davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Muzeul de Artă Veche Apuseană „Ing. Dumitru Minovici”

Muzeul de Artă Veche Apuseană „Ing. Dumitru Furnică-Minovici” (până în 1989 cunoscut sub numele de Muzeul de Artă Feudală al Academiei Române) a fost construit între 1941-1942. Piatra de temelie a casei este pusă în 27 aprilie 1941 (act autentic expus în cadrul colecției de bază), în 26 octombrie 1942 având loc recepția construcției. Gândită ab initio ca o casă-muzeu, edificiul a fost construit în stilul gotic terțiar/perpendicular englezesc (stilul Tudor), cu inserții ale stilului normand (manoires-urile, rezalitul), cu o loggia venețiană. Planurile casei au fost elaborate de arh. Enzo Canella, cu ajutorul antreprenorului Dino Toffollo. Accesul se face din stradă, pe un pontus levi specific castelelor medievale, printr-un portal replicând intrarea din Hornby Castle, Norfolk, Anglia.
Colecția ing. D. Furniocă-Minovici, achiziționată din anticariate și/sau licitații de artă ale Europei, este compusă din vitralii (datate sec. XIII-XIX), mic mobilier de artă (sec. XV-XIX), carte veche, tapiserii, picturi etc. Valoarea estetic-arhitecturală a edificiului a dus la clasarea acestuia în Lista Monumentelor Istorice, clasa A (poziția 1488, cod B-II-m-A-19207), importanța istorică, artistică, documentară a exponatelor fiind semnificativă (numeroase exponate, unele cu caracter de unicuum pentru România, fiind clasate în clasa juridică Tezaur a patrimoniului național, altele în clasa Fond).
Orar de vizitare
Miercuri-Duminica, 09:17
Materiale media legate de Muzeul de Artă Veche Apuseană „ing. Dumitru Minovici” la Wikimedia Commons
Vatra Moldoviței, Suceava

Vatra Moldoviței (germană Watra Moldawitza) este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Suceava, Bucovina, România. Începând cu data de 16 iulie 1973 satul Vatra Moldoviței (Suceava), alături de alte 13 localități, se declara, experimental, sat de interes turistic denumit "sat turistic".
Ca obiective turistice, în Vatra Moldoviței se pot vizita Mănăsitrea Moldovița, Muzeul Mănăstirii Moldovița și ruinele mănăstirii vechi, aflate la aproximativ 500 de metri de actuala mănăstire.
Cheile Turului

Cheile Turului, Cheile Turenilor sau Cheile Copandului (în maghiară Túri-hasadék) este o arie protejată de interes național ce corespunde categoriei a IV-a IUCN (rezervație naturală, tip mixt) cu o suprafață de 25 ha, aflată la nord de municipiul Turda, în județul Cluj.
Rezervația naturală Cheile Turului este administrată de Consiliul Județean Cluj, respectiv de comuna Tureni.
“Chei” (conform DEX) = vale îngustă, lipsită de albie majoră, între doi pereți abrupți, unde apa râului, întâlnind roci compacte, exercită o puternică eroziune în adâncime.
Rezervația naturală a fost declarată arie protejată prin Legea Nr.5 din 6 martie 2000 (privind aprobarea Planului de amenajare a teritoriului național - Secțiunea a III-a - zone protejate) și este inclusă în situl de importanță comunitară Cheile Turenilor).
Cheile au o lungime de 1.850 m, iar pereții (înalți de 100-150 m) sunt decorați cu diferite forme carstice: cascade, marmite, peșteri etc. Sunt relativ greu de străbătut. Au fost săpate de Valea Racilor în calcare jurasice și sunt situate între comuna Tureni și satul Copăceni, la mică distanță de drumul european E60, Cluj-Turda.
Cercetările arheologice efectuate aici în perioada 1985-1988 au dus la descoperirea a 53 de complexe de locuire, datate începând cu neoliticul mijlociu.
În Chei există 29 de peșteri, printre care Peștera cu Silex (64 m lungime), Peștera de sub grohotiș (27,5 m), Peștera Vulturilor, Șura Mică. Alte atracții turistice sunt Colțul Câinilor și Stâna Crinilor.
Pe teritoriul ariei protejate se regăsesc trei tipuri de habitate naturale de interes comunitar (Comunități rupicole calcifile sau pajiști bazifite din Alysso-Sedion albi; Tufărișuri subcontinentale peri-panonice și Versanți stâncoși cu vegetație chasmofitică pe roci calcaroase); ce adăpostesc elemente floristice și faunistice diverse, printre care se află mai multe specii protejate la nivel european sau enumerate pe lista roșie a IUCN.
Specii floristice (arbusti, flori și ierburi) semnalate în arealul rezervației naturale: scoruș (Sorbus dacica), scoruș-gecesc (Sorbus graeca), cununiță (Spiraea chamaedryfolia), mărul lupului (Aristolochia clematitis), Taraxacum hoppeanum - o specie carpato-balcanică, pesmă (Centaurea atropurpurea), paronihie capitată (Paronychia cephalotes), tămâioară (Viola jooi), hajmă păsărească (Allium flavum), lucernă (Medicago minima), borșișor (Sempervivum marmoreum), gușa porumbelului (Silene otites), tavalgă (Spiraea crenata), cimbrișor (Thymus comosus), o specie de plantă (Aurinia saxatilis) din familia Cruciferae și Waldsteinia geoides, element floristic ce aparține familiei Rosaceae.
Fauna este reprezentată de câteva specii de amfibieni, pești și insecte; printre care: ivorașul-cu-burta-galbenă (Bombina variegata), buhaiul de baltă cu burta roșie (Bombina bombina), tritonul comun transilvănean (Triturus vulgaris ampelensis), zvârlugă (Cobitis taenia), precum și trei fluturi: Callimorpha quadripunctaria (fluturele-tigru), Euphydryas maturna și Leptidea morsei (fluturele de muștar).
Materiale media legate de Cheile Turului la Wikimedia Commons
Covor roșu

