davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Singer Island

Singer Island is a peninsula on the Atlantic coast of Palm Beach County, Florida, in the South Florida metropolitan area. Most of it is in the city of Riviera Beach, but the town of Palm Beach Shores occupies its southern tip. Its latitude of is 26.784 N and its longitude is −80.037; Florida's easternmost point is in Palm Beach Shores. Before the Palm Beach Inlet was created, Singer Island was connected to the island of Palm Beach to the south.
Named after Palm Beach developer Paris Singer, a son of the Singer Sewing Machine magnate Isaac Singer, Singer Island has parks, marinas, hiking and bike paths, as well as 4.7 miles (7.6 km) of white sand beach that has been considered one of the top five beaches in Palm Beach County.
Singer Island is 3 miles (4.8 km) from North Palm Beach, 5.4 miles (8.7 km) from West Palm Beach, 5.4 miles (8.7 km) from Palm Beach Gardens, 6.2 miles (10.0 km) from Juno Beach, and 10.6 miles (17.1 km) from Jupiter.
Singer Island was originally planned by Paris Singer as a development called Palm Beach Ocean. Along with Addison Mizner, Singer intended to build a luxury resort hotel called the Paris Singer Hotel on the south end of the island, and a more typical resort called the Blue Heron toward the north, with homes and a golf course in between. Due to problems clearing titles, Singer's plans changed, and he decided to build only the luxury hotel on the island's south end and to call it the Blue Heron. Virtually every home lot in Palm Beach Ocean was sold, and $2 million (the equivalent of approximately $28 million in 2018) was poured into the Blue Heron. However, due to the abrupt end of the Florida land boom of the 1920s, not a single house was built on any of the lots, and the Blue Heron was left uncompleted. Its shell was razed in 1940. The Hilton Singer Island Oceanfront Resort now stands in its place.
Singer Island is home to thousands of condos. The tallest building is the 42-story "Tiara", which was severely damaged by two hurricanes in 2004, with residents displaced from 2004 to 2008, reportedly restored.
Singer Island is the setting of several Frederick Exley novels.
John D. MacArthur Beach State Park, a coastal and tropical hammock and mangrove forest, this barrier island provides a haven for several rare or endangered native tropical and coastal plant species
Lee Hammock

Lee Hammock is an American professional writer and game designer. Hammock has worked on numerous products for numerous companies, including NeoExodus: A House Divided RPG by Louis Porter Jr. Design, The Halo Graphic Novel and the Dawning Star Campaign Setting by Blue Devil Games.
Lee Hammock co-designed the licensed Farscape role-playing game for Alderac Entertainment Group. He also co-designed the Dawning Star Campaign Setting with Justin D. Jacobson for Blue Devil Games.
Hammock has worked for DC Comics. Hammock wrote the story "The Last Voyage of the Infinite Succor" for The Halo Graphic Novel. He described the process of writing the story as a "heady task" since he had to respect Halo fans' knowledge of the characters and canon, ensuring that "characters that [the fans] know as a part of themselves are portrayed aptly". Hammock described the basis of the story as a way to showcase the true danger of the Flood as an intelligent menace, rather than something the player encounters and shoots. Hammock also stated that the story would prove the intelligent nature of the Flood, and "hopefully euthanize the idea that they are just space zombies".
Hammock co-designed the NeoExodus: A House Divided RPG for Louis Porter Jr. Design. He also co-designed the Arcane Tech book for the Fading Suns role-playing game.
Hammock was lead game designer on Fallen Earth. On April 5, 2010, the Fallen Earth team announced that Hammock was leaving Fallen Earth to work as story designer on a new MMO title, Gargantuan.
Brasserie

In France, Flanders, and the Francophone world, a brasserie (pronounced [bʁas(ə)ʁi] ) is a type of French restaurant with a relaxed setting, which serves dishes and other meals.
The word brasserie is French for "brewery" and, by extension, "the brewing business". Although most brasseries still serve a large selection of beers, most of them offer a wider choice of beverages such as wines and liquors. A brasserie can be expected to have professional service, printed menus, and, traditionally, white linen—unlike a bistro which may have none of these. Typically, a brasserie is open every day and serves the same menu, generally composed of a few traditional French dishes, all day. A classic example of a brasserie dish is steak frites.
The term brasserie is French for "brewery", from Middle French brasser "to brew", from Old French bracier, from Vulgar Latin braciare, of Celtic origin. Its first usage in English was in 1864. The origin of the word probably stems from the fact that beer was brewed on the premises rather than brought in: thus an inn would brew its own beer as well as supply food and invariably accommodation too.
In 1901 Chambers's Twentieth Century Dictionary of the English Language defined "brasserie" as "in France, any beer-garden or saloon". In 2000 The New Penguin English Dictionary included this definition of "brasserie": "a small informal French-style restaurant".
Amongst the most renowned places considered to be brasseries, Bouillon Chartier is probably the most emblematic. Located in the 9th arrondissement in Paris, it was opened in 1896 by the brothers Frédéric and Camille Chartier. The brand soon expanded to over ten brasseries in Paris; three remain today, alongside the initial location on the Rue du Faubourg-Montmartre: on the Boulevard du Montparnasse in the 6th arrondissement and on the Rue du 8-Mai-1945 in the 10th arrondissement. Former locations still operating include:
To this day, both locals and tourists visit the Bouillon Chartier establishments, decorated in the Belle Époque style, to eat traditional and cheap dishes.
The Closerie des Lilas, located in the 6th arrondissement, opened in 1847 and has been visited by many creatives such as Pablo Picasso, Jean-Paul Sartre, Oscar Wilde, Louis Aragon, Ernest Hemingway, Émile Zola, Paul Cézanne, as well as F. Scott Fitzgerald. Brasserie Lipp on Boulevard Saint-Germain in the 6th arrondissement sponsors an annual literary prize, the Prix Cazes, named for a previous owner.
La Mère Catherine, a brasserie founded in 1793, is the oldest still-operating restaurant at the Place du Tertre in Montmartre. The Grand Café des Capucines, opened in 1875 on the Boulevard des Capucines in the 9th arrondissement, soon became a well-known place for dinner after shows at the Opéra Garnier nearby.
Chris Difford

