davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
2023

2023 (MMXXIII) fue un año común que comenzó en domingo en el calendario gregoriano. Fue también el número 2023 anno Domini o de la designación de era cristiana, además de ser el vigésimo tercer año del siglo xxi y del tercer milenio. De igual manera, fue el tercer año de la tercera década del siglo XXI y el cuarto del decenio de los 2020.
El año fue testigo de la disminución y debilitación de la pandemia de COVID-19, y la OMS puso fin a su estado de emergencia sanitaria mundial en mayo. Los conflictos armados como la invasión rusa de Ucrania y la guerra civil birmana continuaron durante este año, y una serie de golpes de Estado, varios conflictos armados y crisis políticas estallaron en numerosas naciones africanas. En octubre se produjo una escalada del conflicto israelí-palestino cuando el grupo militante Hamás, dirigió un ataque contra Israel, lo que llevó a este último a declarar la guerra a Hamás. Además, el conflicto del Alto Karabaj terminó después de que más de 100 000 armenios huyeran de la región tras una ofensiva militar azerí lanzada en septiembre. Los desastres naturales catastróficos incluyeron el quinto terremoto más mortífero del siglo XXI que azotó Turquía y Siria, dejando casi 60 000 muertos; el ciclón Freddy, el ciclón tropical de mayor duración registrado en la historia, que provocó más de 1400 muertes en Malaui y Mozambique; la tormenta Daniel, que se convirtió en el ciclón más mortífero del mundo desde el ciclón Nargis después de matar al menos a 11 000 personas en Libia; y un gran terremoto de magnitud 6,8 que sacudió el oeste de Marruecos, matando a 2960 personas.
2023 fue testigo de una crisis bancaria que provocó el colapso de numerosos bancos regionales estadounidenses, así como la compra de Credit Suisse por parte de UBS en Suiza. En Estados Unidos, los dos bancos más grandes que colapsaron fueron Silicon Valley Bank y First Republic Bank. Además, se anunciaron numerosas adquisiciones en diversas industrias. Algunas de las más grandes y notables fueron las adquisiciones de energía de octubre con ExxonMobil y Chevron comprando Pioneer Natural Resources y Hess respectivamente y el cierre de la adquisición de Activision Blizzard por parte de Microsoft. En el ámbito tecnológico, 2023 ha sido testigo del continuo aumento de los modelos de IA generativa, con un aumento de las aplicaciones en diversas industrias. Estos modelos, que aprovechan los avances en el aprendizaje automático y el procesamiento del lenguaje natural, se han vuelto capaces de crear texto, imágenes y música realistas y coherentes.
El año 2023 fue:
8 de diciembre

El 8 de diciembre es el 342.º (tricentésimo cuadragésimo segundo) día del año en el calendario gregoriano y el 343.º en los años bisiestos. Quedan 23 días para finalizar el año.
Tradiciones
Por países (Por orden alfabético)
En la historia reciente, el Papa Juan Pablo II logró canonizar a 388 santos, mientras que el papa Francisco ha batido todos los récords luego de que al día de hoy (8 de diciembre de 2024) ha canonizado a 898 santos, 800 de ellos al mismo tiempo.​
Por países (Por orden alfabético)
Línea 1 (Metro de Caracas)

La Línea 1 del Metro de Caracas es el servicio de subterráneo que opera entre las estaciones Propatria y Palo Verde, fue la primera línea en ser construida. Inició sus operaciones el 2 de enero de 1983, durante el gobierno del presidente Luis Herrera Campins y su última ampliación fue inaugurada el 19 de noviembre de 1989. Cuenta con un total de 22 estaciones y 20.4 kilómetros. Es la línea con más estaciones de todo el sistema subterráneo caraqueño. En kilómetros sólo es superada por la Línea 2, que cuenta con 23.1 km.
La Línea 1 cruza la ciudad de Caracas de oeste al este, pasando a través de tres municipios. Fue inaugurada en cuatro etapas: Propatria ↔ La Hoyada (2 de enero de 1983), La Hoyada ↔ Chacaíto (27 de marzo de 1983), Chacaíto ↔ Los Dos Caminos (23 de abril de 1988) y Los Dos Caminos ↔ Palo Verde (19 de noviembre de 1989).
Entre 2010 y 2012, el Metro de Caracas realizó una renovación de flota​, recuperación de la infraestructura y actualización de los sistemas fabricados por Alstom y Thales Group (en ese momento Alcatel-Lucent) con una licitación a las empresas CAF (material rodante, electrificación y rieles) e INVENSYS​. Con el sistema SIRIUS CBTC, el cual fue instalado incorrectamente y actualmente funciona en modo ATS y ATP, sin el sistema ATO, que sigue siendo el antiguo sistema THALES que utilizan las demás líneas del sistema Metro, la empresa que se contrató para la instalación del sistema designada por la misma Invensys "nunca había instalado ese sistema en Latinoamérica" y en lugar de eliminar el antiguo sistema, o mantener ambos sistemas en funcionamiento, se decidieron por no completar el trabajo y mantener el sistema funcionando de manera incompleta haciendo que los trenes operen de manera incorrecta (aceleración fuerte y frenado de golpe, mal aparcado en las estaciones, activación del freno de emergencia por falta de respuesta al Sistema hombre muerto, entre otros) sumando que las unidades solicitadas a CAF "No están ni estaban diseñadas para poder operar en el Metro de Caracas", la línea 1 es una de las líneas más desafiantes para todos los trenes por ser una de las más largas y por ser la que más posee curvas, y gradientes relativamente fuertes, y por consecuencia de lo desafiante de esta línea, y la mala administración del Metro de Caracas ha hecho que de 48 trenes que se solicitaron a CAF tan solo funcionen de 13 a 25 trenes​, cuando deben operar de 36 a 42​. En consecuencia, múltiples planes de recuperación de trenes se han realizado al pasar de los años, en la actualidad, el plan más duradero para la flota de la Línea 1 ha sido parte de la 2°da fase del "Plan el Metro Se Mueve Contigo", con el objetivo de poder llegar a 50 trenes operativos para diciembre de 2025​, repartidos en las diferentes líneas del sistema.​
Picasso tolita