Un covor roșu este utilizat în mod tradițional pentru a marca traseul făcut de șefii de stat în ocazii ceremoniale și formale și a fost extins în ultimele decenii la utilizarea de către VIP și celebrități la evenimente formale. Cel mai lung covor roșu din lume măsoară 6.358,60 metri și a fost expus și utilizat pe străzile orașului Almería, Spania. Un astfel de eveniment a servit orașului din sudul Spaniei pentru a intra în Guinness World Records.
Cea mai veche referire cunoscută la un covor roșu în literatură este în piesa Agamemnon de Aeschylus, scrisă în 458 î.H. Când personajul din titlu se întoarce din Troia, el este întâmpinat de soția sa răzvrătită Clitemnestra, care îi oferă un covor roșu pentru a merge pe el:
Agamemnon, știind că doar zeii merg pe un astfel de lux, răspunde cu frică:
Samarina

Samarina (în greacă Σαμαρίνα, în aromână Samarina / Xamarina/ San Marina) este un sat și o fostă municipalitate din unitatea regională Grevena, Macedonia de Vest, Grecia. Din 2011 (reforma administrației publice locale) este parte a municipiului Grevena, care este o unitate municipală. Populația este formată în principal de aromâni (denumiți și vlahi). Localitatea atrage mulți turiști datorită locației pitorești plină de păduri de fag și climei răcorase vara. Populația era de 378 de persoane în 2011.
Samarina este una din cele mai vestite localități aromânești din zona Pindului; locuitorii păstrează cu mândrie moștenirea și tradițiile lor. În fiecare vară, pe 15 August, Samarinenii de peste tot în lume se adună în satul lor strămoșesc pentru a sărbători Adormirea Maicii Domnului. Atunci, în piața principală din fața Bisericii Mari, ei joacă „Hora Mare” (în aromână Corlu Mari, în greacă: Tranós Chorós): mii de oameni se țin de mână și formează cercuri concentrice, mergând pe jos încet și ceremonios în sensul invers acelor de ceasornic, în timp ce se cântă imnurile tradiționale într-un unison vibrant. După ceremonia religioasă au loc festivitățile civile, la care vin și alți Aromâni din diferitele țări în care trăiesc, cu muzică aromânească, exponate artizanale, prezentări de produse, simpozii economice sau culturale și, desigur, mese festive cu bucate și băuturi specifice.
Samarina este situată zona de est al Muntelui Smolikas (în aromână Smolcu), cel mai înalt vârf din Munții Pindului și al doilea cel mai înalt munte din Grecia, după Olimp. La o altitudine de 1380-1515 de metri, Samarina este una dintre cele mai înalte localități din Grecia și, de asemenea, una dintre cele mai înalte din Balcani.
Acest sat din munții Pindului cu populație aromână, s-a bucurat de o perioadă economică în creștere și de o dezvoltare culturală de excepție în secolele XVIII și XIX.
Pe o hartă venețiană apare sub numele de Santa Marina. Locuitorii săi, în mare parte au fost păstori și au avut crescătorii de oi și capre, făcând comerț cu carpete și covoare din lână denumite „nflucati, scoarți, velențe”, în târgurile din Balcani. Samarinenii practicau de asemenea transhumanța. Succesul economic s-a bazat pe aceste activități, dar și prin creșterea de bovine pentru lapte, carne și piele, sau prin industria de panificație. Crescătorii și negustorii Samarineni au inițiat lungi caravane nu numai în Balcani, dar și prin Principatele Române și până în Austro-Ungaria. Nivelul de cultură atins de acest oraș (având biserici, școli și o bibliotecă) se manifastă și prin excelenta sa pictură religioasă.
Samarina a fost locul de nastere al lui Alcibiade Diamandi și Nicolae Matuși, liderii mișcării paramilitare și politice „Legiunea Romană”, care s-au opus asimilării etnice a aromânilor de către greci și au promovat, în timpul celui de-al doilea Război Mondial, autononomia locală aromână, proiect rămas nerealizat și denumit în unele cazuri „Principatul Pindului”, după numele unui proiect similar din timpul Primului Război Mondial, ambele proiecte fiind prezentate Italiei și României pentru o eventuală susținere.
Lazy line

A lazy line or section line is a technical feature of weaving which describes visible diagonal joins within a woven textile. It results from interlacing wefts joining adjacent warp sections woven at different times. Successive rows of turnarounds of discontinuous wefts create a diagonal line which, in pile rugs, is best seen from the back side, and from the front side only if the pile is heavily worn. A lazy line is created when the weaver does not finish a rug line by line from one side to the other, but sequentially finishes one area after the other.
Section lines are frequently observed in antique Oriental carpets, especially in Anatolian rugs of village or rural production, as well as in traditional Navajo weaving.
A smaller rug can be woven continuously by fitting in one line of pile knots around the longitudinal warp threads, followed by the introduction of one or more threads of the weft (or filling yarn) which then span the entire width of the loom. When working on a broader loom, the weaver may decide to build up the area within easy reach first and then move sidewards and complete the rest. The wefts are wound back around single warps at the borders of the respective area. If the weft is always turned around the same warp, a slit will appear in the fabric, as seen in kilims. By winding the weft around different warps, ascending or descending diagonally as the work proceeds, the different areas are joined. This diagonal line forms the "lazy", or "section" line. The use of the lazy line technique results in a tight fabric without any open slits.
Section lines are not visible in a rug which still has its full pile, as the pile threads cover the foundation. However, if the wefts are dyed to match the colour of the respective pile area, the foundation of the rug may not shine through once the pile has become worn with use. In the flatwoven, pile-less Navajo textiles, the technique may also be used to enhance certain areas or patterns, and thus contribute to the overall design.
As lazy lines result from an individual weaving process, they are not easily reproduced or forged. Thus, the detection of lazy lines in a rug supposed to be antique is regarded as a sign of authenticity.
Paleto

Paleto es un término, generalmente despectivo, usado para referirse a las personas de pueblos y zonas rurales, que responderían a un estereotipo de simplicidad y falta de sofisticación, con una jerga y costumbres propias.
El uso del estereotipo del paleto es un recurso frecuente en la cultura popular y en la literatura entremesil y sainetesca, en la que aparecen personajes especializados en este tipo de papeles como el gran cómico Juan Rana, o la comedia de figurón, todos estos géneros muy populares en el Siglo de Oro. En estas obras, generalmente se busca la comicidad resaltando el contraste entre el palurdo o paleto y la vida urbana, ubicando a un protagonista de pueblo en un medio urbano, o en ocasiones al contrario. En el cine también se ha explotado este tipo de personajes: Los apuros de un paleto (España, 1918),​ Bienvenidos al Norte (Bienvenue chez les Ch'tis, Francia, 2008),​ algunas películas de Cantinflas o Calzonzin Inspector en el caso mexicano, como también La ciudad no es para mí, protagonizada por Paco Martínez Soria, un actor especializado en este tipo de papeles. El estereotipo del paleto también aparece en la televisión, como el personaje Cletus Spuckler de Los Simpson.
Monumento a la Gloria (Santiago de Chile)