Christopher Henry Difford (born 4 November 1954) is an English musician. He is a founding member and songwriter of the rock group Squeeze.
Difford was born in Greenwich, London, on 4 November 1954, the youngest of three sons. His mother, Isabel (née Hamilton) was from Northern Ireland and met Difford's father Sidney Lewis Difford (1919–2001) while he was stationed in Belfast during World War II.
Difford has written lyrics for over 50 years, most notably in partnership with Glenn Tilbrook. The two were primary members in Squeeze and Difford & Tilbrook. According to Difford, he stole 50p from his mother's purse to put a card in a local sweetshop window advertising for a guitarist to join his band, although he did not have one at the time. Tilbrook was the only person who responded to the advert and they met for the first time shortly afterwards. Some of their best-known songs are "Tempted", "Pulling Mussels (From the Shell)", "Black Coffee in Bed", "Cool for Cats", "Up the Junction" and "Annie Get Your Gun".
After the break-up of Squeeze in 1983, Difford continued writing songs for artists such as Jools Holland, Helen Shapiro, Billy Bremner and Elvis Costello. He has also written lyrics for music by Jools Holland, Elton John, Wet Wet Wet, Marti Pellow and others. He was involved with Tilbrook and John Turner in the creation of a musical, Labelled with Love, which was created using the songs of Squeeze. The 1983 musical performed in Deptford was short-lived. In 1984, the pair released the album Difford and Tilbrook and had a minor hit in the UK with "Love's Crashing Waves" which reached 57 in the UK Singles Chart. In 1985, Squeeze reunited, having hits in the US with the album Babylon and On, plus the singles "Hourglass" and "853-5937". Difford left the group in 1999 launching a solo career in 2003 with his album I Didn't Get Where I Am. Difford was also manager of Bryan Ferry and The Strypes. Squeeze reunited again in 2007, and Difford maintained a concurrent solo career alongside his work with the band.
In March 2010, Difford curated Songs in the Key of London, an evening of music dedicated to the capital at the Barbican Centre, London.
In 2017, Difford published his autobiography, Some Fantastic Place: My Life In and Out of Squeeze.
Since 2014, Difford has been running the annual Chris Difford Songwriting Retreat, under the auspices of the Buddy Holly Educational Foundation, providing an opportunity for artists to collaborate with one another to write new songs and create new friendships in a relaxed setting in the English countryside.
In August 2021, Difford launched a podcast series, I Never Thought It Would Happen, with the charity Help Musicians, a charity he is an ambassador for, speaking to guests including Sting, Robbie Williams and KT Tunstall about the highs and lows of life in music.
Difford was raised in Greenwich. He lived in New York with his first wife and their two children. He then lived in Rye, Sussex, with the mother of his two youngest children. Currently, he lives just outside Brighton, Sussex, with his wife, Louise, whom he married in April 2013.
Pastel de Camiguín

El pastel de Camiguín, o simplemente pastel, es un panecito dulce y suave típico de la cocina filipina, que se rellena con flan (yema). Tiene su origen en una vendedora de la isla de Camiguín llamada Eleanor Popera Jose y su familia, quienes comenzaron a producirlos en 1990.​​​ Se produce principalmente en el momento de las reuniones y ocasiones especiales de la familia.
Además del relleno original de yema, el pastel también presenta otros rellenos, como ube, moka, macapuno, queso, chocolate, durian, yaca y mango, entre otros. El pastel se considera un pasalubong (obsequios especiales regionales) de la isla de Camiguín y la cercana ciudad de Cagayán de Oro.​​​​
Bánh

En vietnamita, Bánh (dialecto de Hanói: [ɓaʲŋ̟˧˥]; de Saigón: [ɓan˧˥]) quiere decir «pastel» o «pan» y alude a una amplia variedad de recetas​ (con la excepción de bánh xe, que es un tipo de rueda). Con la adición de adjetivos calificativos, bánh alude a una amplia variedad de distintivos pasteles, bollos, dulces, sándwiches y recetas dulces y salados, que pueden prepararse al vapor, al horno, friéndolos, salteándolos o cociéndolos. Los elaborados con harina de arroz o trigo suelen llamarse bánh, pero el término también puede aplicarse a ciertas variedades de fideos y pasteles de pescado, como el bánh canh y el bánh hỏi.
Cada variedad de bánh va designada por una palabra o frase descriptiva que sigue a bánh, como bánh bò (literalmente ‘pastel de vaca’) o bánh chuối (literalmente ‘pastel de plátano’). El bánh que se envuelve en hojas antes de cocerlo al vapor se llama bánh lá (literalmente ‘pastel de hoja’).
En vietnamita, el término bánh no sólo se refiere a la gastronomía de Vietnam: se aplica igualmente a varias recetas como la galleta de la suerte (bánh may mắn), el budín, el flan (bánh caramen), y la hostia (Bánh Thánh).
Hay una enorme variedad de platos llamados con el prefijo bánh.
Flan chino

