davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Sri Lanka Army ranks and insignia

The following tables present the ranks and insignia of the Sri Lanka Army. The ranks are similar to the British army officer ranks and the other ranks.
At its formation in 1949, the Ceylon Army adopted the rank structures of the British Army.
The highest rank in the Sri Lanka Army is Field Marshal, though the rank has no appointment in the army, it was first awarded in 2015 as an honorary rank to Sarath Fonseka for his war time service, the rank has been awarded for his whole life.
The highest rank of a serving officer is that of Lieutenant General (three-star rank) which is held by the Commander of the Army. The rank of full general (four-star rank) was given to the Chief of Defence Staff which post is now defunct, it is awarded to the Commander of the Army on the day of his retirement. Commanders of the Army since the late 1980s have held the rank of lieutenant general with the exception of Sarath Fonseka, Jagath Jayasuriya and Shavendra Silva who were promoted to full generals while serving as commander of the army, on the other hand, Shavendra Silva got the duty of the Chief of Defence Staff simultaneously holding the appointment of commander of the army.
The rank insignia of commissioned officers.
The rank insignia of non-commissioned officers and enlisted personnel.
An officer of or above rank of captain when retired from service, may retain his/her rank and indicate that he/she is a retired officer with the use of the abbreviation (Rtd) immediately after his/her name.
Road signs in Sri Lanka

Road signs in Sri Lanka are standardized to closely follow those used in Europe with certain distinctions, and a number of changes have introduced road signs that suit as per local road and system. Sri Lankan government announced by a gazette that aimed to get a facelift and introduction of over 100 new road traffic signs. The new change will be replaced in colour and sizes and introduction of Variable-message sign & electronic digital sign boards in express highways. The Japanese government has granted LKR 1.24 billion to implement message signs in expressways.
Language applicable traffic sign boards are in Sinhalese, Tamil and English. The motor traffic act (chapter 203) describes road traffic signs.
Additional panels to be used with regulatory signs
Additional Panels to be used with Directional Informative Signs
Vehicle registration plates of Sri Lanka

Vehicle registration plates of Sri Lanka (known in Sri Lanka as "number plates") started soon after introduction of motorcars in 1903. Initially the numbers started with Q, and the oldest existing plate is "Q 53" of a 1903 Wolsley. Later the island was divided into sections from "A " to "Z" (Ex A 123 ), then after World War II it changed to the two Roman letter plates combining pairs of letters in the word CEYLON . These series were CL XXXX , EY XXXX, EL XXXx . Afterwards in 1956 a new system with the Sinhala script letter Sri (ශ්‍රී) in the middle was introduced, this started from Reg no "1 Sri 1".
The current version started in 2000. It is in the form of the country emblem and the two-letter region identifier below the emblem on the left side of the plate, two letters, four digits (serial format AB AB 1234). It was developed by the German Utsch AG using a variation of the FE-Schrift. As of 2013 a new system was introduced using 3 Latin letters and four digits, starting from “AAA 0001”.
The international vehicle registration code for Sri Lanka is SL.
Prostitution in Sri Lanka

Prostitution is not illegal in Sri Lanka, however, related activities such as soliciting, procuring, and brothels are outlawed. It is also illegal to traffic persons for prostitution, especially minors. Prostitution is not as widespread in Sri Lanka as in some neighbouring countries. It is estimated that there are 40,000 prostitutes (known as "ගණිකාව" (Ganikawa)) in the country, and nearly half of them operate in Colombo.
Child Sex tourism and human trafficking are problems in Sri Lanka.
There is a reluctance for sex-workers to use condoms as these can be used as evidence of prostitution if they are arrested. UNAIDS are running a programme to promote safe sex to the prostitutes.
Much of Sri Lanka's law surrounding prostitution dates back to the days of British rule.
The Vagrants Ordinance was introduced in 1842. Two sections are relevant to prostitution:
In 1889 the Brothels Ordinance was introduced. It provides punishment for any person who:
Section 360A of the Penal Code defines and prohibits procuring, Section 360B Deals with the sexual exploitation of children and Section 360C deals with human trafficking. In addition Section 365A (grave sexual offences), strengthens the legislation on sex with children and trafficking. (all added 1995).
Sri Lanka is primarily a source, destination, and, to a lesser extent, a transit country for women and children subjected to sex trafficking. Some Sri Lankan women are subjected to forced prostitution in Cyprus, Maldives, Malaysia, Singapore, Thailand, and elsewhere. Within the country, women and children are subjected to sex trafficking in brothels. Boys are more likely than girls to be exploited in commercial sex in coastal areas for child sex tourism. In recent years, a small number of women from other Asian and Central Asian countries have been subjected to forced prostitution in Sri Lanka. Police reportedly accept bribes to permit brothels to operate, some of which exploit trafficking victims. Sub-agents collude with officials to procure fake or falsified travel documents to facilitate travel of Sri Lankans abroad.
The United States Department of State Office to Monitor and Combat Trafficking in Persons ranks Sri Lanka as a 'Tier 2' country.
A Study of Sex workers in Sri Lanka; An Example of Using Public Health Methodologies in Behavioral Research, Zeilan Press, USA (2007) – ISBN 978-0979362408
Centaur (2023 film)

Centaur (Russian: Кентавр, romanized: Kentavr) is a Russian road movie directed by Kirill Kemnits, it stars Yuri Borisov and Anastasia Talyzina, also in the cast are Sergei Gilev and Grigory Vernik. It was theatrically released on July 13, 2023.
On an April night in Moscow, young taxi driver Sasha begins his shift, greeting a familiar traffic inspector and heading into the city. Preferring the night shift, Sasha believes people show their true colors after dark. His first fare, a businessman with a suitcase, is quickly assessed by Sasha as likely cheating on his wife. He later picks up a young man whom he questions about cryptocurrency, and when the man leaves, Sasha finds he’s left behind a lighter. Things shift when Sasha picks up Liza, an escort needing rides to multiple locations, promising generous payment. During the journey, Sasha reveals he has a disability, though his reasons change each time he mentions it, hinting at a concealed past.
The ride takes a darker turn as they make stops around the city. While waiting for Liza outside a wealthy mansion, Sasha spots a woman on a balcony and is spooked by a strange man who approaches him. The tension builds when Liza notices a blood-stained phone on the floor of the taxi. She excuses herself to hand off money but instead meets two men who reveal the true stakes: Sasha is a key suspect in the recent murders of escorts, as the locations of their bodies match his routes. Under threat, the men force Liza to continue the ride and gather evidence against Sasha, warning that her own legal troubles depend on her compliance. Trapped in an unfolding nightmare, Liza must weigh her own survival against the fear of the man behind the wheel.
The project was presented as part of the full-time defense of copyright and experimental films for support by the Ministry of Culture of the Russian Federation in 2022. The creators of the tape plan to spend about 110 million rubles on production, 50 million of which they want to receive as part of state support for domestic cinema.
The first teaser trailer of Centaur was released on April 28, 2023.
The film received mixed reviews. Many critics have pointed to the external resemblance of Centaur with Taxi Driver (1976 film) by Martin Scorsese and Drive (2011 film) by Nicolas Winding Refn.
Cell Murugan