El Monumento a la Gloria o también conocido como el Monumento de la Colonia Francesa al Centenario de la Independencia​ de Chile, es un monumento conmemorativo ubicado en el Parque Forestal, en el Barrio Bellas Artes de Santiago de Chile, frente al Museo Nacional de Bellas Artes de Chile. Fue diseñada en conjunto por el escultor chileno Guillermo Córdova y el arquitecto francés, Henri Grossin. Inaugurado en 1910, fue donado por la comunidad francesa en Chile con motivo de las celebraciones del Centenario del país.​
La obra fue financiada por la diáspora francesa residente en Chile, quienes financiaron la creación de un monumenta. Su diseño y construcción fue mediante una licitación pública, la cual fue adjudicada al escultor Guillermo Córdova y al escultor Henri Grossin. Este monumento formó parte de una serie de monumentos conmemorativos donados por diferentes colonias extranjeras residentes en el país, como conmemoración de los cien años de vida independiente de la nación chilena.
En 2021, el Consejo de Monumentos Nacionales de Chile (CMN) rechazó una propuesta de crear un edificio sumergido o subterráneo frente al Museo de Bellas Artes, en el Parque Forestal, para ser sede del Museo de Arte Contemporáneo. Una de las razones esgrimidas, fue que "no considera una propuesta de nuevo emplazamiento para el Monumento Público Colonia Francesa".​
El monumento consta de una columna de tipo obelisco en roca verde que contiene diferentes figuras ornamentales talladas sobre ella.
Asimismo, se encuentra apegada al obelisco una escultura hecha en bronce de un ángel femenino sobre un pedestal, con el torso desnudo y mirando al cielo mientras sostiene en su mano derecha con el brazo extendido en alto, una corona triunfal y en su mano izquierda una paleta de pintor.
Es bien conocida la representación clásica de Niké, la diosa de la victoria. Se la representaba como una escultura alada que también observaba cualquier virtud en la música o en la poesía.
Sobre ella se encuentra una imagen del escudo nacional de Chile tallada en piedra con diferentes decoraciones también talladas. En las esquinas de la base que la sostiene se encuentran dos figuras talladas en piedra de cascos antiguos de soldado de tipo romano. ​ Por sobre el ángel se ubica una cabeza de mujer que puede ser interpretada como una Marianne, la personificación femenina de la República Francesa.
El conjunto representa al genio latino de Francia en la forma de una mujer, cuyo desnudo, adosado al monumento, enfrentando al Palacio de Bellas Artes, tiene la gracia de la danza y la potencia de una matriarca fecunda.​
Del mismo modo, los artistas intentaron plasmar una concordancia con los valores republicanos de la Revolución francesa. Dentro de la animalística de la obra, destacan las esculturas idénticas de toros en su base que circundan todo el obelisco. También se encuentra una escultura de un gallo galo quien se encuentra de pie sobre elementos de soldados pertenecientes al pueblo galo.
Sapo (juego)

El juego de la rana (en España y Chile), juego del sapo (en Perú, Uruguay, Ecuador, Bolivia​Argentina y Colombia), Pukllay Sapu en quechua, juego de la rana o simplemente rana o bolirana ​ (en Colombia); es un juego de lanzamiento de precisión múltiple donde se intenta introducir un determinado número de fichas, bolas metálicas, argollas o discos de hierro ("tejos" en España y Bolivia​) o de bronce (en Perú y Argentina) en los múltiples agujeros que existen en la mesa del sapo o rana. Algunos de ellos tienen obstáculos que dificultan la precisión del lanzamiento. La mesa es de madera, aunque también hay metálicas. En la parte superior tiene varios agujeros, en el centro un sapo o rana sentado(a) con la boca abierta, delante de la misma un molino, a los lados dos puentes y dos agujeros, y por detrás tres agujeros. Las fichas suelen ser de acero. Las partidas a menudo se celebran a diez tiradas. Si la ficha entra en la boca del sapo o rana se obtiene el máximo puntaje.
Algunos le atribuyen el origen de este juego a una antigua leyenda Inca. En esta cultura los sapos eran venerados por sus poderes mágicos. En los días festivos se arrojaban piezas de oro en los lagos, diciendo que si un sapo saltaba y comía la pieza, este se convertía en oro y se le concedía un deseo al tirador. En homenaje a tantos deseos hechos realidad, el Inca manda a construir un gran Sapu de oro, con el cual se divertía toda la realeza. Era un juego de suspenso y destreza, donde la danza y la alegría se mezclaban en un solo rito: PUKLLAY SAPU (jugar sapu).​ Desde hace tres siglos se conoce en Francia, el juego llamado “Le Tonneau” que no es otra cosa que tonel o barril, elemento que era utilizado para la estructura del juego, luego el juego comenzaría a llamarse “Le jeu de la Grenouille”, rana en francés, mismo que se halla inscrito en el listado de Patrimonio cultural e inmaterial de Francia.​
En el Perú y Colombia, los juegos carecen del elemento “vieja”, que fuera introducido con el correr del tiempo en la Argentina convirtiéndose en el objetivo más valioso del juego.
En Bolivia el juego se lleva a cabo en espacios de socialización,​como patios, visitas a chicherías y otros eventos, también es usual que en la fiesta de Todos Santos al momento de despedir a las almas se juegue Sapo, así como taba y tockola.
Aarón Sehter