El Picasso tolita o Picasso precolombino es una escultura de cerámica que fue realizada por la cultura Tumaco-La Tolita que perteneció al período de desarrollo regional y habitó las costas de Colombia y Ecuador. La pieza se conserva en el Museo Nacional del Ecuador y es una de las más conocidas de su colección.​
Fue nombrada por el arqueólogo ecuatoriano Hernán Crespo Toral en su libro Historia del Arte Ecuatoriano en 1977.​ Recibió ese nombre en honor al escultor y pintor cubista Pablo Picasso ya que la pieza tiene grandes parecidos con el estilo cubista a pesar de que fue creada mucho tiempo antes.​
El Picasso tolita es una figura antropomorfa con varios elementos zoomorfos, entre los que se encuentran colmillos felinos, un collar que se convierte en una serpiente y una serpiente que nace de su ojo izquierdo.​
En el lado derecho del rostro la figura exhibe varias formas geométricas que parecieran ser un manto.​
A pesar de que hoy en día la pieza no exhibe pintura, estuvo originalmente pintada con rojo, verde y amarillo.​
La arqueóloga ecuatoriana María Fernanda Ugalde asoció al Picasso tolita como una posible divinidad que se relaciona con la transformación y la decapitación, posiblemente incluso se le ofrecieran cabezas humanas como ofrendas. Esta divinidad no es exclusiva de la cultura Tumaco-La Tolita, ya que se han encontrado representaciones de la misma desde Perú al sur hasta Mesoamérica al norte, algunas tan antiguas como el período formativo. Las dos características fundamentales de esta divinidad son la dualidad, ya que siempre tiene el rostro dividido a la mitad y la serpiente o alguna abstracción de la serpiente (puede ser tan simple como una línea) saliendo desde su ojo izquierdo. Otros ejemplos de representaciones de esta divinidad se pueden encontrar en el Lanzón de Chavín o en un monolito en las ruinas del Kuntur Wasi.​
La arqueóloga lo relacionó con la decapitación debido a que el manto que tiene es muy similar al manto que tienen los decapitadores de la tolita, un tipo de figurillas de cerámica que se caracterizan por sostener una cabeza entre sus manos. Además de esto, el ya mencionado monolito en el Kuntur Wasi sostiene lo que parece ser una cabeza entre sus manos, en la misma pose en la que lo hacen los decapitadores tolita.​
León Ricaurte

León Ricaurte Miranda, (Mera, 1934 - Guayaquil, 2003) fue un pintor ecuatoriano miembro del movimiento informalista y del Grupo VAN (Vanguardia Artística Nacional).
León Ricaurte se inicia profesionalmente como pintor en julio de 1960, cuando presenta su primera exposición en el Centro Ecuatoriano Norteamericano de Guayaquil, después de haber asistido varios meses a un curso dictado por el maestro norteamericano León Wooten. Las obras que exhiben en esa muestra son las realizadas durante el curso: varias técnicas, varias temáticas, que no reflejan una línea definida de trabajo pero sí un afán de búsqueda y experimentación con una visión muy personal y una gran capacidad técnica.
Aunque su inclinación experimental en la búsqueda de nuevas derroteros y formas de expresión lo acompañarán a lo largo de toda su trayectoria artística, esta se expande hacia 1967 cuando integra el Grupo VAN junto con Gilberto Almeida, Hugo Cifuentes, Guillermo Muriel, Oswaldo Moreno, Luis Molinari, Enrique Tábara y Aníbal Villacís. Sus “objetos plásticos” de la época buscan la ruptura del plano pictórico hacia fura en una concepción espacial que incluso desborda los límites del “ancho y el alto” del cuadro tradicional. Varias obras de la época son precisamente objetos murales sin límites geométricos definidos. En general, la mayor parte de su obra se ha concretado en la línea objetista a través de ensambles y collages.
1965 Tercer Premio Salón Bolivariano, Guayaquil
1969 Primer Premio Salón de Julio, Guayaquil
1973 Premio Único Salón de Ambato Segundo Premio Salón de Octubre, Guayaquil
1975 Primer Premio Nacional de Dibujo, Salón de Quito
1977 Primer Premio Adquisición Salón de Ambato
1982 Segundo Premio Salón de Diciembre, Castelldefels, Barcelona
1983 Segundo Premio Salón de Julio, Guayaquil
2002 Medalla Vicente Rocafuerte al Mérito Cultural, galardón que le entregó el Congreso Nacional en reconocimiento a su trabajo artístico
Colegio Americano de Quito

La Fundación Colegio Americano de Quito es una escuela internacional estadounidense en Quito, Ecuador.​ Los fundadores de la escuela fueron Galo Plaza Lasso, ex-presidente de Ecuador;​​ y Boaz Walton Long, ministro plenipotenciario estadounidense en Ecuador.​ El 14 de octubre de 1940 la escuela abrió con 162 estudiantes.​ Los estadounidenses querían oponerse la educación de las escuelas internacionales de Alemania y de la Italia fascista.​
Comúnmente reconocida como el mejor colegio del Ecuador. Nuevos estudiantes están generalmente limitados a hijos de exalumnos del Colegio Americano.
El Colegio Americano de Quito fue fundado el 14 de octubre de 1940 con 162 alumnos. Los primeros directores fueron Robert E. y la Sra. Hazel J. Tucker, recién llegados de los Estados Unidos. Los fundadores del colegio vivieron en una época caracterizada por los movimientos fascistas en Europa, representados en Ecuador y en otras naciones sudamericanas por los colegios alemanes e italianos que allí funcionan. Los dos fundadores querían contrarrestar esto. Tenían una visión de educar a la juventud de Ecuador en valores democráticos sabiendo que estos estudiantes se convertirían en los futuros líderes. Boaz Long, el ministro de EE. UU. en Ecuador, ayudó a obtener suministros de EE. UU. para establecer la escuela. La escuela contrató a maestros ecuatorianos de habla inglesa y educados en los Estados Unidos para impartir clases de educación cívica, geografía, historia de Ecuador y español, mientras que los estadounidenses impartieron las otras clases. El Ministerio de Educación ecuatoriano cooperó con la fundación de la escuela. Los gobiernos de Estados Unidos y Ecuador no tenían planes para ayudar financieramente a la escuela. La escuela utilizó un programa educativo derivado de las escuelas públicas de Santa Bárbara, California y la Escuela Lincoln de la Universidad de Columbia.​
Cada año los estudiantes escogen a los miembros del consejo estudiantil del colegio. Los cuales están conformados por: Presidente, Vice- Presidente, Secretario y Tesorero. Tradicionalmente los estudiantes eligen al representante del Consejo Estudiantil cada año. La representante del Consejo Estudiantil fue tradicionalmente conocida como la "Reina del Colegio Americano".
CAMINU (Colegio Americano Modelo Internacional Naciones Unidas) es una simulación de Naciones Unidas, el más grande del Ecuador. Estudiantes de diferentes unidades educativas acuden al mismo.
Alan Minda