Cell Murugan is an Indian actor known for his comedic roles in Tamil cinema alongside fellow actor Vivek.
Cell Murugan worked as a manager to Vivek and co-starred with him in almost all of his films. He played a notable role in 1977 (2009) as a Malaysian Tamil who warns Vivek not to go after a Malay girl after a sign outside her house says "Awas Anjing" (transl. beware of dogs). His role in the film Anthony Yaar? (2009) was praised as a man whose mustache gets shaved off by Vivek in a bar. He played full length comedy roles in Sivappu Mazhai (2010), Pathayeram Kodi (2013), Killadi (2015) and Ezhumin (2018).
In 2022 and 2024, on Vivek's one-year and three-year death anniversary, respectively, Cell Murugan planted a sapling continuing his Green Kalam initiative in remembrance of him.
Постав

По̀ставът представява дървен съд, подобен на бъчва. При него дъното е доста по-широко от горния отвор, а на височина достига някъде до кръста на човек (ок. 1 м). Използва се в град Елена за осоляване на еленски бут и Филе „Елена“ (рибица).
В Северна България понякога така се нарича дървен съд с продълговата, правоъгълна форма. Той може да се сложи върху каруца и в него да се сложи обраното грозде, което след това се смачква (най-често с крака или кросно) и после се прелива в каци или бурета, за да стане на вино.
Липен

Лѝпен е село в Северозападна България. То се намира в община Монтана, област Монтана.
Край селото има средновековна църква „Свети Четиридесет мъченици“. Новата църква на селото се казва „Света Троица“.
Читалището е създадено през 1926 г. от група будни хора в Липен – Ангел Иванов, Николай Наков, Мито Замфиров, Христо Димов и поп Кузма Павлов. Първата театрална постановка е направена в старото училище. Като в учителската стая е направена сцената от чинове и ритли на волска каруца, а за завеси са пуснати двуполи кълчищни черги. Всички учители и дядо Ицо Пекьов участвали като актьори. През 1956 г. старото училище е разрушено и липнени решават на доброволни трудови начала да построят нова едноетажна сграда за читалище. В процеса на строеж майстор Михаил проявил инициатива и променя първоначалните планове като надгражда още един етаж. Тухлите за сградата също са доброволно изработени от местна младежка бригада. Така на 25 декември 1960 година е открит сегашния културен дом в Липен.
На 1 км в северна посока от с. Липен има местност, която се нарича „Дедовско дърво“ или „Дедово дърво“, където имало вековно дърво. Преданието е, че след загиването на старото дърво там винаги пониквала млада фиданка. Богомилите чели своите молитви не в църкви, а под големи дървета, в гори или на високи места. С името на дедеца или дядото етимологически са свързани и имена на други околни местности.
Съборът на селото е на празника Св. Дух /около 14 юни/.
Климия

Климѝята е част от конструкцията на каруцата, включена към детайлите на предната и задната ос. Поставя се почти вертикално близо до колелата и с нея се фиксира положението на т. нар. канати, литри или ритли, както ги наричат в различните краища на България. С това се определя полезната вместимост на каруцата и здравината на „коша“ ѝ, тъй като голяма част от теглото на товара пада върху тях. Прави се от дървени греди или метална тръба и е с дължина около един метър. В каруците за транспорт на по-тежки товари климията е по-масивна и към нея се поставят допълнителни опори, монтирани към оста от външната страна на колелото.
Пакарайма

Пакарайма е град — община в северната част на бразилския щат Рорайма, на границата с Венецуела. Общината е част от икономико-статистическия микрорегион Боа Виста, мезорегион Северна Рорайма. Населението на Пакарайма към 2010 г. е 10 448 души, а територията е 8028.428 km.
Историята на града е свързана с демаркацията на границата с Венецуела от бразилската армия, край местността позната като BV-8, входна точка към Бразилия от северната ѝ съседка. Пакарайма и до днес функционира като гранична търговска зона, привличайки купувачи на стоки от първа необходимост от Венецуела.
Пакарайма е основана на 17 октомври 1995 г. след като се отцепва от община Боа Виста, столицата на щата.
Община Пакарайма, със своите 920 m н.в., се смята за най-високата община в щата и в целия Северен регион на страната. Граничи на север с Венецуела, на запад с Амажари, на юг с Боа Виста и на изток с Нормандия и Уйрамута.
Някои по-важни реки, който протичат през общината са Котингу, Париме и Суруму.
Степно-саванна.
Савана на равнинна повърхност (50%), хълмист релеф (40%) и изолирани възвишения (10%).
Средна годишна температура: 21 °C.
До града се достига по междущатската магистрала BR-174, павирана и в добро състояние. Разстоянието до Боа Виста е около 215 km. Има редовен превоз с автобуси към Пакарайма от Боа Виста; също има и самостоятелни мотористи, които извършват превоза.
Пакарайма е свързана към щатската електрическа мрежа, като енергията достига от Макагуа, във Венецуела.
Пакарайма се намира в долина, обградена от планини и хълмове. Тук, самите индианци администрират някои туристически услуги за посетителите на града.
Велбот