Aarón Sheter (Buenos Aires, 11 de enero de 1934) es un pelotari argentino de las especialidades de pelota paleta y frontenis. Es ganador de trece medallas de oro en los Campeonatos Mundiales de Pelota Vasca, la mayor cantidad de títulos mundiales obtenida en la historia de ese deporte.
Aarón Sheter es natural del barrio de Floresta en Buenos Aires, donde nació en 1934 en el seno de una familia judía. Debutó en el primer Mundial de pelota vasca disputado en 1952 cuando tenía solo 18 años ganando el oro en la especialidad de paleta goma modalidad de frontón. Su última participación fue en el Mundial de 1982, con 48 años de edad, ganando dos oros en su última participación. Sheter practicó las especialidades de pelota paleta goma, pelota paleta cuero, frontenis y pala corta, en las modalidades de trinquete y frontón.
Obtuvo también dos medallas de plata en los Juegos Olímpicos de México 1968, donde se incluyó a la pelota vasca como deporte de exhibición. Además de las distinciones recibidas por su rendimiento deportivo, Sheter ha sido reconocido por su comportamiento ejemplar y la práctica del juego limpio, recibiendo en las Olimpíadas de México 1968 el banderín de oro al pelotari "más completo y caballeresco", y en 1989, el Premio Fair Play otorgado por la Unesco. En 1980, Aarón Sheter recibió el Premio Konex de Platino, como mejor pelotari de la historia. Posee el récord de 120 partidos sin derrotas,​
Se desempeñó para los clubes River Plate, Comunicaciones, Huracán, GEBA y Obras Sanitarias.
Aarón Sehter registró su máximo rendimiento deportivo en el Campeonato Mundial de Pelota Vasca de Pamplona 1962, cuando Argentina se consagró primera en el medallero con una actuación descollante del pelotari argentino, que había obtenido tres medallas de oro.​
Feria Internacional de Santiago

La Feria Internacional de Santiago (FISA) es una feria chilena realizada en el Parque Cerrillos, en Maipú,​ Santiago, que era organizada por la empresa FISA, filial de la Sociedad Nacional de Agricultura (SNA).
Tuvo su primera edición entre el 19 de octubre y el 3 de noviembre de 1963,​​ cuando reemplazó a la Exposición Agrícola, Ganadera e Internacional que se llevó a cabo por primera vez en 1869 en el costado oriente de la Estación Central de Ferrocarriles, realizándose desde el año siguiente en la Quinta Normal, lugar en donde se llevó a cabo hasta octubre de 1962,​​ y la última en 1998.​​
Los terrenos del recinto ferial estaban ubicados en Camino a Melipilla 10001, y la habilitación del espacio para albergar a la feria estuvo a cargo de los arquitectos Carlos de Landa, Andrés Balmaceda y Eugenio Cienfuegos, con las obras llevadas a cabo por Compañía Técnica y Comercial S.A., Tecsa.​
En la feria se exponían los principales adelantos tecnológicos y aparatos de moda provenientes de los países del «primer mundo»,​ sirviendo como plataforma para la realización de negocios entre empresas chilenas y foráneas, en el área de las exportaciones, importaciones e inversiones extranjeras en Chile.​ Entre los elementos presentados por primera vez en Chile en la FISA se encontraban el cubo Rubik, el resorte arcoíris, el Gameboy y los minicomputadores.​
Las empresas expositoras aprovechaban la FISA para poder presentar nuevos productos o servicios: por ejemplo, en la edición de 1966 la Compañía de Teléfonos de Chile exhibió las nuevas cabinas telefónicas públicas que comenzaron a instalarse en las calles de Santiago en los meses siguientes.​ También se realizaba la elección de una reina entre las participantes de los diversos puestos; la primera «Miss FISA» fue Luz María Gilbert Salinas, elegida el 2 de noviembre de 1963.​
Desde la década de 1990, FISA ha realizado otras ferias técnico-profesionales, como la Exhibición y Congreso Mundial para la Minería Latinoamericana (Expomin), realizada desde 1990; la Exhibición y Conferencia Internacional Marítima y Naval para Latinoamérica (Exponaval), coorganizada por la Armada de Chile desde 1998; y la Feria de la Oferta Inmobiliaria de Santiago (Expovivienda).​
En mayo de 2022 FISA anunció que se realizaría una nueva versión de la feria después de 24 años tras su última edición; se llevó a cabo del 16 al 20 de noviembre en un nuevo recinto ferial ubicado en la Ruta 68.​
Torneo de Verano 2019 (Chile)

El Torneo de Verano 2019 (Torneo de Verano Fox Sports 2019) fue la edición inaugural de esta copa amistosa, organizada por la cadena de televisión Fox Sports, se celebró entre el 20 de enero y el 2 de febrero de 2019 en la ciudad de Viña del Mar gracias a un convenio entre el municipio y los organizadores.​
La sede de la competición fue el Estadio Sausalito de la ciudad de Viña del Mar en la Región de Valparaíso de Chile.
El formato del cuadrangular constó de una fase grupal donde los cuatro equipos jugaron “todos contra todos” completando seis partidos. Los dos clubes con mejores puntajes disputaron una final el 2 de febrero.
Los equipos podían realizar 5 cambios en cada partido.
Acceden a la Final Acceden a Partidol por Tercer puesto
Deporte Total

Deporte Total​ fue una revista de deportes chilena, publicada desde el 16 de junio de 1981 hasta el 10 de octubre de 1989, totalizando 435 números. Con posterioridad a 1989, ha publicado esporádicamente noticias dedicadas al fútbol.
Su redacción estaba ubicada en calle Luis Thayer Ojeda 1626, Providencia, Santiago, la capital de Chile. También publicó diariamente noticias deportivas al estilo de los suplementos deportivos de periódicos durante el Mundial de España 1982.
Deporte Total fue un semanario deportivo, sucesor de la revista Estadio en octubre de 1982,​y el único especializado en deportes con circulación nacional hasta la aparición de la revista Triunfo del diario La Nación en junio de 1986. Registró en sus 438 ediciones, las estadísticas de las variadas competencias desarrolladas en diversos deportes y en sus páginas, escribieron periodistas como Gerardo Ayala Pizarro (jefe de redacción en 1983), Aldo Schiappacasse Cambiaso (secretario de redacción en 1983), Orlando Escárate Valdés, Juan Carlos Villalta, Sergio Antonio Jerez, Marco Antonio Cumsille, Guillermo Adolfo Schweitzer, Sergio Ried, Jaime Godoy Cartes, Daniel Pérez Pavez, Andrés Alburquerque, Renato de la Maza, Juan Cristóbal Guarello, entre otros.
Con posterioridad a octubre de 1989, Deporte Total ha publicado esporádicamente especiales concernientes al fútbol:
Los siguientes han sido los directores responsables de Deporte Total:
El Love Feroz o Cuando los hijos juegan al amor

