মালাইয়ের প্রস্তুতকারক আশরাফুল ইসলামের পূর্ব পুুরুষের বাড়ি পাবনা জেলায়। নদী ভাঙ্গনের পর ছোট বেলায় বাবার সঙ্গে ঢাকায় চলে আসেন। আশরাফুল তার বাবার কাছ থেকেই কুলফি আইসক্রিম তৈরি করা শিখেছেন। বর্তমানে তিনি কামরাঙ্গীরচর এলাকায় বসবাস করেন এবং ঢাকার বিভিন্ন স্থানে স্থানে ঘুরে ঘুরে এই মালাই বিক্রি করেন।
আশরাফুল ইসলাম এই মালাই তৈরি করতে এলাচ, দারচিনি, দুধ, কিচমিস, ডিম, কলা, বাদাম, বরফ প্রভৃতি ব্যবহার করে থাকেন। তবে কুষ্টিয়া অঞ্চলে যারা এই মালাই প্রস্তুত করে তাদের উপাদান কিছু ভিন্ন হতে পারে। মালাইয়ের প্রস্তুত প্রণালী কিছুটা এরকম:
কুষ্টিয়ার বিভিন্ন স্থানে বিশেষ করে পর্যটন স্থান যেমন: লালন শাহের মাজার, শাহী মসজিদ, ছেউড়িয়া, মীর মশাররফ হোসেনের বাস্তুভিটা, ইসলামী বিশ্ববিদ্যালয় ক্যাম্পাস প্রভৃতি স্থানে এই মালাই সহজে পাওয়া যায়।
কুলফা গোস্ত

কুলফা গোস্ত হায়দ্রাবাদি মুসলমানদের মধ্যে একটি জনপ্রিয় খাবার, যার উৎপত্তি ভারতের হায়দ্রাবাদে। কুলফা হল পার্সলে-এর জন্য একটি উর্দু শব্দ, যা একটি রসালো সবুজ শাক। আর গোশত "মাংস" এর জন্য একটি দক্ষিণ এশিয়ান শব্দ। মেষশাবকের মাংসের সাথে কুলফার সংমিশ্রণ হায়দ্রাবাদি মুসলমানদের একটি অনন্য সংমিশ্রণ।
কুলফা গোস্ত বানানোর প্রথমেই কুলফা পাতা ভালো করে ধুয়ে পরিষ্কার করে নিতে হয়। এরপর কুলফা গাছের ডাল থেকে পাতাগুলো ছাড়িয়ে নিতে হয়। একটি পাত্রে পানি ফুটিয়ে কুলফা পাতাগুলো সিদ্ধ করে নিতে হবে।
অপর একটি পাত্রে পেয়াজ ও মাংস একসাথে কষাতে হয়। কিছুক্ষণ পর এরমধ্যে রসুন বাটা, হলুদ গুড়া, ধনিয়া গুড়া, টমেটো, পানি ও লবণ দিয়ে হালকা আঁচে ১৫ মিনিট রান্না করতে হবে। এতে অনেকে টমেটো ব্যবহার করেন আবার অনেকে টমেটো দেন না। ১৫ মিনিট পর গুড়া মরিচ যোগ করে আরও ২৫ মিনিট হালকা আঁচে রান্না করতে হয়। মাংসের মিশ্রণটি কিছুটা নরম হয়ে আসলে তাতে আগে থেকে সিদ্ধ করা কুলফা পাতা মিশিয়ে রান্না শেষ করা হয়। সিদ্ধ করা কুলফা পাতা কুচি করে কেটে দেয়া হয়। রান্না শেষ করার সময় খেয়াল রাখা হয় যাতে পাত্রে পানি প্রায় শুকিয়ে যায়। এটি হায়দ্রাবাদি অধিবাসীদের জন্যে এটি একটি জনপ্রিয় দৈনন্দিন খাবার। এটি রুটি বা ভাতের সাথে পরিবেশন করা হয়।
বিশাল আদিত্য সিং