El flan chino es un postre de huevo de forma rectangular y se encuentra por su elaboración entre el flan y el tocino de cielo.​ Fue desde mucho tiempo una sencilla preparación de pastelería, hasta que en España apareció​ una marca en la década de 1950 que la comercializó con la denominación "Flan Chino Mandarín", propiedad de la compañía transnacional Dr. Oetker desde 2010.
Se desconoce el origen de este plato que se hizo tan popular en la España de finales del siglo XIX y comienzos del XX. En los años cincuenta se puso de moda una marca de flanes de sobre denominado Flan chino mandarín cuyo creador fue Alfredo Valdés García, probablemente el químico visionario más conocido en la historia económica española, en el que se sustituye la fécula de los densos flanes por la levísima red de agar agar y aroma a vainilla.​
Tradicionalmente se ha presentado en forma de cuadrados o lingotes, si bien no es extraño encontrar este dulce en otros formatos. Para prepararlo, se cuece en moldes grandes para ser luego cortados. El fondo del molde se rellena de una capa de caramelo.​ La cocción perfecta se debe hacer al vapor y tras la cocción se deja enfriar y se vuelca sobre un papel mojado, sirviéndose en porciones individuales de papel o papel aluminio desechables.
Cerro Nube Flane

El Cerro Nube Flane es una gran montaña ubicada en los municipios de San Pedro Mixtepec -Distrito 26-, San Juan Ozolotepec y Santo Domingo Ozolotepec, al sur del estado de Oaxaca, México. La cima alcanza los 3,720 metros sobre el nivel del mar,​ con lo cual es la cumbre más elevada del estado y de la Sierra Madre del Sur, así como la montaña no volcánica más alta del país. Tiene una prominencia de 2,120 metros,​​ por lo que es un pico ultraprominente. Por su localización tan inaccesible, es una montaña poco conocida.
La montaña aparece en diversas fuentes con los nombres “Nube Flan”, “Quie Yelaag” (en idioma zapoteco)​ y “Cerro el Nacimiento”. En náhuatl se llama Mixtepētl, que significa “Cerro de las nubes”.​
Estereotipia (impresión)

Se llama estereotipia al arte de estereotipar o de imprimir con planchas firmes o estables en lugar de las que se usan formadas de letras sueltas.
La estereotipia comprende dos tipos de operaciones: la toma del molde y la fundición del clisé. La primera es un verdadero estampado hecho sobre las páginas compuestas por el impresor. Una vez las formas en poder del estereotipador se colocan en bastidores especiales y se las golpea para que todas las letras lleguen a una altura uniforme, después de lo cual se las baña con aceite y se las recubre con un flan. Este flan está compuesto de varias hojas de papel pegadas con una composición de creta pulverizada y pasta. Entonces constituye una especie de cartón delgado, húmedo aún y muy flexible que el estereotipador coloca sobre la forma y golpea sobre el ojo del carácter a golpes de cepillo, dados con regularidad. Así aplicado el flan se refuerza y espesa con sucesivas aplicaciones hasta que haya adquirido la solidez necesaria para constituir una matriz, que se desprende de las letras después de haber secado las formas bajo una prensa calentada.
Hecha la matriz, se coloca entre las dos planchas de fundición de un molde. El espesor del clisé se determina por dos escuadras entre las cuales se vierte la materia de fusión. Esta materia compuesta de 80% de plomo y 20% de antimonio, va a llenar los huecos del flan y reproduce íntegramente el carácter de la página compuesta en caracteres móviles o mediante la linotipia. Una vez enfriada la materia se ponen al descubierto los blancos y se rectifican los biseles de los cuatro lados de la página. En los periódicos rotativos, los clisés debían fundirse en un flan colocado sobre un molde cilíndrico cuyas secciones reproducen la circunferencia del cilindro de la rotativa.
El clisaje del flan había sido precedido del vaciado en yeso, muy perfecto en sus resultados, pero lento y costoso. En este procedimiento se unta ligeramente con aceite el ojo de la letra y se esparce luego una papilla de yeso fino que se desprende una vez solidificada, se hace secar al horno, para convertirla en molde, y se vierte luego la materia como en los flanes de papel. Para obras de duración, se ha empleado el clisaje al galvano, con matriz de cera o gutapercha, en vez del clisaje al plomo, con la ventaja de dar el clisaje de los grabados al mismo tiempo que el del texto.
Trametes gibbosa

Trametes gibbosa, commonly known as the lumpy bracket, is a polypore mushroom that causes white rot. It is found on beech stumps and the dead wood of other hardwood species. Fruit bodies are 8–15 cm in diameter and semicircular in shape. The upper surface is usually gray or white, but may be greenish in older specimens due to algal growth. Elongated pores are located on the under-surface. The fruiting bodies are frequently attacked by boring beetle larvae.
Trametes gibbosa grows as a shelf mushroom and can can reach sizes of up to 20 cm wide. As the common name suggests, the upper surface is lumpy/uneven and velvety. Sometimes magnification may be needed to see the hairs. This upper surface is white/creamy when young, but often develops greyer tints as well as green from algae settling into the hairs. The pore surface is of similar white and cream colors, also developing grayer tints in age. There are about 1–3 pores per mm that are elongated and can sometimes look maze-like or even gill-like in atypical specimens.
The flesh is woody and has no distinct taste.
The spore print, which may be hard to obtain, is white. The spores are 4–5.5 x 2–2.5 μm, elliptic to cylindrical, smooth, hyaline, and inamyloid. The hyphal system is trimitic, with clamp connections.
The genus Trametes can be separated from other polypores by the hairy and lumpy caps, the fan to kidney shape, the elongated pores, and their relative thinness. Some Trametes (especially Trametes versicolor, the turkey tail) can look similar to certain Stereums, but a specimen of Stereum will never have pores on the undersurface, instead they are smooth underneath.
Trametes aesculi is quite similar, but the pores are more variably circular or maze-like rather than mostly elongated. Additionally T. aesculi loses its tomentose upper surface on maturity and becomes smooth. Confusion between the two species can be settled under a microscope: the spores of T. aesculi has bigger spores, 5–7 μm in length.
Trametes elegans is similar but is not found in North America or Europe.
Whitish or grey specimens of Trametes lactinea can seem similar, but will have round or angular pores, rather than elongated.
T. gibbosa is saprobic on dead hardwoods and is known from Eurasia and North America, in the Pacific Northwest and east of the Great Plains.
It grows year round.
Roman Meal