Alan Steve Minda García (born 14 May 2003) is an Ecuadorian professional footballer who plays as a winger for Belgian Pro League club Cercle Brugge and the Ecuador national team.
Born in Esmeraldas, Minda joined Independiente del Valle's youth setup in 2016, from El Nacional. After making his senior debut with the reserve team Independiente Juniors in the 2020 Ecuadorian Serie B, he made his debut with the main squad on 22 May 2021, coming on as a second-half substitute for José Hurtado in a 3–0 Ecuadorian Serie A home win over Guayaquil City.
Minda scored his first professional goal on 1 August 2021, netting his team's third in a 4–0 home routing of Macará. After featuring regularly, he suffered a serious knee injury in December, being sidelined for several months of the 2022 season.
On 18 April 2023, on his Copa Libertadores debut, Minda scored IDV's second in a 2–0 win over Liverpool Montevideo; by doing so, he became the quickest to score for the club after coming on a substitute in the tournament's history.
On 12 July 2023, Belgian club Cercle Brugge announced the signing of Minda on a five-year contract, for a reported fee of around €2 million.
Minda made his debut for the Ecuador national under-20 team in November 2022, in two friendlies against Colombia. He was also included in the side's squads for the 2023 South American U-20 Championship and the 2023 FIFA U-20 World Cup.
Minda made his debut for the senior Ecuador national team on 22 March 2024 in a friendly against Guatemala.
Independiente del Valle
List of Filipino Americans

This is a list of Filipino Americans who have made significant contributions to the American culture, politics, or society. It also includes those with notable mentions in the American media.
To be included in this list, the person must have a Wikipedia article showing they are Filipino American or must have references showing they are Filipino American and are notable.
Apolinar Sangalang - First Filipino Mayor of a city in the United States. He was the mayor of Lathrop, CA.
Biserica Reformată

Biserica Reformată, cunoscută și sub denumirea de Biserică Reformat-Calvină, este o biserică creștină creată în urma Reformei protestante. Doctrina Bisericii Reformate se bazează pe interpretările scrierilor din Noul Testament enunțate de Huldrych Zwingli și Jean Calvin. Dar fiindcă cei doi fondatori au activat în Elveția (Zwingli la Zürich, iar Calvin la Geneva), denumirea latină a învățăturii propagate de ei este Confessio Helvetica („confesiunea elvețiană”), spre deosebire de Confessio Augustana („confesiunea de la Augsburg”), adică cea răspândită de Martin Luther.
Mișcarea reformată a început în Elveția în secolul al XVI-lea cu activitatea lui Huldrych Zwingli. În 1529, din cauza divergențelor teologice despre comuniune, predestinare, biserică și sacramente, Biserica Reformată a fost separată de Biserica Luterană. În anii 1530-1540 Jean Calvin a devenit liderul bisericii din Geneva. Susținătorii lui Luther și apropiații acestuia, Zwingli și Melanchthon, erau numiți luterani (care susțineau că sunt evangheliști), iar susținătorii lui Calvin au fost numiți calviniști sau reformatori. Treptat, reformatorii s-au răspândit în întreaga Europă.
Potrivit tratatului de pace Westfalică din 1648, Biserica Reformată a obținut recunoașterea oficială.
Reformații, numiți și hughenoți sau calviniști, s-au extins în întreaga lume. Ei sunt majoritari în Scoția, Olanda, nordul Germaniei, Elveția, Ungaria etc. Majoritatea coloniștilor de pe coasta atlantică americană erau reformați, mai ales în New York și Noua Scoție. Confesiunea reformată s-a răspândit prin intermediul coloniilor și pe continentul african, fiind majoritară în Africa de Sud, Camerun, Sierra Leone și în comunitățile afro-americane din SUA.
Calvinismul respinge dogma prezenței reale a "trupului și sângelui Domnului" în împărtășanie, invocarea sfinților, instituția episcopatului, închinarea și slujirea la chip cioplit, icoane și statui, și susține nepracticarea semnului crucii, care ar fi o batjocură pentru Dumnezeu, neîmbogățirea clerului (cu toate că în anul 2023, în România, o înmormantare costă 1500 lei - taxă percepută de preot) etc. Predicatorii sunt aleși de către credincioși și fiecare din bisericile calviniste este condusă spiritual de un consiliu ales. Calvin crede într-o predestinare absolută a aleșilor și celor condamnați la „judecata de apoi”.
Cocoșul de pe turnurile bisericilor reformate amintește scena biblică în care Sf. Petru s-a lepădat de Isus de 3 ori, pȃnă la primul cȃntat al cocoșului. Acest fapt a devenit ulterior simbol al pocăinței și al învierii.
Biserica Catolică