Велбот (от на английски: whaleboat, буквално „китова лодка“) е бързоходна, относително тясна, 4/8-гребна лодка с остри образувания на носа и кърмата. Гребците са разположени по един на банка, веслата по десния и левия борд са през едно. Благодарение на еднаквите краища, велбота не се забива при попътни вълни, и добре преодолява линията на прибоя. Освен това, на него е еднакво лесно да се гребе и наобратно. Първоначално се използва в китобойството, заради което и носи това име. По-късно започва често да се използва като спасителен бот или при патрулиране на плажовете, тъй като при него не е необходимо допълнително време за обръщане на посоката.
Традиционно гребен съд, макар при лова на китове също има и разглобяема мачта и ветрила. От втората половина на XIX век, също има и шверт (подвижен кил). При движение с ветрила се управлява с помощта на сваляем рул, при гребане с кърмово весло. При използване в китобойството на кърмата се поставя здрав дървен битенг, на който рулевия задържа харпунния лин след попадение в кита. За него кита влачи велбота, докато не успеят да го убият.
При съвременните военни кораби велботи понякога се наричат относително леките и бързоходни лодки за превоз на личния състав.
Музей на открито

Музеят на открито, или музей под открито небе, най-общо е музей, чиято експозиция е изложена предимно извън сгради.
Към този вид музеи се отнасят:
В по-тесен смисъл такива са музеите, в които се демонстрират примери на архитектурни сгради и съоръжения. Особен интерес представляват музеите с комплексна реконструкция на миналото, където историческите постройки не са просто отделни експонати, а образуват комплекс от свързани елементи. В някои от тях се демонстрират на живо традиционни занаяти, действие на механизми и машини, дори се предлага превоз с реконструирани остарели превозни средства.
Най-известният музей на открито в България е „Етъра“, представляващ отдалечен квартал на Габрово с възрожденски къщи, работилници и други сгради, в който в допълнение към архитектурните жилищни и стопански обекти майстори демонстрират стари занаяти.
Горско село

Горско село е село в Североизточна България. То се намира в община Омуртаг, област Търговище.
Село Горско село се намира в планински район.
От всички регистрирани находки в Търговищко най-голям е броят на тези от периода на Античността. Край Горско село са открити находки, съдържащи тракийско въоръжение - върхове на копия, вероятно от ІІІ в. пр.н.е.
Горно село

Горно село е село в западната част на Република България. То се намира в Община Драгоман, Софийска област, недалеч от сръбската граница.
Намира се в живописен планински район. През селото преминава малка рекичка, която понякога е преливала и е достигала до няколко десетки метра ширина. В реката има наличие и на риба, която традиционно селяните ловят с ръце. Селото е разположено на калдъръми (хълмове) и на места уличките се спускат доста остро надолу или се изкачват съответно нагоре. Въздухът в селото е изключително чист и свеж, в селото има извор от който извира много чиста, ледено студена планинска вода.
Старото име на селото е Ново село. Подобно на много други села в България, особено в погранични райони, селото започва да се обезлюдява поради миграцията на жителите към градовете и други фактори. В случая на Горно село изиграваща роля е и фактът, че се спира директната автобусна линия до селото, поради намалено търсене, което води до по-затруднен достъп на хората до него.
Старото име на селото е Ново село. През 1961 г. с. Ново село се преименува на с. Горно село с Указ № 129, обнародван на 11.04.1961 г.
По данни от първото преброяване на населението през 1880 г. в с. Горно ново село живеят 151 жители. По официални данни на ГРАО от 15 декември 2012 г. в селото живеят постоянно 29 души, предимно възрастни хора. През последните години в селото се наблюдава демографски срив и то е застрашено от обезлюдяване.
В селото е застъпено източноправославието.
Злести

Злести (на македонска литературна норма: Злести) е село в община Дебърца на Северна Македония, разположено в едноименната котловина Дебърца.
Селото е в Долна Дебърца, част от котловината Дебърца между Илинската планина от изток и Славей планина от запад.
В местността Ращани край Злести е разкрита раннохристиянската и средновековна базилика „Света Богородица Пречиста“. Край нея в 2000 - 2009 година е изграден Злестинският манастир.
В XIX век Злести е българско село в нахия Дебърца на Охридската каза на Османската империя. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на населението от 1873 година Злести (Zlesti) е посочено като село с 80 домакинства с 232 жители българи. Църквата „Свети Георги“ е изградена в 1892 година. Според Васил Кънчов в 90-те години Злести има 90 къщи. Според статистиката му („Македония. Етнография и статистика“) от 1900 година Злести е населявано от 530 жители, всички българи християни.
На Етнографската карта на Битолския вилает на Картографския институт в София от 1901 година Злести е чисто българско село в Охридската каза на Битолския санджак с 80 къщи.
В началото на XX век цялото население на селото е под върховенството на Българската екзархия. По данни на секретаря на екзархията Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в Злести има 520 българи екзархисти.
При избухването на Балканската война 6 души от Злести са доброволци в Македоно-одринското опълчение.
Според преброяването от 2002 година селото има 294 жители.
Зашле

Зашле (на македонска литературна норма: Зашле) е село в община Демир Хисар, Северна Македония.
Зашле се намира високо на 1220 m надморска височина в Бушева планина, на 32 km от град Демир Хисар. Част е от областта Горен Демир Хисар. Географски Зашле е по-близо до град Крушево, от който отстои на запад, а иначе е най-северното село в общината.
Селото се дели на три махали: Горна, Долна и Мала. Землището на Зашле е 19,1 km, от които най-голяма част сa пасищата 1242,6 ha, горите заемат площ от 515,4 ha, обработваемите площи 140 ha.
В ΧΙΧ век Зашле е чисто българско село в Битолска кааза, Крушевска нахия на Османската империя. Манастирската църква „Свети Георги“ южно от Зашле е от 1873 година, а гробищният храм в селото „Свети Илия“ е от 1888 година. Според Васил Кънчов в 90-те години Зашле има 35 християнски къщи, заселени на много недостъпно място около изворите на Бреговската река в големи букови гори. Според статистиката му („Македония. Етнография и статистика“) в 1900 година в Зашле има 280 жители, всички българи християни.
На Етнографската карта на Битолския вилает на Картографския институт в София от 1901 година Зашле е чисто българско село в Битолската каза на Битолския санджак с 63 къщи.
Според Никола Киров („Крушово и борбите му за свобода“) към 1901 година Зашле има 100 български къщи.
Цялото население на селото е под върховенството на Българската екзархия. По данни на секретаря на екзархията Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в Зашле има 320 българи екзархисти и работи българско училище.
При избухването на Балканската война 1 човек от Зашле е доброволец в Македоно-одринското опълчение.
Традиционен поминък на местните жители е било производството на вар и дървени въглища, продавани в миналото в Прилеп, Крушево и Кичево.
През 1961 година Зашле има 402 жители, които през 1994 намаляват на 48, а според преброяването от 2002 година селото има 42 жители, всички македонци. Подобно на повечето неалбански села в района Бушева планина и Зашле е силно засегнато от процеса на обезлюдяване. Зашленци се изселват в Демир Хисар, Битоля, Скопие, Европа и отвъд океана.
Чанище