Roman Meal Company was an American bread company with headquarters in Fargo, North Dakota. Founded in Tacoma, Washington, in 1912, the company focused on whole-grain products, including bread, hot cereal, and snack bars.
The Roman Meal Company was founded on the principles that Canadian physician Robert Jackson believed to have been the components of the healthful regimen of Roman soldiers, who purportedly consumed two pounds of wheat or rye in their daily rations. Jackson's first product was a hot mixed-grain breakfast cereal called Dr. Jackson's Roman Health Meal. In 1927, Tacoma master baker William Matthaei, whose family had been in the baking business in Germany since 1686, purchased the company. Matthaei added bread to the Roman Meal company product roster, and it continues to be a major focus of the family-owned company. The North American rights to the Roman Meal trademark for bread, buns, rolls were sold to Flowers Foods in early 2015.
Flowers Foods: Bahamas, Bermuda, Canada, Mexico, United States (All states except Hawaii), United States territories (All territories except Guam)
Love’s Bakery: Hawaii
American Bakery: Guam
Roman Meal bread is baked locally and distributed in Japan, South Korea, Malaysia, Singapore, Thailand, and Hong Kong.
Okiko Co. Ltd., Japan Pasco Shikishima Corporation, Japan Takaki Bakery Co., Ltd., Japan Nichiryo Co., Ltd., Japan Yamazaki Baking Co., Ltd., Japan Ryoyu Co., Ltd., Japan SPC Group, Korea The Garden Company Limited, Hong Kong President Bakery PCL., Thailand
Тони Стораро

Тони Стораро е български попфолк певец.
Тони Стораро е роден като Тунчер Фикрет Али на 2 август 1976 г. в Шумен в турско семейство.
През 2000 година сключва договор с един от водещите издатели на попфолк музика „Ара Мюзик“ и издава първия си албум „Минижуп“. През 2011 г. е един от изпълнителите в лятното турне на Фен ТВ във Враца, Русе, Велико Търново, Стара Загора, Пловдив, Хасково и Перник.
През лятото на 2013 година Тони Стораро записва дуета „Кажи ми като мъж“ с по-големия си син Фикрет Тунчер Фикрет, който малко по-късно започва самостоятелна кариера като попфолк певец, но сключва договор с „Пайнер“, главният конкурент на първоначалния издател на Тони Стораро „Ара Мюзик“.
На 9 май 2024 г. Тони Стораро отбелязва 25 години на сцената с концерт в „Арена София“. Музикалният спектакъл е излъчен на 31 декември по bTV.
През 2007 г. в брой на телевизионното предаване „Горещо“ Стораро признава, че бил разследван от прокуратурата за изнасилване на 14-годишна негова фенка, за което той отрича.
Джозеф Ал-Ахмад

Джозеф Ал-Ахмад е актьор и режисьор от български, сирийски и нубийски произход, и е по-малкият внук на покойната българска поетеса Ваня Петкова.
Джозеф Ал-Ахмад е роден на 4 май в София, България. Син е българската журналистка от судански произход – Оля Ал-Ахмед, и на доктор на науките от Сирия.
През 2015 г. завършва изобразително изкуство и рекламна графика в Националната гимназията по приложни изкуства „Св. Лука“ в София, а през 2020 г. получава бакалавърска и магистърска степен по специалност Kинорежисура от Института по кинематография „Герасимов“ (ВГИК) в Москва, където получава обучението си и по актьорско майсторство.
През 2021 г. учи актьорско майсторство в работилницата на Антъни Майндъл в Лос Анджелис, САЩ, където живее.
Известен с ролята си на Басам в египетско-унгарския телевизионен сериал „Над облаците“ (2018), с американски филми като „Коледна история по коледа“ (2022) и „Мъж без минало“ (2024), както и с късометражния си филм „Мотиви“ получил редица международни награди, включително за „Най-добър късометражен филм“ от Los Angeles Film Awards.
Тед Кочев

Уилям Теодор Кочев по-известен като Тед Кочев (на английски: Ted Kotcheff) е канадски режисьор от български произход. През март 2016 г. той получава българско гражданство.
Тед Кочев е роден като Величко Тодор(ов) Кочев (Цочев) в Торонто, Канада на 7 април 1931 г. Потомък е на български емигранти: баща му е от Пловдив, а майка му е от Въмбел, Южна Македония, но след Балканската война семейството ѝ бяга в България и тя израства във Варна. Родителите му се запознават в Канада по време на демонстрация през Голямата депресия и по-късно сключват брак, но се развеждат, докато Тед е дете.
Тед Кочев започва да режисира за канадската телевизия на 24-годишна възраст. По-късно се премества във Великобритания, където работи за телевизия Ей Би Си, режисира театрални пиеси и филми за големия екран. Неговият филм „Two gentelmen sharing“ е първият британски филм, избран за международния кинофестивал във Венеция. Следващият му филм „Wake in Fright“ (познат и като „Outback“), заснет в Австралия, и до днес се смята за един от най-добрите австралийски филми и става първият австралийски филм на кинофестивала в Кан. През 1972 г. Тед Кочев се завръща в Канада, за да заснеме „Apprenticeship of Duddy Kravitz“, с който филм печели наградата „Златна мечка“ на Берлинския филмов фестивал и е номиниран за „Оскар“ за най-добър сценарий. Тед Кочев прави множество филми за телевизията и киното както в Канада, така и в САЩ. Известен е с „почетни“ появи като третостепенни персонажи в повечето свои филми. Измежду най-касовите му филми са „Рамбо: Първа кръв“ (известен като „Рамбо I“) със Силвестър Сталоун, комедията „Уикендът на Бърни“ и др.
Кочев живее в Бевърли Хилс със съпругата си Лейфън (моминско име Чън). Те имат две деца: Александра, режисьор, и Томас, композитор и пианист. Тед има три деца от предишния си брак с актрисата Силвия Кей: Аарон, Катрина и Джошуа. Тед Кочев е вегетарианец.
През февруари 2016 г. Кочев подава молба за българско гражданство чрез българското консулство в Лос Анджелис, и го получава по време на посещението си в България през март.
Заради отчасти македонския си произход, Кочев е член на борда на директорите на Македонския художествен съвет в САЩ. Според Кочев няма разлика между Северна Македония и България.
Кристен Хигинс