El Love Feroz o Cuando los hijos juegan al amor es una película española de 1973, aunque no fue estrenada comercialmente hasta agosto de 1975,​ dirigida por el debutante José Luis García Sánchez y protagonizada en los papeles principales por José Sazatornil y Mary Carrillo, entre otros.​
La película fue premiada en su momento como mejor película en el Festival de Cine de Humor de La Coruña.​
Conflicto generacional representado por tres matrimonios que ven alterado su habitual ritmo de vida cuando sus hijos empiezan a despertar amorosa e ideológicamente, rebelándose contra sus progenitores. El primero es un matrimonio con tres hijas, la mayor separada; la segunda pareja, tiene un hijo al que no pueden dominar y la esposa intenta por todos los medios no quedarse embarazada, y por último, un matrimonio con trillizos y en el que el marido es un seductor empedernido.
1. A slovenska košarkarska liga

La 1. slovenska košarkarska liga conocida también como 1. SKL, o en la actualidad Liga Nova KBM por motivos de patrocinio, es la máxima competición de baloncesto de Eslovenia. fue creada en 1991 cuando los clubes eslovenos abandonaron la Liga Yugoslava de Baloncesto, tras la desintegración de la antigua Yugoslavia. El campeón actual es el KK Cedevita Olimpija.
La competición la disputan en la actualidad 10 equipos, los cuales, juegan una fase regular de todos contra todos, (quedando exento el Union Olimpija en esta fase por participar en Euroliga y el KK Krka Novo Mesto. Todos los equipos avanzan a la segunda fase dependiendo en que posición estén.​
Los cuatro primeros equipos en la temporada regular juegan con el Union Olimpija y el KK Krka Novo Mesto la segunda fase. Todos los equipos empiezan esta fase desde cero, sin contar los partidos de liga regular. Cada equipo juega un total de 10 partidos, ida y vuelta. Los cuatro mejores equipos avanzan a semifinales, donde juegan los Play-Offs al mejor de tres partidos. Los ganadores de la semifinal juegan la final al mejor de cinco partidos,y el ganador es coronado campeón de liga.
Los seis últimos equipos, juegan todos contra todos, a ida y vuelta, contando en este caso los resultados de liga regular. Al terminar esta fase el último clasificado baja directamente a la 2SKL, que a la vez es reemplazado por el campeón de la 2SKL. El penúltimo equipo clasificado juega una mini-liguilla a ida y vuelta con el segundo y tercer clasificado de la 2SKL. El ganador de esta mini-liguilla consigue una plaza para la 1. A SKL.
Rueda de paletas

Una rueda de paletas fue un artefacto propulsor consistente en una armazón cilíndrico de barras de hierro, que se coloca por fuera en los extremos de los ejes de las máquinas. Por lo general iban colocados en una rueda en cada lateral de un buque y un poco más a proa que el centro de gravedad de este. Fue usado hasta mediados del siglo XIX hasta sustitución por la hélice marina.
En algunos ríos y canales se usaron barcos con una sola rueda de paletas ubicada en la popa. Cada rueda estaba formada en el extremo del eje por varias filas de rayos perpendiculares a la dirección de este, unidos entre sí por dos círculos, el uno exterior y el otro que pasa por el medio de las paletas: llevaba además unos tirantes de hierro que parten del centro y van oblicuamente casi al extremo de cada rayo, a fin de proveer rigidez a esta armazón tan ligera. Toda ella estaba protegida en su parte alta por un cubichete que se llama tambor, en cuya aleta o paraje más saliente se apoya el pezón del eje al mismo tiempo que en la abertura practicada en el costado del buque.de palos de más de 18mil personas
La rueda de paletas movibles, vibratorias o articuladas es la que tiene dispuestas las paletas de modo que el ángulo que sus planos forman con la dirección de los rayos varíe a fin de que entren y salgan siempre verticalmente en el agua, utilizando así el efecto máximo de impulsión desde que se sumergen hasta que se elevan. Para obtener esta ventaja cada paleta va montada sobre un eje con lo cual es giratoria, y está relacionada con una excéntrica fija en el costado del buque por medio de una barra de hierro. Esta disposición no es sin embargo muy usada, a causa tal vez de su complicación. En el cual no permanece en su eje
Diccionario marítimo español, José de Lorenzo, Gonzalo de Murga, Martín Ferreiro, 1865
Compresor rotativo de paletas

Un compresor rotativo de paletas es un tipo de compresor en el cual el rotor gira en el interior de un estator cilíndrico. Durante la rotación, la fuerza centrífuga extrae las paletas de las ranuras para formar células individuales de compresión. La rotación reduce el volumen de la célula y aumenta la presión del aire.
El calor que genera la compresión se controla mediante la inyección de aceite a presión.
Fue inventado por Charles C. Barnes, de Sackville, quien lo patentó el 16 de junio de 1874.​
Los compresores de paletas se pueden operar con valores típicos de entre 2-100 kW (de 1,5 a 100 CV), produciendo presiones de trabajo de 7 a 8 y 10 bar (101 a 145 psi).
Neumática, laboratorios, odontología, instrumentación, máquinas herramienta, envasado, etc. no
Ambassador (clipper)

52°34′03″S 70°04′07″W﻿ / ﻿52.5675294°S 70.0685374°W﻿ / -52.5675294; -70.0685374
Ambassador is a United Kingdom tea clipper built in 1869. She was a composite clipper, built with wooden planking over an iron skeleton and was W. Lund & Co's first tea clipper. She is now a beached wreck in southern Chile.
William Walker built Ambassador at Lavender Dry Dock in London.
Though considered a fast ship, Ambassador was said to be "very cranky and overmasted". Her first passage to the UK from Fuzhou came during the Tea Race of 1870 under Captain Duggan and took 115 days, a mediocre performance; that same year the fastest tea passage, also from Fuzhou, was made by the clipper Lahloo in just 98 days. Ambassador's fastest passage between China and England was 108 days, in 1872.
Ambassador has been beached at Estancia San Gregorio, Chile since 1899. In 1973 Chile declared her a historic monument.
The wreck is now reduced to a skeletal frame.
Better preserved composite ship constructions include:
They Knew What They Wanted (play)