Чанище или Чанища (срещат се формите Пчанище и Пчанища, на македонска литературна норма: Чаниште) е село в южната част на Северна Македония, община Прилеп.
Чанище е разположено в западната част на областта Мариово, южно от общинския център Прилеп. Землището е голямо – 36,7 km – 1627 ha обработваеми земи и 1565 ha пасища.
Селото се дели на пет махали: Копачка, Йовеска, Горна, Ямбороска и Долна.
Според академик Иван Дуриданов името е първоначален патроним на -ишти < -itji от личното име Чано, съкратено от композита като чешките лични имена Čáslav, Čahost, полското Czasław; сравнимо е и сръбското лично име Чане, съкратено от Часлав. Точен паралел е сръбският топоним Чаничи. Йордан Заимов смята българското лично име Чано за съкратено от Вълчан, което според Дуриданов също е вероятно.
В XIX век Чанище е изцяло българско село в Прилепска кааза, Мориховска нахия на Османската империя. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на населението от 1873 година, Пчанище (Ptchanischté) е посочено като село с 66 домакинства и 298 жители българи и 7 цигани.
Според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) от 1900 година Пчанища има 620 жители, всички българи християни.
На Етнографската карта на Битолския вилает на Картографския институт в София от 1901 година Чанища е чисто българско село в Прилепската каза на Битолския санджак с 88 къщи.
През Илинденското въстание на 2/3 октомври 1903 година в и край селото се води последното голямо сражение през въстанието. След потушаването му в 1904 година цялото село минава под върховенството на Българската екзархия. По данни на секретаря на екзархията Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) през 1905 година в Пчанища има 856 българи екзархисти.
Според Георги Трайчев Пчанища има 100 къщи с 620 жители българи.
След Междусъюзническата война в 1913 година селото попада в Сърбия.
Октиси

Октиси или Охтиси (на македонска литературна норма: Октиси; на албански: Oktisi) е село в Северна Македония, в община Струга. В Октиси е открита раннохристиянска базилика от V – VI век със запазени мозайки.
Селото е разположено в западния край на Стружкото поле, в склоновете на планината Ябланица. От Струга е отдалечено на 10 километра. Дели се на четири основни махали – Горна махала, Каурска махала, Средна махала, и Долна махала, които се разделят на други по-малки – Подлойза, Подредеш, Желинва краста и други. Общо има над 900 къщи.
В Октиси е разкрита раннохристиянска базилика от края на V и началото на VI век. Подовата мозайка на базиликата е богато украсена с образи на елени, коне, флора и геометрични орнаменти.
В XIX век Октиси е село в Стружка нахия на Охридска каза на Османската империя. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на населението от 1873 година, Октиси (Oktissi) е посочено като село с 60 домакинства, като жителите му са 162 българи.
Според Васил Кънчов в 90-те години Октиси има 120 християнски, доста състоятелни къщи. Според статистиката му („Македония. Етнография и статистика“) в 1900 година Охтиси (Октиси) има 840 жители българи християни и 550 българи мохамедани.
На Етнографската карта на Битолския вилает на Картографския институт в София от 1901 година Октиси е смесено село българи, албанци и помаци в Охридската каза на Битолския санджак с 220 къщи.
Църквата „Свети Атанасий“ е от XIX век. Джамията Али паша или Горната джамия е изградена около 1903 година.
Цялото християнско население на селото е под върховенството на Българската екзархия. По данни на секретаря на екзархията Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в Охтиси има 1016 българи екзархисти и функционира българско училище. В 1907 година Яким Деребанов пише в свой рапорт, че селото се дели на две махали: горна, западна и долна, източна. Горната махала е населена от „българи-християни, а долната от българи-мухамедани“.
Традиционен поминък на мюсюлманските жители на селото е зидарството. През първата половина на ХХ век тайфи (дружини) от майстори-зидари работят в Мариово, Преспа, Демир Хисар.
При избухването на Балканската война в 1912 година 13 души от Октиси са доброволци в Македоно-одринското опълчение.
В 1925 година е изградена църквата „Свети Никола“. В 1968 година е изградена Акташ джамия или Долната джамия.
Според преброяването от 2002 година селото има 2479 жители.
Мнозинството от жителите на селото са македонски мюсюлмани – торбеши, деклариращи се като македонци, турци и албанци. В Октиси църквите са „Свети Атанасий Велики“, „Свети Никола“, „Свети Димитър“ и „Свети Йоан Кръстител“.
Лабунища

Лабунища (произнасяно в региона Лабунишча, на македонска литературна норма: Лабуништа; на албански: Labunishti) е село в Северна Македония, в община Струга.
Селото е разположено северно от Струга, в северозападния край на Стружкото поле, в подножието на планината Ябланица над язовира на Черни Дрин „Глобочица“.
Според академик Иван Дуриданов етимологията на името е от първоначален патроним на -ишти < -itji от личното име *Лабун, което има романски произход от *Albōn.
Селото е споменато в Слепченския поменик от XVI век като Лабунища.
Мехмед Али паша джамия в Горно Лабунища е от 1794 година.
В XIX век Лабунища е село в Стружка нахия на Охридска каза на Османската империя. Църквата „Свети Никола“ е от XIX век. През пролетта на 1880 година селото пострадва от турци грабители.
Според Васил Кънчов в 90-те години Лабунища има 76 къщи екзархисти, 20 къщи патриаршисти и 120 къщи арнаути. Населението на Лабунища заедно с това на съседните Боровец и Подгорци ходи на работа в чужбина, обикновено в Сърбия. Имат добри жилища и хубави гори с грамадни кестенови гори. Според статистиката на Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) в 1900 година Лабунища има 660 жители българи християни и 800 българи мохамедани.
На Етнографската карта на Битолския вилает на Картографския институт в София от 1901 година Лабунишча е смесено село българи, албанци и помаци в Охридската каза на Битолския санджак с 222 къщи.
По данни на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в Лабунища има 128 българи екзархисти и 512 българи патриаршисти сърбомани и в селото функционират българско и сръбско училище. Заради стабилната сърбоманска партия в Лабунища селото е наричано Мала Шумадия.
Традиционен поминък на мюсюлманските жители на селото е зидарството. През първата половина на ХХ век тайфи (дружини) от майстори-зидари работят в Мариово, Преспа, Демир Хисар.
При избухването на Балканската война в 1912 година 3 души от Лабунища са доброволци в Македоно-одринското опълчение.
В 1967 година е изградена долната Али паша джамия. Църквата „Свети Илия“ е изградена в 1977 г. и осветена в 1979 година от митрополит Ангеларий Дебърско-кичевски.
Според преброяването от 2002 година селото има 5936 жители.
Днес работи училище на албански и така наречения македонски език, наречено „Мурат Лабунищи“.
До 2004 година Лабунища е център на самостоятелна община.
Етнографско-възрожденски комплекс „Свети Софроний Врачански“