Biserica Catolică (din greacă καθολικός, în traducere „universal”, derivat din κατ'όλον, „care formează un întreg”) este totalitatea credincioșilor uniți prin crezul apostolic și sfintele taine sub autoritatea papei și a episcopilor aflați în comuniune cu el. Catolicii constituie cel mai numeros grup religios din lume, cu numeroase ordine călugărești. Biserica Catolică este formată dintr-un număr de biserici particulare, definite pe criterii teritoriale și rituale. În sfera de influență occidentală bisericile particulare sunt numite dieceze, iar în sfera de influență orientală, eparhii. Toate aceste organizații au în fruntea lor un episcop, considerat de credincioși ca fiind succesor direct al apostolilor. În fruntea colegiului episcopilor se află episcopul Romei, cunoscut sub numele de papă, care este văzut de credincioșii catolici drept succesor al Sfântului Petru, întâistătătorul colegiului apostolilor lui Isus Cristos.
Biserica Catolică numără peste 1,27 miliarde de credincioși.
Biserica Catolică desfășoară serviciile religioase după mai multe rituri, între care cel mai răspândit este ritul latin, practicat de Biserica Romano-Catolică. Un loc important îl are ritul bizantin, practicat, între altele, de Biserica Română Unită cu Roma.
Revista istorică

Revista istorică, fondată de Nicolae Iorga în anul 1915, este o publicație a Institutului de Istorie „Nicolae Iorga”, București, România. A fost publicată sub auspiciile Casei Școalelor până în anul 1946.
Seria nouă din 1990 a „Revistei istorice” urmează direcția impusă de fondator, de a conexa cercetarea istorică românească de vârf cu direcțiile și metodele de investigare promovate de curente și școli istoriografice contemporane internaționale. „Revista istorică” publică studii de istorie medie, modernă și contemporană, dând prioritate unor teme precum: studiile pontice, relațiile interetnice și interconfesionale, raporturile dintre biserică și societate, dintre alogeni și autohtoni, rolul elitelor, structuri sociale și instituții, impactul comunismului asupra societății, politică și propagandă etc.
Listă de filme istorice

Drama istorică este un gen de film în care scenariul se bazează pe evenimente istorice și pe persoane celebre. Unele filme istorice încearcă să portretizeze cu acuratețe un eveniment istoric sau o biografie, atât cât îi permit cercetările istorice disponibile. Alte drame istorice sunt povestiri fictive care se bazează pe o persoană reală și faptele lor, cum ar fi Inimă neînfricată, care se bazează vag pe lupta din secolul al XIII-lea a cavalerului William Wallace pentru independența Scoției.
Istoria științei

Obiectivul istoriei științei este de a cerceta apariția și evoluția istorică a științelor și a disciplinelor lor respective. Ea folosește în aceste scop printre altele metodele cercetării istorice. Oamenii de știință, care se ocupă cu istoria științei, deseori provin din disciplina pe care o analizează istoric, ceea ce, în domenii foarte complexe este indispensabil. În acest caz, istoria științei apare ca o parte istorică a respectivei discipline.
Țară

Țara reprezintă o parte din suprafața Terrei delimitată convențional prin hotare, care are un nume și, de obicei, un steag, o stemă, o monedă proprie și una sau mai multe limbi oficiale. Alte atribute mai importante ale unei țări sunt: statutul politic și economic, venitul pe cap de locuitor, suprafața, populația (număr, etnii), religiile, relieful, organizarea administrativ-teritorială.
O țară are tradiții, cultură specifică, istorie, folclor, bogății terane și subterane, importanță turistică.
Colecția de Carte Veche și Icoane „Ștefan Crișan”

Colecția de Carte Veche și Icoane „Ștefan Crișan” este un muzeu județean din Lipova, amplasat în Str. B. P. Hasdeu nr. 22. Colecția prezintă exemplare de carte veche românească și străină, obiecte de cult, icoane pe lemn și sticlă din secolele XVIII - XIX.
Istoric

Un istoric este o persoană care se ocupă de istorie.
În epoca antică, între cei mai importanți istorici au fost Herodot, Plutarh, Sima Qian, Tucidide și Suetonius.
Din istoricii contemporani, merită a fi menționați Isaiah Berlin, Winston Churchill și Michel Foucault.
În zilele noastre, profesia de istoric a devenit o componentă indispensabilă a vieții sociale, istoricii participând la procesul de elaborare și promovare a politicilor de stat, în realizarea programelor economice și sociale. În baza metodelor științifice, specialiștii în istorie sunt capabili să studieze fenomenele și procesele realității sociale; să stabilească diagnoza problemelor sociale și să propună soluții practice; să evalueze eficiența diferitelor activități și să realizeze o pronosticare a dinamicii sistemelor sociale.
Centrul istoric al Bucureștiului

Centrul istoric al Bucureștiului reprezintă o zonă centrală a capitalei, cu o suprafață de aproximativ 0,50 km², situată la extremitatea vestică a sectorului 3.
Centrul istoric este delimitat astfel:
Ansamblul centrului istoric este înscris în Lista monumentelor istorice 2010 - Municipiul București - la nr. crt. 187, cod LMI B-II-s-A-17909.
Centrul istoric este o parte a cartierului Centrul Civic. Aici se găsesc Curtea Veche, Hanul lui Manuc, bisericile Stavropoleos și Sfântul Anton, ca și numeroase alte clădiri vechi declarate monumente istorice.
În centrul istoric, în Piața Bisericii Sfântul Gheorghe-Nou, este amplasat kilometrul zero (oficial) al României. Pe lângă spațiul verde oferit de Parcul Sfântul Gheorghe creat în jurul Bisericii „Sf. Gheorghe Nou” mai este și Parcul Colțea în care este amplasată Fântâna Vioara Spartă. Primăria Bucureștiului are în desfășurare un proiect de restaurare a zonei istorice din centrul capitalei.
Articol principal: Lista străzilor centrului istoric din București
Bulevardul Ion C. Brătianu traversează centrul istoric de la nord la sud, împărțind această zonă în două părți aproximativ egale. Tot în acest perimetru se află și partea de început a Căii Moșilor. Pe lângă cele 48 de străzi, între care se află străzile Lipscani, Șelari, Covaci, Doamnei, Stavropoleos, Franceză, Șepcari, în centrul istoric sunt și trei intrări, trei pasaje și cinci piețe sau piațete.
Annecy