They Knew What They Wanted is a 1924 play written by Sidney Howard. The play premiered on Broadway in 1924 and had three Broadway revivals as well as a London production.
They Knew What They Wanted tells the story of Tony, an aging Italian winegrower in Napa Valley, who proposes by letter to Amy, a waitress in San Francisco who served him once. Fearing that she will find him too old and ugly, Tony sends her a photograph of Joe, his young hired hand, instead of himself. When Amy comes to the vineyard, she discovers Tony has lied to her and problems ensue among Tony, Amy, and Joe.
The play premiered on Broadway at the Garrick Theatre on November 24, 1924, and closed in October 1925, after 192 performances. The original Broadway cast included Richard Bennett as Tony, Pauline Lord as Amy, and Glenn Anders as Joe. The play was directed by Phillip Moeller.
They Knew What They Wanted has been performed numerous times, including three Broadway revivals.
The play was revived on Broadway at the Empire Theatre from October 2, 1939 to October 21, 1939, staged by Robert Ross and featuring Giuseppe Sterni as Tony, June Walker as Amy, and Douglass Montgomery as Joe. Lemuel Ayers designed the costumes for this production.
A revival ran on Broadway at the Music Box Theatre from February 16, 1949 to April 9, 1949. Directed by Robert Perry, the cast starred Paul Muni (Tony), Carol Stone (Amy) and Edward Andrews (Joe).
The Phoenix Theatre presented a critically acclaimed Broadway revival at the Playhouse Theatre, from January 27, 1976 to March 6, 1976. Directed by Stephen Porter, the cast starred Barry Bostwick (Joe), Lois Nettleton (Amy), and Louis Zorich (Tony).
The 1926 London adaptation at St. Martin's Theatre included Sam Livesey as Tony, Tallulah Bankhead as Amy, and Glenn Anders reprising his role as Joe.
The play was also adapted in 1956 into the popular Broadway musical The Most Happy Fella, by Frank Loesser, who wrote the book, music, and lyrics.
Early film versions of the play include The Secret Hour (1928) starring Jean Hersholt and A Lady to Love (1930) starring Edward G. Robinson.
A film in 1940 was made by director Garson Kanin.
The play was awarded the 1925 Pulitzer Prize for Drama. The Pulitzer committee noted: "We have chosen it positively, because we believe that it would stand out in any season, as one of the best plays ever written by an American author. They Knew What They Wanted treats a difficult and delicate theme with rare human insight and even rarer philosophical profundity."
The 1976 Broadway revival received nominations:
What Price Glory? (play)

What Price Glory? is a 1924 comedy-drama written by poet/playwright Maxwell Anderson and journalist/critic/veteran Laurence Stallings. It was Anderson's first commercial success, with a long run on Broadway, starring Louis Wolheim.
The play depicted the rivalry between two U.S. Marine Corps officers fighting in France during World War I.
The play was notable for its profanity, "toot goddam sweet," etc., and for censorship efforts by military and religious groups. These efforts failed when the primary censorship authority, Rear Admiral Charles P. Plunkett, was revealed by columnist Heywood Broun to have written a far more vulgar series of letters to a General Chatelaine.
The play's success allowed Anderson to quit teaching and journalism, and start his long and successful career as a professional playwright. It was included in Burns Mantle's The Best Plays of 1924-1925.
Flagg and Quirt are veteran United States Marines whose rivalry dates back a number of years. Flagg is commissioned a captain in command of a company on the front lines of France during World War I. Sergeant Quirt is assigned to Flagg's unit as the senior non-commissioned officer. Flagg and Quirt quickly resume their rivalry, which this time takes its form over the affections of Charmaine, the daughter of the local innkeeper. However, Charmaine's desire for a husband and the reality of war give the two men a common cause.
(In the order listed in Three American plays (1926), by Maxwell Anderson and Laurence Stallings (p.2):
In 1926 the play was adapted into a film, What Price Glory?, directed by Raoul Walsh and starring Edmund Lowe as Quirt and Victor McLagen as Flagg. Walsh also directed a musical sequel film three years later when sound films emerged in 1929, titled The Cock-Eyed World, and a further sequel titled Women of All Nations in 1931, each with Lowe and McLaglen playing the same characters. A third sequel in 1933, Hot Pepper, with McLaglen and Lowe again reprising their roles, was directed by John Blystone.
The original play was adapted for a film again in 1952, titled What Price Glory and starring James Cagney. The 1952 remake was directed by John Ford, who had directed the play on a California stage tour in 1949 with a gala cast (including Pat O'Brien, Ward Bond, Maureen O'Hara, Gregory Peck and John Wayne) as a benefit for the Military Order of the Purple Heart, of which Ford was a commander.
Captain Flagg and Sergeant Quirt - radio situation comedy (1941-42).
Ludwika Paleta

Ludwika Paleta (Spanish: [luðˈβika paˈleta]; born Maria Ludwika Paleta Paciorek on November 29, 1978) is a Polish-Mexican actress.
Paleta was born in Kraków, Polish People's Republic, in 1978. When her father, the musician Zbigniew Paleta, was offered a job in Mexico, the Paleta family settled permanently. As a child, Ludwika was taken by her sister Dominika Paleta, to an acting audition on a whim. Ludwika impressed the casting directors so much that soon after, she was offered her first television role in Carrusel (1989). Paleta became an instant celebrity with her character. Three years later, in 1992, she returned to the small screen in what she calls her favorite television job yet, El abuelo y yo opposite Gael García Bernal. Roles in Huracán, Amigas y Rivales, and Mujer de Madera soon followed. Her most recent work in television was in the Endemol-Telefe produced Los Exitosos Perez.
Paleta has obtained great fame and popularity in the Latin American country that has been her home since she was merely a child. In an interview, Ludwika Paleta declared that she loves both Mexico and Poland, but that she does not see herself living outside of Mexico in the near-future.
She is fluent in Spanish, Polish and English. In 1998 Paleta married Mexican actor, Plutarco Haza. Their son, Nicolás, was born November 11, 1999. They divorced in 2008. She remarried near Mérida, Yucatán, México on April 20, 2013, with Emiliano Salinas Occelli, son of former Mexican president Carlos Salinas de Gortari and former Mexican first lady Cecilia Occelli.
She joined actor Aarón Díaz as spokespeople for Calvin Klein in Mexico. In 2012, she starred as Estefania Bouvier de Castañón in Abismo de pasion as part of a special participation.
Liste over norske kunstnerhjem