Етнографско-възрожденски комплекс „Свети Софроний Врачански“ към Регионалния исторически музей във Враца е архитектурно-етнографска музейна експозиция, създадена между 1972 и 1987 година.
Включва 3 възрожденски къщи и училище „Възнесение“, намиращи се в съседство с православния храм-паметник „Свети Софроний епископ Врачански“ в центъра на Враца. Пред входа на комплекса се издига статуя на Софроний Врачански, дело на скулптора Крум Дамянов.
Етнографският комплекс представя традиционния бит, занаятите и културата на населението от Врачански регион от края на XIX до средата на XX век, а църквата съдържа ценна сбирка от икони, включително рисувани от Захари Зограф, Димитър Зограф и майстори от Дебърската школа.
Къщата на Димитраки Хаджитошев – сред най-заможните за времето си хора в Северозападна България, съдържа възстановка на интериора на градска къща от средата на XIX век. Експозицията „Светът на детето“ от края на XIX и началото на XX век се помещава в къщата на Григория Найденов. В къщата на Иван Замбин са представени характерните за този край занаяти златарство, лозарство и винарство, бубарство и копринарство. Под сайвант на двора са показани едновремешни селскостопански оръдия, а в допълнителна закрита пристройка са изложени традиционни транспортни средства, изработени във фабриките и работилниците на известния врачански предприемач от началото на XX век Мито Орозов.
В 2 изложбени зали на първия етаж на възрожденското училище „Възнесение“, където се помещават и уредниците на музея, представят облеклото – ежедневно, празнично и сватбено – на врачанското население от втората половина на XIX век, както и на представители на каракачанската и банатската общности. Могат да се видят мартеници, обредни хлябове за Коледа, Великден и Гергьовден, традиционна посуда, хурки, вретена и др. Залата на втория етаж на училището е посветена на основоположника на духовата музика в Северозападна България композитора и диригент Дико Илиев. Показани са духови и ударни инструменти, използвани от музикантите в оркестъра му, вещи и снимки на Илиев, както и Ключа на Враца, с който той посмъртно е удостоен за почетен гражданин.
Реконструираната в двора на етнографския комплекс фурна за хляб, геранът и каменните чешми, както и характерните за времето си каменни зидове и дървени порти допълват представата за традициите във врачанското възрожденско строителство.
Денница (област Ямбол)

Денница е село в Югоизточна България. То се намира в община Болярово, област Ямбол.
Село Денница се намира в Западна Странджа. Намира се на около 3 км от пътя между гр. Ямбол и гр. Болярово. През селото преминава Средецка река. Землището на селото граничи със землищата на селата: Стефан Караджово, Камен връх, Поляна, Александрово, Оман.
До 1934 г. селото се е казвало „Гюндюзлери“, чийто буквален превод от турски означава „слънцето изгря“. Древните българи са наричали Денница планетата Венера, на името на славянската богиня на луната и звездите, деня и нощта и др. В по-стара форма името Денница се е изписвало „Деньница“. В продължение на няколко десетилетия името на селото е било Деница, което обаче бива коригирано през 90-те години на XX век. През 1934 г. жителите му са били 579, а през 1946 г. достигат 690.
На 28 септември 2019 г. е възстановен ежегодният събор на с. Денница. Традиционните носии на селото се определят като спадащи към тронските носии.
В с. Денница има православна каменна църква „Свети Пророк Илия“ построена през 1884 г. надградена и ремонтирана през 1928-1934г. . През 2023г. със средства отпуснати от Сливенската Митрополия и благословията на дядо Йоаникий се направи нов покрив и се измаза църквата.
Има шосеен транспорт, който свързва селото с общинския център – гр. Болярово и областния град – гр. Ямбол. През делничните дни има по два автобуса на ден към двата града. Най-близка жп гара е гара Ямбол – 45 km. Най-близко пристанище – пристанище Бургас – 83 km. Най-близко гражданско и международно летище – Летище Бургас – 92 km.
Турбина

Турбината е ротационен двигател, който извлича енергия от флуиден поток. Във водноелектрическите централи се използват водни турбини, които се задвижват от налягането на водата, турбините задвижват генератори и така се генерира електрическа енергия. Вятърните турбини използват силата на вятъра, а парните – налягането на пара.
Обикновено турбините се състоят от едно или няколко лопаткови колела закрепени на общ вал. Между тях преминава движещата течност или газ. Кинетичната енергия на топлината или налягането на работния флуид се преобразуват в турбината на ротационно движение на нейния вал (ротор). На подобен принцип работят турбокомпресорът или турбопомпата. В този случай кинетичната енергия от вала на машината се използва за сгъстяване на газ или изпомпване на течност.
Турбините имат многостранно приложение. Особено важно е използването им в енергетиката, където турбините се използват преди всичко за задвижване на генератори на електрически ток. Например една от най-мощните водни електроцентрали в света е построена на река Парана, в Южна Америка, и притежава 18 турбини, които произвеждат 12 600 мегаватчаса електроенергия.
Турбините в някои специални типове водни електроцентрали могат да служат и като водни помпи (например Францисови турбини). Когато в електрическата мрежа има излишък на електроенергия, генераторите на такива централи се превключват в двигателен режим. Турбините се завъртат в обратна посока и водата се изпомпва обратно до язовира. По този начин язовирът служи като огромен кондензатор на „електричество“. В момент когато в електрическата мрежа има недостиг на електрическа енергия, генераторите отново се превключват в генераторен режим и водната електроцентрала подава до електрическата мрежа електричество, генерирано от акумулираната енергия на водата в язовира.
Най-новото направление при турбините използвани в хидроенергетиката е развитието на технологиите малка Руслова ВЕЦ, използващи най-иновативните Булб турбина. Те имат по-голям коефициент на полезно действие спрямо традиционните Капланова турбина.
Турбини се използват като задвижване също в големите плавателни съдове, големите железопътни машини или верижни транспортни средства (например танк M1 Abrams). Много важно е използването на турбините в задвижванията на турбовитловите самолети и хеликоптери, а също така турбините се използват в реактивните самолети.
Турбопомпи и турбокомпресори се използват също за принудително пълнене в модерните двигатели с вътрешно горене.
Шипченска битка (септември 1877)