Кристен Хигинс (на английски: Kristan Higgins) е американска писателка на бестселъри в жанра любовен роман.
Кристен Хигинс е родена през 1965 г. в Дърам, Кънектикът, САЩ, в многолюдно семейство. Завършва е Колежа на Светия кръст с диплома по английски език. От затворената обстановка на католическия колеж е наследява любовта си към книгите и оттогава е мечтата ѝ да пише.
Работи е като копирайтър в рекламна и в PR компания. След като се омъжва се посвещава на децата си. Постепенно обаче, докато децата ѝ са малки, започва да пише във времето когато те спят следобед. Писането я увлича и тя, с незаменимата помощ на съпруга си, който е пожарникар и ходи на смени, започва да твори усилено. Поставя си цели за седмицата, които достига, макар и в неравномерно темпо.
Първоначалното наименование на романа е „Stalking Joe“. Тя го изпраща на двайсет издателства, но получава откази. Тогава се свързва с литературен агент и сключва договор с издателство „Harlequin“.
Романът ѝ, с новото наименование „Fools Rush in“, излиза през 2006 г. Резултатът е впечатляващ и следват още успешни романи, които са в списъците на бестселърите на „Ню Йорк Таймс“.
Критиката я нарича „капитанът на малкия романтичен град“ и „изгряващата суперзвезда в съвременната романтика“ на САЩ. Книгите са с лека интелектуална динамика, забавен диалог и разкошни сюжети. Нейните съвременни романси са със запомнящи се любовни истории за обикновени хора, съчетаващи странни семейства, реални проблеми и едно-две сладки кучета, както и много смях. Пише чисти романси без еротични елементи, за което е харесвана от мнозинството читатели.
През 2008 г. получава наградата „РИТА“ на Асоциацията на писателите на романси за романа си „Catch of the Day“, а през 2010 г. за „Too Good To Be True“.
Кристен Хигинс живее в Дърам, Кънектикът със съпруга си Едуин Хигинс и двете си деца, както и любимите си кучета и котки. Прекарват, колкото е възможно, свободното си време в къщата си в Кейп Код на брега на Атлантическия океан в плуване или ловене на риба.
Джордж Стрейт

Джордж Харви Стрейт (роден на 18 май 1952 г. в Потийт, САЩ) e американски кънтри изпълнител, актьор и музикален продуцент.
След над 35-годишна активна музикална кариера, Стрейт има продадени над 68,5 млн. броя в САЩ от общо 38 издадени музикални албума – 26 студийни, 2 с изпълнения на живо и 8 компилации.
Кой се страхува от Вирджиния Улф?

„Кой се страхува от Вирджиния Улф?“ (на английски: Who's Afraid of Virginia Woolf?) е американски игрален филм – психологическа драма, излязъл по екраните през 1966 година, режисиран от Майк Никълс с участието на Елизабет Тейлър и Ричард Бъртън в главните роли. Сценарият, написан от Ърнест Леман, е адаптация по едноименната пиеса от американския драматург Едуард Олби.
Произведението разказва историята за изсивяващите взаимоотношения между Джордж (Бъртън), преподавател в местния колеж и неговата алкохолизирана съпруга Марта, дъщеря на директора на колежа.
„Кой се страхува от Вирджиния Улф?“ е сред основните заглавия на 39-ата церемония по връчване на наградите „Оскар“, където е номиниран за отличието в цели 13 категории, печелейки 5 статуетки в това число за най-добри женски главна и поддържаща роли за актрисите Елизабет Тейлър и Санди Денис. Номинации за „Оскар“ получават и техните партньори Ричард Бъртън и Джордж Сигал.
Сред многото екранни партньорства на Тейлър и Бъртън, които са семейна двойка и в реалния живот, това е широко възприемано за едно от върховите им изпълнения. За ролите си, двамата са удостоени с приза на БАФТА за най-добри британски актьор и актриса.
Уикиданни

Уикиданни (на английски: Wikidata) е уики проект – база знания създадена от Фондация Уикимедия. Съдържанието е свободно и подобно на повечето проекти на фондацията е достъпно под лицензи „Криейтив Комънс – Признание – Споделяне на споделеното“ (CC-BY-SA) и обществено достояние (CC0).
Уикиданни е свободна, създадена съвместно от потребителите, многоезична вторична база данни, събираща структурирана информация за Уикипедия, Общомедия, другите проекти на Уикимедия, както и за други проекти. По-конкретно това означава:
Игрален филм