Annecy este un oraș în Franța, prefectura departamentului Haute-Savoie, în regiunea Ron-Alpi.
Castelul din Annecy face parte din moștenirea arheologică a regiunii. Are 4 mari turnuri: Turnul Perierre domină lacul, Turnurile St. Paul și St. Peter domină orașul. Cel mai impozant și cel mai vechi (secolul al XII-lea) este Turnul Reginei. Zidurile de apărare reprezintă un exemplu de arhitectură militară care permit privitorului să își imagineze aspectul castelului înainte de amplasarea altor construcții între turnuri.
Interiorul castelului - succesiunea de construcții ridicate în perioade diferite poate fi admirată din curtea interioară. Pe partea stângă se află: clădirea Nemours, construită în 1545 de către Charlotte de Orleans, Ducesa de Genevois-Nemours; Vechea Clădire, ce datează din vremea Contesei de Geneva, secolul al XIV-lea; Noua Clădire, ridicată în 1571, încheie șirul construcțiilor de pe stânga. Pe dreapta se afla: Turnul și Clădirea Perrier, realizate în 1445 de Amedee VIII, primul duce de Savoia.
Biserică (instituție)

Biserica (în greacă εκκλησία; latină ecclesia) este instituția în care sunt organizați credincioșii creștini.
Cuvântul profan ekklesia apare în Atena antică, cu referire la adunarea poporului. Totuși conceptul religios de biserică apare pentru prima dată în Septuaginta, versiunea grecească a Vechiului Testament, de 25 de ori, în cărțile istorice și în psalmi. Prima dată este întâlnit în I Samuel 17:47: «Și toată adunarea (lit.: biserica) aceasta va cunoaște că nu cu sabia și cu sulița izbăvește Domnul, căci acest război este al Domnului și El vă va da în mâinile noastre.»
În Vechiul Testament, ekklesia face concurență termenului mai vechi synagogê (prima referință în Exod 12:3).
Câtă vreme sinagoga e "adunarea celor mânați împreună" (syn împreună; ago a mâna), adunare pasivă, biserica e "adunarea celor convocați" (ek din; kaleuô a chema).
Pentru prima dată, Noul Testament preia acest concept în Metei 16:18: «Și ție îți zic: că tu ești Petru și pe această piatră voi zidi Biserica mea...»
În Noul Testament, potrivit concordanței biblice a lui Jambes Strong, Strong's Exhaustive Concordance of the Bible (prima ediție 1890, ultima retipărire 2006), cuvântul ekklesía apare de 118 ori, sub șase conjugări:
Limba latină a copiat cuvântul grecesc, sub forma ecclesia, extinzându-i sensul, încât să definească nu numai instituția Bisericii, dar și lăcașele de cult. Alte limbi romanice și vecinele lor au preluat același termen: fr église, sp iglesia, cy eglwys, pt igreja, wa eglijhe, it chiesa, etc.
Limbile slave și germanice au folosit mai întâi un nume pentru lăcașul de cult, apoi s-a extins sensul la instituția Bisericii. Astfel, cuvântul grecesc kyriakê ("[casă] împărătească") a devenit: se kyrka, sc kirk, nl kerk, de Kirche, en church, ua Церква - țerkva, ru церковь - țercovi, etc.
Același principiu a fost aplicat în unele limbi romanice, ca și la slavi și germanici. Astfel, cuvântul de bază a fost luat din latină, basilica, care la rândul său provine din grecescul basiliki-βασιλική ("[casă] împărătească", sau "[aulè-curte] regală"), devenind în română biserică (arhaic băsearică, ca în aromână), în retoromană baselga, în dalmată bašalka.
Alte limbi folosesc pentru biserică (cu toate sensurile) anumite derivate de la conceptul de casă.
Astfel, în limba maghiară, biserica se numește egyház ("una casă"). Poloneza folosește kościół ("castel"), pe când limba gî'îz întrebuințează expresia beta kristian ("casă creștină").
Biserica de lemn Intrarea în Biserică din Dobricul Lăpușului

Biserica de lemn „Intrarea în Biserică”, sat Dobricu Lăpușului, județul Maramureș datează din anul 1701. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul: MM-II-m-B-04567
Este o biserică de mici dimensiuni, având o lățime de 5 m și o lungime de 11,4 m. Ca și Biserica „Sfinții Arhangheli” are planul format din naos, pronaos și altar, care are formă poligonală, iar intrarea se face pe latura sudică. Decorul exterior se rezumă la ancadramentul portalului, ornamentat cu diverse crestături geometrice și cu o cruce sculptată în partea superioară. Decorul pictural al interiorului s-a păstrat destul de bine, exceptând altarul, care este repictat într-o manieră grosolană, lipsită de valoare artistică. Pictura trebuie atribuită lui Radu Munteanu din Ungureni. Inscripțiile nu specifică numele zugravului, dar comparându-se pictura cu cea a Bisericii „Sfinții Arhangheli” din Rogoz, care este semnată de Radu Munteanu, există asemănări evidente, atât de iconografie, cât și de cromatică. Pictura de pe boltă este împărțită în benzi ornamentale, într-un număr egal de scene pe fiecare față și înfățișează Patimile și capitole din Geneză. Pe pereți sunt înfățișate diferite scene din Vechiul Testament și din Viețile Sfinților: Jertfa și Filoxenia lui Avraam, David plânge moartea lui Absalom, Sf. Cristofor, Sf. Simion Stâlpnicul, Sf. Dimitrie și lupta lui Nestor cu Lie, Sf. Marina martelând diavolul, moartea bogatului nemilostiv. Întâlnim scene și din Noul Testament, precum pilda samariteanului milostiv. În pronaos întâlnim câteva scene ale judecății de pe urmă: Isus înconjurat de apostoli, ceata evreilor, a tătarilor, a călugărilor, a cuvioșilor, păstrate în partea superioară a pereților, executate de același Radu Munteanu. Restul pronaosului a fost acoperit într-o perioadă mai recentă, cu un strat de pictură de mai proastă calitate, înfățișând prooroci, mucenițe și cuvioși. După tradiție, această biserică ar fi fost adusă din satul Dumbrăvița, de către ortodocșii care au refuzat să accepte unirea religioasă și au rămas fără biserică.
Reformed Church in Romania