Шипченска битката на 5/17 септември 1877 г. е последният и неуспешен опит на Централната османска армия да превземе Шипченския проход, отбраняван от силите на Шипченския отряд.
Основната цел на Сюлейман паша е да превземе руските позиции на връх Свети Никола. Атаката започва около 3 часа през нощта. На първа линия са разположени три табора доброволци, наречени „табори на обречените“. Най-ожесточен е боят за Орлово гнездо. Тук загиват 75% от защитниците и в около 5 часа е превзет от османските сили. Руските сили отбиват три атаки срещу връх Свети Никола.
От 10 до 12 часа, след контраатака на 56-и Житомирски пехотен полк и ожесточен ръкопашен бой, руският контрол върху Орлово гнездо е възстановен. Едновременно са отбити три турски атаки на връх Кючюк Йешилтепе. Към 14 часа боят затихва. И двете страни преминават към стратегическа отбрана, известна като Стоенето на Шипка.
Етап от отбраната на Шипченския проход от 6/18 септември 1877 г. до 29 декември/9 януари 1878 г. Осъществява се от частите на 24-та пехотна дивизия от 93-ти Иркутски, 94-ти Енисейски и 95-и Красноярски пехотни полк. Характерен е с артилерийски двубои и пушечен обстрел. Поради заетите командни позиции от Централната османска армия, личният състав на Шипченския руски отряд се движи предимно нощем. По-сериозен опит за овладяване от османски части на връх Свети Никола е направен на 30 октомври/11 ноември, но е незабавно отбит.
Руските позиции са разширени и укрепени със землянки, блиндажи и други землени съоръжения. Снабдяването със зимно облекло е силно затруднено. С настъпването на зимата рязко се увеличават загубите от болести и измръзвания – 9500 болни срещу 700 убити и ранени офицери и войници.
Ежедневният доклад на генерал-лейтенант Фьодор Радецки до Главната квартира на Действащата руска армия „На Шипка всичко е спокойно“ става крилата фраза. Изключително трудните зимни условия са пресъздадени от художника Василий Верешчагин в триптиха „В окопите на Шипка“. В началото на януари настъплението на руския Южнен отряд и битката при Шейново водят до разгром и пленяване на Централната османска армия.
За значението на отбраната на Шипченския проход по-късно генерал-лейтенант Фьодор Радецки ще напише – „Шипка – това е заключена врата. През месец август тя удържа един тежък удар, с който Сюлейман паша се помъчи да я пробие, за да мине в Северна България, да се съедини там с Мехмед Али паша и с Осман паша, за да разкъса руската армия на две части и да ѝ нанесе решително поражение. Следните 4 месеца Шипка приковаваше 40 000 турска армия, отвлече я от другите пунктове на театъра на военните действия и с това улесни успеха на другите два наши фронта. Накрая същата тази Шипка подготви капитулацията на една втора неприятелска армия, а през януари тя послужи като отворена врата за победоносното шествие на една част от нашата армия към Цариград“.
Спирачен път

Спирачен път (или спирачно разстояние) се нарича разстоянието, изминато от дадено превозно средство от момента, в който водачът му задейства спирачната система, до установяването на превозното средство в покой.
Спирачният път винаги е положителен, т.е. никое превозно средство не може да спре моментално на едно място, независимо от реакциите на водача и съвършенството на технологията.
Шофьор

Водач, наричан още шофьор, в транспорта се нарича човекът, който управлява превозно средство.
Съществуват както професионални шофьори, така и шофьори-любители. За да управляват превозно средство, се изисква от водачите да имат писмено разрешение – шофьорска карта или друг вид свидетелство за правоуправление.
Водачът на МПС управлява моторно превозно средство, например лек автомобил, такси, автобус и др.
Последната каруца

„Последната каруца“ (на английски: The Last Wagon) е уестърн на режисьора Делмар Дейвс, който излиза на екран през 1956 година, с участието на Ричард Уидмарк.
Шериф Бул Харпър е заловил и отвежда „Команчи“ Тод, бял мъж живял по-голямата част от живота си сред индианците, за да бъде съден за убийството на тримата братя на Харпър. Двамата се присъединяват към керван, воден от полковник Норманд. Младият брат на Джени, Били е заинтригуван от Тод, който оценява добросърдечното внимание на момчето. Бруталното отношение на Бул Харпър към Тод причинява разногласие с някои членове на кервана. Когато шерифът бие момче, защото дава на Тод лула да пуши, Тод се възползва от разсейването му и го убива с паднала до него брадва.
Същата нощ шестима младежи се измъкват от лагера късно през нощта, за да плуват в реката. Пез това време апачи убиват всички останали в лагера с изключение на Тод, който като по чудо оцелява. Каруцата за която е завързан с белезници е изтласкана от висока скала. Апачите се събират, за да отмъстят за клането на собствените си жени и деца от белите.
Тод иска да отведе оцелелите младежи на сигурно място, въпреки недоверието към него на някои от тях. По пътя той и Джени се влюбват. Групата пътува безопасно в продължение на пет дни, избягвайки многобройна група апачи. Тод забелязва, че се е появил малък кавалерийски отряд и спасява всички от засада, но е изправен пред съд заради убийствата на шерифа и братята му. Той разкрива, че Харпърови са убили семейството му. След като чува от Джени и другие, как Тод ги е спасил и променил, генерал Хауърд се смилява над него и го поставя в постоянно „попечителство“ на Джени и Били.
Каруца със сено прекосява Хедли Грийн в Мидълсекс