Игрален филм е такъв, в който участват актьори или натуршчици, изпълняващи роли по предварително написан сценарий, който разказва измислена, художествена история. Уточнението, че филмът е игрален, се прави в случаи, когато е важно произведението да се отличи от анимационно или документално такова.
Смесвания на жанровете и изключения от „правилото“ за актьорите или измислените събития се правят постоянно: в датското течение Догма се използват много от средствата на документалното кино (вж. Ларс фон Триер); в специалните ефекти на много игрални филми се употребява анимация („Кой натопи Заека Роджър“ на Робърт Земекис); има игрални филми, изпълнени изцяло от животни („Мечката“ на Жан-Жак Ано); такива, в които се работи почти без сценарий („Девет песни“ на Майкъл Уинтърботъм) и така нататък.
Дискография на Деси

Българската певица Деси е действащ изпълнител от 1996 до 2002 г. През 2005 г. се завръща на сцената за една година и записва последният си албум, след което окончателно прекратява музикалната си кариера. През годините работи с четири музикални компании „Ка мюзик“, „Милена рекърдс“, „Ара Аудио-видео“ и „Съни Мюзик“. В дискографията си има издадени 6 студийни албума, един от които е дуетен с Тони Стораро и 25 видеоклипа.
Фики

Фикрет Тунчер Фикрет, по-известен като Фики, е български попфолк певец.
Фики е роден на 3 март 1995 г. в Шумен като Фикрет Тунчер Фикрет в семейството от турски произход на придобилия през следващите години широка известност попфолк музикант Тони Стораро.
Учи в Националното музикално училище „Любомир Пипков“ и през 2012 година е сред петимата ученици в училището, избрани за над 110-членния международен хор „Гласове на младежката музика“, който участва в програмата по откриването на Олимпийските игри в Лондон.
През лятото на 2013 година Фики издава първата си песен – дуета с баща му Тони Стораро „Кажи ми като мъж“. На 22 януари 2014 година певецът подписва договор с фирма „Пайнер“, като междувременно излиза първият му дует с Галена – „Кой“.
На 30 април излиза първата самостоятелна песен на певеца със заглавие „Беше обич“. В разгара на лятото излиза парчето „Стига“. На 28 юли излиза новата песен на Галена – „Body Language“, в която участва Фики. Певецът се изявява на Турне Планета лято 2014 за първи път. На 1 октомври излиза новата песен на Цветелина Янева – „Страх ме е“, в която участва Фики. На 13 октомври излиза вторият му дует с Галена. Песента носи заглавието „Боже, прости“. През есента певецът финализира годината с парчето „Горе-долу“, в което участва Преслава.
На 7 март излиза песента на Кристиана „Мой докрай“, в която участва Фики. На 20 април излиза първата балада на певеца, озаглавена „Душа“. На 9 май излиза видеоклипът към песента „Бум“. Видеото е заснето в Гърция. На 1 юни излиза песента на Андреа „Секс за ден“, в която участва Фики. През лятото излиза първият му дует с Азис „Блокиран“. На 23 септември излиза видеоклипът на песента „Железен“. През есента на екран се появява парчето „Джале, джале“. През месец декември певецът представя 2 песни: „С теб или с никой“ – дует с Преслава и соловото парче „България“.
На 3 февруари излиза песента на Мария „Мръсни думи говори“, в която участие вземат Фики и Азис. На 26 май излиза новата песен на певеца, озаглавена „Вертолета“. На 31 май по случай концерта, с който оркестър „Орфей“ официално отпразнува 35-та си годишнина, Фики е гост изпълнител. Този път той залага на песните „Караджа дума Русанки“ и „Йордано мъри, пуста останала“. В началото на есенния период певецът представя новото си парче, озаглавено „С друг ме бъркаш“. Изненадата тук е, че в него участие взе Галена. На 14 ноември излиза новата песен на Ваня – „Барселона“, в която участва Фики. На 30 ноември излиза дебютният троен албум на певеца, озаглавен „Is This Love“, двоен компактдиск и DVD. Албумът е представен официално с промоция и бенд на живо. Също така Фики е включил цели три нови песни: „Is This Love“, „Тук съм“ и „Ти си ми сърцето“.
През февруари Фики провежда три концерта в Западна Европа – в клубове във Вемел, Офенбах на Майн и Зандайк. На 11 април излиза песента на Фики със заглавие „Ако искаш“. През септември излиза песента „Пате“. На 11 октомври излиза третият дует с Галена „Изневериш ли ми“.
На 14 февруари излиза песента на Фики със заглавие „Аз измръзнах“.
През 2020 г. е обявен за победител в осмия сезон на шоуто "Като две капки вода. През 2021 г. участва и в All stars сезона на предаването.
Toni Storaro

Toni Storaro (Bulgarian: Тони Стораро; born Tunçer Fikret Ali, Bulgarian: Тунчер Фикрет Али, Turkish: Tunçer Fikret Ali; on 2 August 1976) is a Bulgarian Turkish singer. He is a leading performer on the Bulgarian music label Diapason Records (Bulgarian: Диапазон Рекърдс).
Toni Storaro, born Tuncher Fikret Ali, has established himself as one of the largest names in Bulgarian popular and chalga music. A prolific artist, in 15 years, he produced 11 albums in Bulgarian and Turkish languages and around 30 hits. He is known for his warm, rich, deep and unique voice with rich ornamentation mixing various Balkan influences (Bulgarian, Turkish, Greek and Serb). His 2005 album "For one woman" (Bulgarian: За една жена) with various Balkan songs recorded in Germany was a huge hit with multiple singles and an eventual "Виртуозно майсторство" (virtuoso mastery) coveted award at the 8th Annual Awards for New "Folk" (Bulgarian: Годишни награди на "Нов фолк"). In 2007 came awards for Best Artist at the First Fan TV (Фен ТВ) Music Awards and Best Singer Award at the 10th Annual Awards for "New Folk".
He has had collaborations with Yordanka Hristova, Djansever, Sofi Marinova, Tanya Boeva, Teodora and Azis, as well as Serbian Jovana Tipšin and Turkish Burak Aziz. He also enjoys immense popularity abroad among Bulgarian and Balkan diaspora, with many tours in Greece, Turkey, Spain, Belgium, Netherlands, Germany, Canada and the United States. Many of his songs have been covered by other Balkan artists, most notably by Serbian Dragana Mirković and Macedonian Toše Proeski and others. He was given a huge reception in Turkey on 2 June 2006 singing in the Turkish megastar Tarkan's concert. He followed that with a big concert in Greece where his voice is usually compared to that of Greek star Vasilis Karras and dubbed "Bulgaria's Karras". His famous song "For a Woman" (Bulgarian: "За една жена") was interpreted on the second season of Bulgarian Music Idol. 2008 saw the release of his 11th album with all brand new songs, that brought him again awards for Best Artist at the 2nd Fan TV (Фен ТВ) Music Awards, Best Singer at the 11th Annual Awards for "New Folk" as well as the title for "Best Singer of Love Songs" on radio station Romantica.
(selective)
Zafeiris Melas) (2014)
Fiki