Liste over norske kunstnerhjem omfatter kunstnerhjem etter forfattere, kunstnere og andre.
Selv om enhver bolig som huser eller har huset en komponist, forfatter eller billedkunstner teknisk sett kan kalles et kunstnerhjem, vil man vanligvis reservere uttrykket for boliger som er preget av kunstnerens liv og virke, eller tilrettelagt for å bevare og formidle arven etter vedkommende kunstner. Mange bosteder for kjente, avdøde kunstnere er i dag museer, og i offentlig eie.
Kunstnerhjem kan i noen tilfeller være kunstnerens fødested eller barndomshjem, slik som Bjørnsons fødested Bjørgan prestegård eller Vinjes barndomshjem Vinjestoga, men like mange er knyttet til kunstnerens aktive periode, og er i noen tilfeller utformet eller preget av kunstneren selv, slik som Lysøen av Ole Bull og Ratvolden av Johan Falkberget.
Noen kjente kunstnerhjem er i privat eie, og er bare i liten grad tilgjengelig for allmennheten, slik som Kolbotn etter Arne og Hulda Garborg eller Midtbø etter Halldis og Tarjei Vesaas. Det vanlige er imidlertid at et hus som ettertiden oppfatter som et «kunstnerhjem», brukes til kulturarrangement, slik som Ingeborg Refling Hagens hjem Fredheim, eller utvikles til et museum over vedkommende, slik som Sigrid Undsets hjem Bjerkebæk og Ibsenmuseet i Arbins gate i Oslo. Mange kunstmuseer er bygget rundt samlinger (av arkivalia, private eiendeler, boksamlinger eller billedkunst) som kunstneren eller dennes etterlatte har donert til det offentlige, slik som Grimdalstunet i Tokke, med samlinger etter Anne Grimdalen.
Listen er basert på disse tre kildene, med noen tilføyelser.
Ring 2

Ring 2, også kalt Kirkeveiringen, er en veistrekning som går mellom Skøyen og Lodalen i Oslo. Ringen er 9,7 km lang og kommunal. Før forvaltningsrevisjonen av 1. januar 2010 var Ring 2 statlig med riksveisnummer 161.
Hele dagens trasé sett fra vest mot øst: Drammensveien - Halvdan Svartes gate - Kirkeveien - Griffenfeldts gate - Marcus Thranes gate - Christian Michelsens gate - Finnmarkgata - Kjølberggata - Åkebergveien - St. Halvards gate - Kværnerveien.
Torsdag 18. juni 2015 vedtok byrådet i Oslo en klimaplan som innebærer strenge restriksjoner for biltrafikk innenfor ring 2. Det vurderes å sperre av hele området innenfor Ring 2 for diesel- og bensindrevne biler.
Ring 2 har midtstilt trikkelinje i begge retninger mellom Frogner plass og Majorstuen. Det foreligger planer om forlengelse av trikkelinja fra Majorstuen til Carl Berners plass. Dette vil kunne medføre at det ikke blir mulig med gjennomgående biltrafikk på hele strekningen.
Ring 2 som en sammenhengende bygate ble etablert som følge av Harald Hals' generalplan fra 1929. Planen opererte med to ringveier (bulevarder), og der disse møtte avenyene ut fra bysentrum, skulle det dannes byplasser eller grøntområder.
Ring 2 ble fullført på starten av 1950-tallet, og er den eldste av ringveiene i Oslo.
Tidligere fulgte østre del av Ring 2 strekningen St. Halvards gate – Bispegata frem til E18 ved Bispevika. I dag ender østre del av Ring 2 ved trafikkmaskina i Lodalen. Omleggingen er en konsekvens av arbeidet med å fjerne gjennomfartstrafikken fra Gamlebyen (Oslos middelalderby) og fra Bjørvika.
Oppdatert 27. juni 2017 Oslo
Joakim Borda-Pedreira

Joakim Waskar Olañeta de Borda y Pedreira (født 1977) er svensk-boliviansk kunsthistoriker, kunstkritiker og kurator, bosatt i Norge siden 2010. Sammen med journalistene Björn af Kleen og Karin Olsson drev han den populære svenske mediebloggen diagnos.dk mellom 2004-2005. Borda var kunstredaktør for Nöjesguiden Malmö / Lund (2006-2007) og Plaza Magazine (2007-2011) i Stockholm. I 2012 startet han kunstgalleriet The Boiler Room i Oslo. Mellom 2012 og 2015 var han kurator for Festspillene i Nord-Norge og har siden vært leder for flere norske kunstinstitusjoner, som Kunstsentrene i Norge (KIN) og Galleri Format Oslo. Siden 2018 er han ansatt som daglig leder for RAM galleri.
Han har vært redaktør og forfatter for en rekke artikler, antologier og kunstbøker under navnet Joakim Borda-Pedreira.
I 2017 grunnla han sammen med Knut Ljøgodt Nordic Institute of Art, en organisasjon som arbeider for å løfte frem eldre nordisk kunsthistorie internasjonalt gjennom utstillinger og bøker.
Paralelt med nordisk modernisme og samtidskunst har Borda-Pedreira fordypet seg i eldre latinamerikansk kunst fra 1600-1700-tallene og forsker særlig i den bolivianske maleren Melchor Pérez Holguín (1660-1732). Siden 2024 er han doktrorgradsstipendiat ved universitetet i Sevilla.
Borda-Pedreira vokste opp i Lund, Sverige, og bodde også mange år i La Paz, Bolivia. Han er sønn til den svensk-argentinske professoren i etnologi Beatriz Lindqvist og er barnebarn til den bolivianske parlamentarikeren og forfatteren Héctor A. Borda Leaño (1927-2022). Mellomnavnet Olañeta kommer fra bestemoren som var tippoldebarn til den spanske generalen Pedro Antonio de Olañeta. Borda studerte kunsthistorie ved Lunds universitet og Universitetet i Oslo, hvor han var den første til å ta masteraksamen på Peruansk kunst fra 1600-tallet.
Kunst i offentlige rom

Kunst i offentlige rom (KORO) er et norsk statlig forvaltningsorgan under Kultur- og likestillingsdepartementet. Det ble vedtatt opprettet ved stortingsvedtak 30. november 1976 og ble etablert under navnet Utsmykkingsfondet for nye statsbygg i 1977. Navnet ble i 1997 endret til Utsmykkingsfondet for offentlige bygg, før det i 2006 fikk sitt nåværende navn.
KOROs formål er å bidra til å skape kunst i det offentlige rom, det vil si statlige, kommunale og fylkeskommunale bygg og uterom, samt norske konsulater og ambassader i utlandet. KORO fordeler 30 millioner kroner til kunst i offentlige miljøer årlig. KORO bistår blant annet Norges kommuner med konsulenthjelp og tilskudd i forbindelse med utsmykninger.
Birka (kunst- og håndverkssenter)