The Reformed Church in Romania (Hungarian: Romániai Református Egyház; Romanian: Biserica Reformată din România) is a Calvinist denomination and the largest Protestant church in Romania. The majority of its followers are of Hungarian ethnicity and Hungarian is the main church language. The large majority of the Church's parishes are in Transylvania; according to the 2021 census, 495,380 people or 2.6% of the total population belong to the Reformed Church. About 95% of the members were of Hungarian ethnicity.
The religious institution is composed of two bishoprics, the Reformed Diocese of Királyhágómellék and the Reformed Diocese of Transylvania. The headquarters are at Oradea and Cluj-Napoca, respectively.
Together with the Unitarian Church of Transylvania and the two Lutheran churches of Romania (the Evangelical Lutheran Church in Romania and the Evangelical Church of Augustan Confession), the Calvinist community runs the Protestant Theological Institute of Cluj.
The church adheres to the:
List of tallest Eastern Orthodox church buildings

This is a list of tallest Orthodox church buildings in the world, all those higher than 70 metres.
Traditionally, an Orthodox church building is crowned by one or several domes with Orthodox crosses on the top of each. The overall height of the temple is measured by the highest point of the cross above the main temple.
The number of domes on individual churches often serve a symbolic purpose. One dome is a symbol of Christ or God, three domes are symbolic of Trinity, five domes symbolize Christ and Four Evangelists, seven domes reference the seven Sacraments of the Catholic Church, and thirteen domes correspond to Christ and his twelve Apostles. Other numbers are also encountered.
An Orthodox church building may also have a bell tower or zvonnitsa, either a part of the main church building, or standalone structure. Typically, a bell tower is higher than the main temple.
This list is divided into two sections, one listing the highest temples and the other listing the highest bell towers or zvonnitsas.
List of hospitals in Romania

The list below is a database that contains hospitals in Romania. All public hospitals receive funding from the Ministry of Health. Romania has a universal healthcare system, hence all public hospitals are charge-free and available to each citizen of the European Union. There are 425 operational hospitals across the country. At the moment, there are 6.2 hospital beds available per 1000 citizens.
As a result of the European recession, the executive has decided to shut down 67 hospitals nationwide.
In Romania, each hospital is assigned to a certain city, town, region or medical university.
A dispensary (dispensar in Romanian) is common out in the countryside. They do not have the facilities or labor power of a hospital, but some famous dispensaries appear in the list below.
A town hospital (spital orășenesc in Romanian) is a hospital where residents of a particular town are being admitted into. Such hospitals are able to sustain most medical emergencies and common surgeries.
A municipal hospital (spital municipal in Romanian) is a hospital where residents of a particular municipality are being admitted into. Such hospitals usually have a greater bed capacity than a town hospital.
A county hospital (spital județean in Romanian) is a hospital where citizens from all over the county are being brought in. If the procedure cannot be performed into a town hospital, the patients are being admitted in a hospital as such. This kind of hospital has a wide range of departments and a high bedding capacity.
A university hospital (spital universitar in Romanian) is a hospital ascribed to a medical university. Such hospitals have a state-of-the-art medical technologies and tend to perform experimental operations.
A sanatorium (sanatoriu in Romanian) is a recovery facility where patients with a chronic disease are being admitted into shortly before treatment.
A private hospital is a hospital that only operates with people that own a private medical insurance. Such hospitals have a closed circuit network and differ from the public hospitals.
This list has been created with information provided by the Romanian Ministry of Health.
Ivan the Great Bell Tower

The Ivan the Great Bell Tower (Russian: Колокольня Иван Великий, romanized: Kolokol'nya Ivan Velikiy) is a church tower inside the Moscow Kremlin complex. With a total height of 81 metres (266 ft), it is the tallest tower and structure of the Kremlin. It was built in 1508 on Cathedral Square for the three Russian Orthodox cathedrals, namely the Assumption (closest to the tower), the Archangel and the Annunciation, which do not have their own belfries. It serves as a part of Moscow Kremlin Museums.
From 1329, Moscow's first stone bell tower stood on this site, affiliated with the Church of St. Ivan of the Ladder-under-the Bell, hence the name "Ivan" in the title. This church was erected by Grand Duke Ivan Kalita, and was one of the first to be built in Moscow out of stone, rather than wood. During Grand Duke Ivan III’s major renovation of the Kremlin, he hired an Italian architect to replace this church. Construction was begun in 1505, the year of Ivan’s death, and was completed three years later under his son Vasily III. Vasilly also ordered that a new and unprecedentedly large tower be erected on the foundations of the old tower as a monument to honour his father.
The new bell tower, completed in 1508, originally had two belfries on different levels and a height of around 60 meters. Because of its height, the tower also served as an observation point against fires and the approach of enemies.
There's a popular yet disputable legend, that when Napoleon captured Moscow in 1812 after the Battle of Borodino, he heard that the cross on the central dome of the Annunciation Cathedral had been cast in solid gold, and immediately gave orders that it should be taken down. But he confused the cathedral with the Ivan the Great Bell Tower, which only had a gilded iron cross. This cross resisted all attempts of French equipment and engineers to remove it from the tower. It was only after a Russian peasant volunteered to climb up to the dome that the cross was lowered on a rope. When he went up to Napoleon seeking a reward, the latter had him shot out of hand as a traitor to his fatherland.
The Ivan the Great Bell Tower is an ensemble with three components. All of the buildings are made of brick, and are whitewashed in accord with the neighboring buildings of Cathedral Square.
The Ivan the Great Bell Tower today contains 22 bells. Of these, 18 small bells hang in the base and in the middle of the bell tower.
Bantay Church