বিশাল আদিত্য সিং (হিন্দি: विशाल आदित्य सिंह; জন্ম: ২৫ জানুরি ১৯৮৮) হলেন একজন ভারতীয় টেলিভিশন অভিনেতা, যিনি সম্প্রতি স্টার প্লাসে প্রচারিত কুলফি কুমার বাজেওয়ালা ধারাবাহিকে "তেভার সিং" চরিত্রে অভিনয় করেছেন। এছাড়াও তিনি নাচ বলিয়ে ৯ এবং বিগ বস ১৩-এ প্রতিযোগিতা করেছেন।
বিশাল ভারতের বিহারের আরায় জন্মগ্রহণ করেছেন। তিনি জেলা এবং রাজ্য পর্যায়ের একজন অ্যাথলেট ছিলেন।
বিশাল ২০১১ সালে শশাঙ্কের চন্দ্রগুপ্ত মৌর্য্য-এ অভিনয়ের মাধ্যমে টেলিভিশনের পর্দায় আত্মপ্রকাশ করেছিলেন। ২০১২ থেকে ২০১৩ সাল পর্যন্ত তিনি সসুরাল সিমর কা ধারাবাহিকে অভিনয় করেছেন। অতঃপর ২০১৫ থেকে ২০১৬ পর্যন্ত তিনি বেগুসারাই-এ শিবাঙ্গী যোশীর বিপরীতে লখন ঠাকুর/শক্তি ঠাকুর চরিত্রে অভিনয় করেছেন। ২০১৭ থেকে ২০১৮ পর্যন্ত, তিনি মধুরিমা তুলির বিপরীতে চন্দ্রকান্তে বীরেন্দ্র প্রতাপ সিং চরিত্রে অভিনয় করেছিলেন।
২০১৮ সালে, তিনি কুলফি কুমার বাজেওয়ালায় তেভর সিংয়ের চরিত্রে অভিনয় করেছেন। ২০১৯ সালে, স্টার প্লাসে প্রচারিত জনপ্রিয় নৃত্যানুষ্ঠান নাচ বলিয়ে ৯ মধুরিমা তুলির সাথে অংশগ্রহণ করেছিলেন, যেখানে তিনি ৩য় স্থান অর্জন করেছেন। অতঃপর তিনি বিগ বস ১৩-এ অংশ নিয়েছিলেন।
মালাই

মালাই হলো এক ধরনের তঞ্চিত ননী। এটি ভারতীয় উপমহাদেশে উদ্ভূত, যা মূলত ভারতীয় উপমহাদেশীয় রন্ধনশৈলীতে ব্যবহৃত হয়ে থাকে, বিশেষ করে মিষ্টি তৈরিতে এটি একটি গুরুত্বপূর্ণ উপাদান। এটি অ-সমজাতীয় দুধকে প্রায় ৮০° সেন্টিগ্রেডে এক ঘণ্টা ধরে গরম করা হয় এবং তারপরে ঠান্ডা করতে রাখা হয়। স্নেহ এবং জমাট প্রোটিনের একটি ঘন হলুদ বর্ণের ননী'র স্তর উপরিপৃষ্ঠে জমা হলে তা তুলে সংগ্রহ করা হয়। প্রক্রিয়াটির পুনরাবৃত্তির মাধ্যমে দুধ থেকে সমস্ত ননী তুলে নেওয়া হয়।
মালাইয়ে প্রায় ৫৫% দুধের স্নেহ থাকে। উচ্চ স্নেহযুক্ত উপাদানের কারণে মালাই উৎপাদনে মহিষের দুধ অধিক ভালো বলে মনে করা হয়। ৫ থেকে ১২% পর্যন্ত স্নেহযুক্ত দুধ গরম ও জাল করার পর ৪° সেলসিয়াস তাপমাত্রায় ঠাণ্ডা করতে দেওয়া হয়ে থাকে। একইভাবে, ৩ থেকে ৫% পর্যন্ত স্নেহযুক্ত গরুর দুধ জাল করে ঠাণ্ডা হওয়ার পর মালাই তৈরি করা হয়ে থাকে।
মালাই কোফতা তৈরির প্রধান উপকরণ হলো মালাই, এছাড়াও এধরনের মিষ্টি খাবারের মধ্যে পেঁড়া, রসমালাই এবং মালাই কুলফি তৈরিতে মালাইয়ের প্রয়োজনীয়তা উল্লেখযোগ্য। মালাই কোফতার রন্ধনপ্রণালীতে কোফতা আলু এবং পনির দিয়ে তৈরি করা হয়। তারপর একই পাত্রে মালাই এবং কোফতা মিশ্রিত করে এটি ফ্রিজে হিমায়িত করে রাখতে হয়। শাকসবজি যোগে এর স্বাদ আরও সমৃদ্ধ হয়; এর উদাহরণ মেথি মট মালাই, যেখানে খাবারটির প্রধান উপকরণ হল মটরশুঁটি।