Birka AS var en organisasjon som arbeidet for norsk kunst og håndverksnæring. Organisasjonen ble etablert i 2003, på initiativ fra arrangøren av Rennebumartnan. Birka holdt til på Berkåk i Rennebu kommune, men hadde hele Norge som virkeområde. Arbeidet var blant annet støttet av Kultur- og kirkedepartementet. Birka hadde tre ansatte.
Noe av Birkas målsetting var å være et senter for kompetanseheving, utvikling og formidling av norsk kunst og håndverk. Formålet var kort sagt å være en støtte for næringsutøvende håndverkere innen tradisjonelle kunst- og håndverksteknikker, med produksjon i Norge, og med hovedvekt av norske råvarer.
Organisasjonen ga håndverkerne hjelp til markedsføring, og arrangerte kurs i temaer som regnskap, økonomi og IKT. På organisasjonens nettside lå en oversikt over håndverkere i ulike kategorier fra hele landet.
Birka ble avviklet i 2016.
Rommensletta skulpturpark

Rommensletta skulpturpark er en skulpturpark ved Kristoffer Robins vei på Smedstua i Groruddalen i Oslo, åpnet i 2013 og etablert i et samarbeid mellom Bymiljøetaten, Kulturetaten, Eiendoms- og byutviklingsetaten, Bydel Stovner og Billedhuggerforeningen.
Parken er lagt på kommunens gamle hovedsøppelfylling som ble anlagt i 1960-årene på Rommensletta i bunnen av Groruddalen og var opp til 15 meter dyp. Skulpturparken inngår i Alnaelva Miljøpark og Groruddalssatsingen, områdeløft for Haugenstua. Hensikten er å gi alle aldersgrupper bevegelse, rekreasjon og kunstopplevelse. I prosjektfasen ble parken også omtalt som Rommensletta park.
Ved åpningen hadde parken ni skulpturer fra ca. 1960 til ca. 2010 som representerer tidslinjen fra Haugenstua ble bygget ut i 1960-årene til i dag, fem fra kommunens kunstsamling i magasin og fire innkjøpt til parken. Blant skulpturene var i 2014 «Fugl» av Nils Aas, som tidligere sto ved Symra kino på Lambertseter, «Fisk» av Kristian Blystad, «Revemor med unge» av Skule Waksvik, «Atlantico» av Arnold Haukeland, «Aleph» av Stefanny Hillgaard og «Mor og barn» av Annasif Døhlen, som tidligere sto ved Dikemark sykehus. Det er også satt av plass til skiftende utstilling av skulpturer. I parken er det etablert et kunstig bekkeløp.
Turvei D10 går gjennom skulpturparken.
Peer Gynt-parken

Peer Gynt-parken på Løren i Oslo er en samling skulpturer hvor man kan følge forfatteren Henrik Ibsens drama Peer Gynt akt for akt. Peer Gynt-parken ble etablert i Ibsenåret 2006 av Selvaag, selskapet som står bak boligutbyggingen i Løren-området. Skulptursamlingen består både av bestillingsverk, og av vinnerverk fra en internasjonal skulpturkonkurranse. Skulpturparken inngår i Lørenparken.
Skulpturene i Peer Gynt-parken inkluderer tre bestillingsverk, mens resten av skulpturene er skaffet til veie gjennom en åpen, internasjonal konkurranse om utarbeidelse av de beste figurative skulpturene knyttet til scener fra Henrik Ibsens Peer Gynt. Konkurransens jury besto av teatersjef Ellen Horn ved Riksteatret, billedhugger Kirsten Kokkin, professor Vigdis Ystad ved Senter for Ibsen-studier, Kim Brandstrup fra Galleri Brandstrup, Peder Lund fra Lund Fine Art, billedhugger Kristian Blystad, samt Ole Gunnar Selvaag, en av eierne i Selvaag Gruppen.
Foreløpig er det utplassert 20 skulpturer i Peer Gynt-parken:
Ni av skulpturene er plassert i den rektangulære Lørenparken midt i det nye boligområdet.
Höllvikens skulpturpark

Höllvikens skulpturpark (også Falsterbonäs Open Air Museum) er en svensk skulpturpark, som ligger i Höllviken i Vellinge kommune.
Höllvikens skulpturpark ble innviet i 2008, og er basert på utlån av skulpturer fra Allan och Bo Hjelts stiftelse,
Seks bronseskulpturer, hvorav fem framstilt av Gudmar Olovson, er satt opp langs Hjeltska promenaden, gangveien mellom Falsterbonäsets nordbredde og Länsväg 100.
Preus museum

Preus museum er det nasjonale museet for fotografi i Norge. Museet ligger i Horten i Vestfold. Det ble åpnet av Leif Preus som Preus Fotomuseum i 1976. Den norske staten kjøpte samlingene i 1995 og flyttet museet til Karljohansvern i 2001. Styret oppnevnes av kulturdepartementet.
Museet ble opprettet i 1995, da Staten kjøpte samlingene til det private Preus Fotomuseum, som ble grunnlagt av Leif Preus. Preus museum flyttet i mai 2001 inn i Magasin A på Karljohansvern i Horten, en times kjøring fra Oslo. Marinemuseet ligger i etasjene under Preus museum. Bygget, som tidligere var proviantlager for Den norske marinen, er fra 1860-tallet og ble tilpasset museumsformål i 2001 av arkitekt Sverre Fehn. Det er i dag Nasjonale Festningsverk som eier selve bygningen.
En av forløperne for museet var Norsk Fotohistorisk Forening som ble stiftet i 1974 for å spre kunnskap om og interesse for fotohistorie. Ved etableringen var foreningens fremste mål å være pådriver for etablering av et nasjonalt fotomuseum. I april 2009 ble Preus museums venner og Norsk Fotohistorisk Forening samlet i én organisasjon.
Museets samlinger består av norsk og internasjonalt fotografi, fotoalbum og diverse andre former for bilder, kameraer og andre tekniske gjenstander som belyser fotografiets utvikling. Preus museum huser også et fagbibliotek og har en fotokonservator som arbeider med behandling og bevaring av fotografisk materiale.
Håndkolorert positivkopi, saltpapir, størrelse: 412x300 mm
Bilder fra hennes reiser gjennom India på 1920- og 1930-tallet
Album
Bilder fra boken Idylls of the Kings