The Parish of Saint Augustine of Hippo, also known as the Archdiocesan Shrine of Our Lady of Charity colloquially known as Bantay Church is a Roman Catholic church in Bantay, Ilocos Sur in the Philippines. Dedicated to Saint Augustine of Hippo, the church is under the jurisdiction of the Archdiocese of Nueva Segovia. It houses the venerated image of Our Lady of Charity.
Pope Pius XII issued a pontifical decree of coronation titled Quas Tuas Optime on August 3, 1955, towards the venerated image of Our Lady of Charity, being granted to the Archbishop of Nueva Segovia, Santiago Caragnan y Sancho. The decree was signed by the Secretary Deacon Giulio Rossi and notarized by the Grand Chancellor, Girolamo Ricci. The rite of coronation was executed on January 12, 1956, by the Apostolic Nuncio to the country, Cardinal Egidio Vagnozzi and named as "Patroness of Ilocandia".
The old historic bell tower of the church known as the Bantay Tower, which served as a watchtower for pirates during the Spanish colonial era, gave the town its name – bantay (meaning "to guard").
The church was heavily damaged during World War II, and its reconstruction started in 1950. The restored façade is of Neo-Gothic design mixed with pseudo-Romanesque materials and elements. It is designed to be grandiose and reminiscent of Spanish architecture. It uses materials such as bricks and mud.
The belfry sits on a hilltop overlooking a green pasture and the province of Abra. It was used as a watchtower for invading enemy forces during World War II because of its strategic location. The Bantay Church and bell tower are monumental witnesses to various atrocities and uprisings. Five bells are found in the uppermost level of the tower.
On July 27, 2022, parts of the Bantay Bell Tower crumbled after a 7.0 magnitude earthquake struck the province of Abra and nearby provinces.
Gwerz (strollad)

Gwerz a oa ur strollad breizhek folk / folk-hengounel. Gant Barzhaz Trio e oa Gwerz unan eus ar strolladoù brudetañ ha pouezusañ ar seurt-se er bloazioù 80. Savet e oa bet gant Soïg Siberil, Patrick Molard, Jacky Molard, Erik Marchand ha Youenn ar Bihan. Anavezet ar strollad evit kalite dispar ar sonerien a yae d'en ober. Ne voe enrollet nemet teir fladenn gant ar strollad.
Gwerz Skolvan

Skolvan, pe Gwerz Skolvan zo ur werz e brezhoneg diwar-benn un den anvet Iannik Skolvan, en deus lazhet ur beleg, c'hwezet an tan en un iliz, jahinet e c'hoarezed. Pardon eus e bec'hedoù a c'houlenn digant e vamm.
Tennañ a ra d'ur varzhonek kembraek, Yscolan, e Levr Du Caerfyrddin ha lakaet war gont Myrddin.
Dastumet eo bet
Meur a stumm zo eta.
Hervez Donatien Laurent e vefe gwerz Skolvan diwar-benn buhez Sant Koulmkell.
Al "levr bihan" meneget er werz en dije da welet neuze gant an dornskrid bet adskrivet diwar hini Sant Finnian a Moville, a vije bet kaoz hervez lod da emgann Cul Dréimhne. En abeg d'al lazhadeg-se e vije bet roet pinijenn da Sant Koulm kuitaat e vro, ha mont da dreiñ ouzh Doue kement a eneoù estren evel ma oa bet lazhet en emgann.
Toullañ ar fronell

Toullañ ar fronell zo un doare toullgorferezh. Toullet e vez kroc'hen ar fronell evit gallout plantañ ur bravig ouzh ar fri, ur walennig peurliesañ.
Unan eus an doareoù toullgorferezh boutinañ eo hemañ, war-lerc'h toullañ flip ar skouarn
Toullet e vez alies fronell ar fri en India: kentoc'h ar fronell gleiz e norzh ar vro hag ar fronell dehoù er su. En India e talvez ar bravig plantet er fronell da goantaat ur vaouez dreist-holl, hag gwezhall (XVIvet kantved) evit merkañ he renk er gevredigezh hag evit enoriñ Pārvatī, doueez an dimeziñ hervez an hindouegezh. Hiziv e vez gwisket kalz bravigoù er fronell koulz en India hag e Bangladesh hag e Pakistan, met e Pakistan e reer kentoc'h gant un tamm diamant bihan kentoc'h evit ar gwalennoùigoù a gaver peurliesañ en India.
Toullet e vez ar fronell e meur a vro arab eus ar Reter-Kreiz ivez abaoe kantvedoù, ha meneget e vez er Bibl zoken (Isa. 3:21, Gen. 24:47, Krennlav. 11:22, Hos. 2:13)
Deuet eo da vezañ ur c'hiz ivez e broioù ar C'hornôg (Europa, Norzhamerika, Aostralia...) abaoe ar bloavezhioù 1960 ha 1970, gwisket gant an hippied, ha neuze gant ar re b-punk er bloavezhioù 1990. Daoust ma vez gwisket muioc'h gant maouezed evit gant gwazed e vez gwelet gant paotred ivez hiziv.
Pladenn-weuz

Ur bladenn-weuz zo un doare toullgorferezh. Toullet e vez ar weuz, peurliesañ an hini izelañ met a-wezhoù ivez an hini uhelañ pe c'hoaz'h o-div war un dro, evit plantañ enni ur bladenn, great gant koad pe pri. Tamm-ha-tamm e vez astennet e vez an toull evit gallout implijout pladennoù brasoc'h-brasañ bewezh. Un doare labret astennet eo neuze.
Implijet e vez pladennoù-gweuz gant meuriadoù resis eus Afrika hag eus Suamerika ha Norzhamerika.
A-wechoù en Afrika e vez tennet an daou pe pevar dant izelañ eus dirak war un dro.
Gwechall e krede an dud e skeudenne brasder ar bladenn pe renk kevredigezhel pe ekonomikel a oa d'an den en e veuriad. Hiziv avat e kreder e tenn kentoc'h brasder ar bladenn da begen bras eo deuet an toull da vezañ evit gallout he flantañ e-barzh.
E Suamerika e vez graet ar pladennoù gant koad skañv hogozik atav.
E meuriadoù 'zo eus Amazonia e vez toullet o weuz d'ar baotred pa guitaont bed ar maouezed ha mont da chom e ti ar wazed Bez' e c'hell bezañ liammet ar pladennoù-gweuz ouzh ar gomz hag ar c'han, ha gwisket e vez pladennoù bras gant ar gadourion pe ar brezegerion veur, evel da skouer Raoni eus ar bobl kayapo.
E Norzhamerika e veze gwisket pladennoù-gweuz gnt maouezed eus ar pobloù haida, tsimshian ha tlingit evit diswel e oa prest ur vaouez da eurediñ. Lidet e veze staliadur ar bladenn gentañ gant ur ouel vras.
Abaoe un toullad bloavezioù e vez gwisket pladennoù-gweuz e broioù ar C'hornôg (Europa, Norzhamerika...) ivez.
Bragezenn