„Каруца със сено прекосява Хедли Грийн в Мидълсекс“ (на английски: Haycart Crossing Hadley Green, Middlesex) е британски късометражен документален ням филм от 1894 година, заснет от един от основоположниците на британската кинематография, режисьора Бърт Ейкрис.
Уилям де Уорд

Уилям де Уорд (на английски: William de Worde или Уилям дьо Слов) е герой на Тери Пратчет от неговата книга „Истината“.
Уилям е младеж със скромни изисквания в Анкх-Морпорк, който чрез писане изкарва месечните си пари (както и половин каруца фурми два пъти годишно). Най-вече със записването на новините в Анкх-Морпорк до важни особи от различни краища на Диска, какъвто е кралят на Ланкър или шерифът на Ал Кхали.
Неговото търсене на истината го сблъсква с много събития, които ще променят живота му завинаги.
По стечение на обстоятелствата, както и поради своята любов да записва новините – той става главен редактор на първия, издаван вестник на Диска и намира много нови приятели, но и много хора, които искат смъртта му.
Draka, Bulgaria

Draka is a village in Sredets Municipality, in Burgas Province, in southeastern Bulgaria. As of 2012, this rural settlement has a population of fewer than 100 people.
The village has a local shop, a community center, and a small stream running through its grounds. Draka is also known for its traditional lifestyle, where some residents still maintain beekeeping, livestock such as goats and sheep, and use old-style carts pulled by donkeys or horses.
திருவெற்றியூர் பாகம்பிரியாள் உடனுறை வன்மீகநாதர் கோயில்

திருவெற்றியூர் பாகம்பிரியாள் உடனுறை வல்மீகநாதர் கோயில், தமிழ்நாட்டின் இராமநாதபுரம் மாவட்டத்தில் உள்ள, திருவாடானை வட்டத்தில், திருவாடானை ஊராட்சி ஒன்றியத்தில், தொண்டி கடற்கரை அருகே திருவெற்றியூர் எனும் கிராமத்தில் அமைந்த சிவத்தலமாகும். சுற்று வட்டாரப் பகுதிகளில் இக்கோயிலை பாகம்பிரியாள் கோயில் என்றே அழைக்கிறார்கள். இது ஒரு தேவார வைப்புத்தலமாகும்.
இக்கோயிலில் வியாழக்கிழமை இரவு தங்கி, வெள்ளிக்கிழமை காலையில், கோயில் முன் உள்ள வாசுகி தீர்த்தத்தில் நீராடி, பாகம்பிரியாள் உடனுறை பழம்புற்றுநாதர் எனும் வல்மீகநாதரை வழிபடுவதால் தோல் நோய்கள், விஷக்கடிகள் நீங்கும் என்பது தொன்ம நம்பிக்கையாகும்.
திங்கள், செவ்வாய், வியாழன், வெள்ளி ஆகிய நாட்கள் திருக்கோயிலுக்குச் சென்று பிரார்த்தனை செய்ய உகந்தது. திருமணம், குழந்தை பாக்கியம், ஆரோக்கியத்திற்கு இத்தலக்கோயிலுக்கு வேண்டிக் கொள்கின்றனர். பக்தர்கள் வியாழனன்று மாலையில் அம்பிகையை வணங்கி, அன்றிரவில் கோயிலிலேயே தங்கி மறுநாள் வாசுகி தீர்த்தத்தில் நீராடி திரும்புகின்றனர்.
திருமணதோஷம் உள்ளவர்கள் வில்வ மரத்தடியில் உள்ள புற்றடி விநாயகரை பாலபிசேகம் செய்தும், அருகிலுள்ள நாகருக்கு மாங்கல்யம் அணிவித்தும் வணங்குகின்றனர். தீராத நோய்களையும் தீர்ப்பவளாக அம்பாள் பாகம்பிரியாள் விளங்குவதால் இறைவிக்கு மருத்துவச்சி அம்மன் என்ற பெயரும் உண்டு. புற்றுநோய் தீர அம்பிகையை வணங்கி நம்பிக்கையுடன் தீர்த்தம் வாங்கி குடித்துச் செல்லலாம். அம்பிகையின் விபூதியையும் வேப்பிலையையும் விஷம் தீண்டப்பட்டவர் பெற்று உண்டால் குணமாகித் திரும்புவார் என்பது நம்பிக்கை.
சிவபெருமானின் கழுத்தை அலங்கரிக்கும் வாசுகியின் வழி வந்த நாகங்கள் இத்திருத்தலப்பகுதியில் இருப்பதாக நம்பப்படுகிறது. எனவே கோயிலுக்குள் இருக்கும் புற்றுக்குக் கோழி முட்டையைக் காணிக்கையாகக் கொடுக்கும் வழக்கம் தொடர்கிறது. இது விஷம் முறிக்கும் திருத்தலமாகக் கருத்தப்படுவதால் விஷக்கடிகள், தீராத நோய்களுக்கு வாரக் கணக்கில் இங்கே தங்கி இருந்து வழிபாடு நடத்துகிறார்கள்.
கிழக்கு நோக்கியுள்ள இவ்வாலயத்திற்கு இராஜகோபுரமில்லை. கோயிலின் முன்புறம் வாசுகி தீர்த்தம் உள்ளது. கோயில் மண்டபத்தில் உள்ள பலிபீடம், கொடிமரம் மற்றும் நந்தியைக் கடந்து சென்றால் அர்த்த மண்டபம் உள்ளது. மண்டபத்துடன் கூடிய கருவறையில் மூலவர் பழம்புற்றுநாதர் என்ற வன்மீகநாதர் சுயம்பு லிங்கமாகக் காட்சியளிக்கிறார். இறைவன் சந்நிதிக்கு முன்னால் வலதுபுறம் தெற்கு நோக்கி அம்பாள் பாகம்பிரியாள் சந்நிதி அமைந்துள்ளது.
சுற்றுப் பிரகாரத்தில் தலவிருட்சம் வில்வ மரமும், மரத்தடியில் விநாயகர், நாகர், கன்னி மூலையில் விநாயகர், அதையடுத்து வள்ளி தெய்வானையுடன் முருகர், சண்டேஸ்வரர், பைரவர், நவக்கிரக சந்நிதிகள் உள்ளன. இத்தல விநாயகர் நினைத்தது முடிக்கும் விநாயகர் என்ற பெயருடன் விளங்குகிறார்.
இத்தலத்திலுள்ள கோஷ்ட தட்சிணாமூர்த்தி வித்தியாசமானவர். கல்லாலான மரத்தடியில் அமர்ந்து சனகாதி முனிவர்களுக்கு உபதேசம் செய்வதைப் போன்று அமையாமல், தானே தவநிலையில் உபதேசம் செய்வது போன்று தட்சிணாமூர்த்தி திருவுருவின் கீழ் பிரகதீஸ்வரர் என்ற சிவபெருமானே உபதேசம் கேட்பதாக அமைந்துள்ளது ஓர் அரிய காட்சியாகும்.
திருவாடானை - தொண்டி மாநில நெடுஞ்சாலையில் ஐந்து கி.மீ. தொலைவில் உள்ள, காடாகுடி விலக்கிலிருந்து வலப்புறம் செல்லும் சாலையில், ஆறு கி.மீ. தொலைவில் திருவெற்றியூர் தலத்தை அடையலாம். இத்தலத்தின் அஞ்சல் சுட்டு எண்: 623407 ஆகும்.
அயனாவரம்