Fikret Tuncher Ali (Bulgarian: Фикрет Тунчер Али; Turkish: Fikret Tunçer Ali; born 3 March 1995), better known under his stage name Fiki Storaro (Bulgarian: Фики Стораро) or simply Fiki, is a Bulgarian pop-folk singer of Turkish descent. He is the son of singer Toni Storaro.
Fiki was born in Shumen, Bulgaria. His father Toni Storaro is a popular Bulgarian singer. He is among the five Bulgarians selected for more than 110-member international choir Voices of Youth Music who participate in the opening of the 2012 Summer Olympics. In the casting he appeared with two songs of Stevie Wonder - "Lately" and "I Just Called to Say I Love You".
His first own song was a duet with his father Toni Storaro. The song is titled "Kazhi mi kato mazh" ("Tell Me Like a Man"). It was composed by Pantelis Pantelidis. In early October 2013, he released another new song, "Koy" ("Who") with Galena. Shortly after that, Fiki signed a contract with the company Payner and became a part of the music company. The song won the ranking of "Hit of 2013" by portal signal.bg. and "Duet Song of 2013" at the annual awards of the "Planeta TV"
The first solo song was released on 30 April 2014 titled "Beshe obich" ("There Was Love"). The title song topped Bulgarian Planet Top 20 chart in May. At the beginning of summer 2014 he released the song "Stiga" ("Enough") with popular music video director Lyudmil "Lyusi" Ilarionov. He embarked on a Planeta Summer 2014 tour for the first time to promote song. In October 2014, he was featured in a song by Tsvetelina Yaneva titled "Strah me e" ("I Am Afraid"). In the same month, he released the video for a second duet with Galena called "Bozhe, prosti" ("God, Forgive"). On 24 November 2014 Fiki release a new single "Gore-dolu" ("More or Less") featuring singer Preslava. The follow-up songs for the Christmas and New Year season were "Zaydi, zaydi" ("Set Down, Set Down") and "Yano, mori" ("Oh My Yana").
In 2015, he was featured on Kristiana's song "Moy dokray" ("Mine Forever"). On 20 April 2015, he released a balad "Dusha" ("Soul"), and in early summer that year "Bum" ("Boom"). He was also featured on "Seks z den" ("Sex for a Day") by Andrea. On 3 July 2015, he collaborated with Azis on the song "Blokiran" ("Blocked") followed by his own single "Zhelezen" ("Made of Iron") in September 2015.
Fiki was awarded the special prize Fashion Idol during the annual 2015 Ball of the top models, organised by Evgeni Minchev. On 17 November 2015 he released the video for new song "Dzhale, dzhale" ("Djale Djale"). His last release of 2015 was "S teb ili s nikoy" ("With You or No One"), a Preslava release.
Fiki won Singer of the Year 2015 and Video Sensation of the Year awards during the Annual Planeta TV Awards.
In the same year, he released his debut album Is This Love, with three additional songs "Ti si mi sarceto" ("You Are My Heart"), "Tuk sam" ("I'm Here") and the title track, his first English-language song.
In 2017, he released "Ako iskash" ("If You Want") and "Pate" ("Duckling").
In the autumn of 2017, Fiki married his girlfriend Guldzhan, also of Turkish descent. They have a son and a daughter.
Julian Kostov