அயனாவரம் (ஆங்கிலம்: Ayanavaram) அல்லது அயன்புரம் என்பது இந்தியாவின், தமிழ்நாட்டின், சென்னையின் புறநகர்ப் பகுதிகளுள் ஒன்றாகும். சென்னையின் பெரம்பூர் பகுதியில் அமைந்துள்ள 'இரயில் இணைப்புப் பெட்டித் தொழிற்சாலை'யை ஒட்டி இவ்வூர் அமைந்துள்ளது. இது சென்னையின் மேற்குப் பகுதியில் அமைந்துள்ளது. சென்னையில், முக்கியமான இணைக்கும் சாலைகளில் ஒன்றான சென்னை-திருவள்ளூர் நெடுஞ்சாலை (கொன்னூர் நெடுஞ்சாலை), அயனாவரம் வழியாகச் செல்கிறது.
இந்த நகரம் முதலில் அயன்புரம் என்று அழைக்கப்பட்டது; 'அயன்' என்றால் பிரம்மா என்று பொருள். முருக பகவான் பிரம்மாவிற்கு அறிவுரை கூறி, படைப்பாற்றலை எடுத்துக் கொண்டபோது, ​​பிரம்மா சிவனிடம் பிரார்த்தனை செய்து, படைப்பாற்றல் செயலை மீண்டும் பெற்றார் என்று நம்பப்படுகிறது. பரசுராம ஈசுவரன் கோயிலில், பிரம்மா, சிவனை வணங்கினார் என்று நம்பப்படுகிறது.
சென்னை மத்திய தொடருந்து நிலையத்திலிருந்து 8 கி.மீ. தொலைவிலும், சென்னை எழும்பூர் தொடருந்து நிலையத்திலிருந்து 6 கி.மீ. தொலைவிலும், சென்னை பன்னாட்டு விமான நிலையத்திலிருந்து 18 கி.மீ. தொலைவிலும், சென்னை கோயம்பேடு பேருந்து நிலையத்திலிருந்து 10 கி.மீ. தொலைவிலும், அயனாவரம் அமைந்துள்ளது.
பெரம்பூர், பெரவள்ளூர், ஐ. சி. எஃப். காலனி, ஜமாலியா, செம்பியம், அகரம், ஜவஹர் நகர், புரசைவாக்கம், ஓட்டேரி, வில்லிவாக்கம், கீழ்ப்பாக்கம் மற்றும் அண்ணா நகர் கிழக்கு ஆகியவை அயனாவரம் பகுதியைச் சுற்றியுள்ள சில முக்கியமான பகுதிகள் ஆகும்.
அயனாவரத்தை, சென்னையின் மற்ற பகுதிகளுடன், (சென்னை திருவள்ளூர் நெடுஞ்சாலை) கொன்னூர் நெடுஞ்சாலை மற்றும் புதிய ஆவடி சாலை இணைக்கின்றன. பேருந்துகளை பராமரிப்பதற்காக ஒரு பணிமனையுடன் இணைக்கப்பட்டுள்ள அயனாவரம் பேருந்து நிலையம், மற்ற பகுதிகளுக்கு செல்ல சேவை செய்கிறது.
அயனாவரத்தில் பழனி ஆண்டவர் கோயில் என்ற முருகன் கோயில், தாண்டவ வினாயகர் ஆலயம் என்கிற பிள்ளையார் கோயில், காசி விசுவநாதர் கோயில், பரசுராமலிங்கேசுவரர் கோயில் என்கிற சிவன் கோயில்கள், கரியமாணிக்க பெருமாள் கோயில் என்ற பெருமாள் கோயில் ஆகியவை அமைந்துள்ளன.
நூர் விடுதி மற்றும் சயானி குடியிருப்புகள் என்பவை உள்ளூரில் பிரபலமானவை ஆகும்.
தொழிலாளர் அரசு ஈட்டுறுதி மருத்துவமனை, மகப்பேறு ஆரம்ப சுகாதார மருத்துவமனை, எஸ். கே. மருத்துவமனை மற்றும் சில 24 மணிநேர மருத்துவமனைகள் முதலியன அயனாவரம் மற்றும் அதைச் சுற்றியுள்ள ஊர்களுக்குப் பயனளிக்கின்றன.
ஸ்ரீ அரங்கைய நாயுடு பள்ளி, பெத்தேல் மெட்ரிக் பள்ளி, கன்னட சங்கப் பள்ளி, தனிஷ் மெட்ரிக் பள்ளி, சௌந்தரபாண்டியன் மேல்நிலைப் பள்ளி, தாராப்பூர் மேல்நிலைப் பள்ளி, சாலை கோவிந்தராஜன் பெண்கள் மேல்நிலைப் பள்ளி, டேவிட்சன் மெட்ரிக் பள்ளி ஆகியவை இங்குள்ள கல்வி நிலையங்களாகும்.
﻿