Julian Kostov (born 25 August 1989) is a Bulgarian actor, filmmaker and talent manager. He is best known for his recurring role in the Netflix series Shadow and Bone (2021), as well as for portraying Vladimir Makarov in Call of Duty: Modern Warfare III (2023).
Kostov's other television credits include recurring roles in A Discovery of Witches (2018) and the Berlin Station (2018–2019). He has also starred in the films Another Mother's Son (2017), The Toxic Avenger (2023) and The Last Front (2024).
Kostov was born on 25 August 1989 in Varna, Bulgaria. At the age of 12, Kostov became a pentathlon champion for his age group. He was a 10-time National Swimming Champion from 2005 to 2009. In 2008, he earned the Master of Sport title in Swimming. Kostov holds over 60 medals as a professional swimmer, including a bronze medal at the 2007 Balkan Games. He attended the Spanish-language Frederic Joliot-Curie School in Varna, before entering post-secondary studies at Tilburg University, where he majored in international business.
After two years in the Netherlands, Kostov decided to move to the United Kingdom and pursue a career in acting, inspired by Heath Ledger's performance in The Dark Knight. He transferred to Cardiff Metropolitan University to finish his studies, graduating with a bachelor's degree in Business Studies in 2011. He was admitted to the National Youth Theatre that same year. Kostov began auditioning for agents, eventually signing with one. He later switched to a different agent and landed a Gillette commercial. During that period, he also took classes at Anthony Meindl's Actor Workshop in London.
Kostov began his acting career in Bulgarian and British productions, including a two-episode guest arc on 24: Live Another Day in 2014. In 2016, he had minor roles in the films Ben-Hur and London Has Fallen. He began doing motion capture and voice acting for video games.
In 2017, Kostov starred as Feodor "Bill" Burriy in the independent British war film Another Mother's Son. That same year, he appeared in the American horror film Leatherface. Kostov has had a number of television roles, including Timur in A Discovery of Witches, Sergei Basarov in Berlin Station, and Yuri Leniov in Treadstone. In 2021, Kostov played Fedyor Kaminsky in the first season of the Netflix fantasy series Shadow and Bone.
In 2023, Kostov portrayed Vladimir Makarov in Call Of Duty: Modern Warfare III. He next starred in the superhero splatter film The Toxic Avenger (2023), directed by Macon Blair. In 2024, Kostov starred in the Belgian period drama The Last Front, and was cast in season 3 of The White Lotus. He is also slated to co-produce and lead Kristina Grozeva and Petar Valchanov's Triumph, and star alongside Josh Hartnett in James Madigan's upcoming film Fight Or Flight.
In 2014, Kostov founded JupiterLights Productions, a Bulgaria-based production and talent management company. Their debut feature film The Dare was released in 2019. JupiterLights represents Bulgarian actress Maria Bakalova in the United Kingdom. Kostov is also the co-founder of the production company Five Oceans alongside Bakalova.
Valeri Milev

Valeri Milev (Bulgarian: Валери Милев; born 3 November 1974) is a Bulgarian commercial, music video, and movie director from Sofia. His most notable works are the movies Bullets of Justice and Re-Kill.
Milev attended New Bulgarian University, and graduated in 1999, majoring in Cinema and TV directing. Milev has directed over 200 music videos and 150 TV commercials. His first movie as director was released in 2009, "Re-Kill".
Triumph (2024 film)

Triumph (Bulgarian: Триумф) is a 2024 Bulgarian-Greek black comedy film directed by Kristina Grozeva and Petar Valchanov. The third and final installment of a trilogy of films by the directors, after The Lesson (2014) and Glory (2016), it stars Maria Bakalova, Julian Kostov, Julian Vergov, and Margita Gosheva.
The film premiered at the 2024 Toronto International Film Festival, and was selected as the Bulgarian entry for the Academy Award for Best International Feature Film at the 97th Academy Awards, but was not nominated.
In the chaotic aftermath of the fall of communism in the 1990s, a task force composed of high-ranking Bulgarian army officers and psychics embarks on a top-secret military operation in the small village of Tsarichina to dig up an elusive alien artefact that would change the course of history and make Bulgaria great again.
The film received first development support from the Bulgarian National Film Center in 2018. In 2019, Kristina Grozeva and Petar Valchanov announced that Triumph was still in development, with filming expected to begin in late 2020 or 2021. In August 2022, Deadline Hollywood reported that Maria Bakalova and Julian Kostov would co-produce the film and lead the cast.
It is the third and last of Grozeva and Valchanov's "newspaper clippings" trilogy of films based on articles published in the local press, after The Lesson (2014) and Glory (2016).
The film is a co-production between Five Oceans, Abraxas Film, and the Greek production company Graal Films, and was funded by the Bulgarian National Film Center, the Greek Film Centre, Eurimages, MEDIA, the Bulgarian National Television and ERT. Its budget was €545,000, and filming took place in Bulgaria in 2022 and 2023.
The film premiered in the Platform Prize program at the 2024 Toronto International Film Festival on 8 September 2024.
Triumph was selected as the Bulgarian entry for the Academy Award for Best International Feature Film at the 97th Academy Awards.
Tarn (lake)

A tarn (or corrie loch) is a mountain lake, pond or pool, formed in a cirque (or "corrie") excavated by a glacier. A moraine may form a natural dam below a tarn.
The word is derived from the Old Norse word tjörn ("a small mountain lake without tributaries") meaning pond. In parts of Northern England – predominantly Cumberland and Westmorland (where there are 197), but also areas of North Lancashire and North Yorkshire – 'tarn' is widely used as the name for small lakes or ponds, regardless of their location and origin (e.g. Talkin Tarn, Urswick Tarn, Malham Tarn). Similarly, in Scandinavian languages, a tjern or tjørn (both Norwegian) or tjärn or tärn (both Swedish) is a small natural lake, often in a forest or with vegetation closely surrounding it or growing into the tarn. The name of the Tjörnin in Reykjavik, Iceland is also from a related word.
The specific technical use for a body of water in a glacial corrie comes from the high number of tarns found in corries in the Lake District, an upland area in North-West England. Nonetheless, there are many more bodies of water called 'tarn' in the Lake District than actually fit this technical use.
The Scots language word shon/shun ("a small loch") may too be derived from Old Norse tjørn, perhaps under the influence of sjø ("sea; fresh water lake").
Tarns are the result of small glaciers called cirque glaciers. Glacial cirques (or 'corries') form as hollows on mountainsides near the firn line. Eventually, the hollow in which a cirque glacier develops may become a large bowl shape in the side of the mountain, caused by weathering, by ice segregation, and as well as being eroded by plucking. The basin will become deeper as it continues to be eroded by ice segregation and abrasion. A cirque typically will be partially surrounded on three sides by steep cliffs, with a fourth side a form of moraine constructed from glacial till, which forms the lip, threshold or sill, from which either a stream or glacier will flow away from the cirque.
Tarns form from the melting of the cirque glacier. They may either be seasonal features as supraglacial lakes, or permanent features which form in the hollows left by cirques in formerly glaciated areas.