Ur vragezenn, pe ur bragoù-bihan-plac'h, pe ur bragoù-bihan hepmui, zo ur pezh dilhad-dindan gwisket gant ar merc'hed da c'holeiñ o feskennoù en a-dreñv hag o gaol er penn-a-raok, tre evel ma vez gwisket ur bragoù-bihan gant ar baotred.
Lêr

Lêr (ler ivez alies) a vez graet eus kroc'hen al loened a vez implijet, goude kivijañ, da ober botoù, seier, ha dilhadoù zo.
Ur ster reizhel a zo ivez d'ar ger pa gomzer eus toullañ lêr gant ur minaoued da skouer.
Labourat al lêr a vez graet abaoe amzer sevenadurioù ar saverien chatal. E lêr an ejened-moueek e veze graet tipi an Amerindianed, o dilhad, o zaboulinoù.
Toullañ ar fri

Toullañ ar fri zo un doare toullgorferezh. Toullet e vez ar c'hroc'hen er fri evit gallout plantañ ur bravig ennañ, ur walennig peurliesañ.
Dre vras eo kalz boutinoc'h hag a-bell an doare toullgorfadurezh-mañ e-touez ar maouezed, daoust ma vez gwisket mui-ouzh-mui gant paotred ivez en Europa ha Norzamerika dreist-holl.
Eujen ar Rouz

Eujen ar Rouz (1893-1976), pe Eugène Le Roux en ti-kêr, "Evnig Penn-ar-C'hoad" e anv skrivagner, a zo un Tregeriad anezhañ, brudet e ganaouennoù hag e bezhioù-choari.
Ganet eo bet Eugène Le Roux d'an 9 a viz Gwengolo 1893 e Peurid-ar-Roc'h. Goude-se e kemeras an anv-barzh « Evnig Penn ar C'hoad », anv al geriadenn ma oa o chom hag a zo anvet « Le Chef du Bois » war banelloù-hent Peurid-ar-Roc'h ! Pa oa bugel c'hoazh e kemeras perzh e gouelioù kentañ Bleuñ Brug hag a oa aozet gant kure yaouank Sant-Nouga, Yann-Vari Perrot, e maner Keryann, e Bro-Leon. Deuet eo da vezañ tamm-ha-tamm saver kanaouennoù ha pezhioù-c'hoari. Dont a rae brud dezhañ amañ hag ahont e Bro-Dreger dre ma kemere perzh e gouelioù a bep seurt. Ezel e oa eus Breuriezh ar Brezhoneg, ha skrivañ a rae e kelaouennoù evel "Arvorig" kent ar brezel kentañ.
E 1922, ez eas Evnig Penn-ar-C'hoad da Bariz da labourat e Ministrerezh an Arc'hantaerezh hag an dra-se a reas e-pad dek vloaz. Evnig a oa d'ar c'houlz-se ezel eus Kelc'h Keltiek Pariz ha barner er c'henstrivadegoù displegañ ha kanañ e brezhoneg hag a veze dalc'het bep bloaz eno. Kas a rae ar sonioù kompozet gantañ da Erwan ar Moal evit bezañ embannet war ar gelaouenn Breiz. Distroet e oa da Vreizh e 1933, rak anvet e oa bet da dailhanter da Rosko ha, goude, da Werliskin.
Degemeret e voe da ezel gant ar C'hoursez (pe Gorsedd) e voe resevet dindan e anv-barzh, Evnig Penn ar C'hoad.
Aet e oa da Berwenan war e leve-kozhni e 1956 hag eno e kendalc'has da labourat war dachenn ar brezhoneg. Degemer a rae a bep seurt tud en e di, hag eno ez eas Makoto Noguchi da vrezhonegañ gantañ alies.
Marvet ha douaret eo bet e Plougouskant d'an 19 a viz Ebrel 1976.
Skrivañ a rae p'en deveze un tamm amzer. Kemer a reas perzh e kenstrivadegoù ar Bleuñ-Brug ha goude gounit meur a briz e voe embannet e sonioù da c'houde e Feiz ha Breiz hag e Breiz, krouet e 1927 ha renet gant e vignon Erwan ar Moal.
Ur bern pennadoù a zo bet savet gantañ e "Breiz" hag en "Arvorig".
Gouel ar Mediaoù Keltiek

Gouel ar Mediaoù Keltiek, a oa anvet gwechall Gouel ar Filmoù hag ar Skinwel er Broioù Keltiek, zo e bal brudañ ar pezh a vez graet war dachenn ar mediaoù evit yezhoù ha sevenadurioù ar 6 bro geltiek.
Dalc'het e vez bep bloaz en unan eus ar broioù keltiek, en nevezamzer. E-pad tri devezh e vez diskouezet filmoù hag abadennoù graet er broioù-se ha roet e vez prizioù d'ar re wellañ anezho. Aozet e voe ar gouel kentañ e 1980 en inizi Uibhist a Deas ha Beinn na Faoghla, e Bro-Skos, hag aozet e voe an 30vet gouel e 2009 e Caernarfon e Kembre. Mont a ra an darn vrasañ eus ar prizioù peurvuiañ gant Kembreiz hag Iwerzhoniz ha dre vras ne vez ket gounezet kalz prizioù gant ar Vretoned rak n'eo ket ken diorroet ar mediaoù e Breizh hag e brezhoneg evel e kembraeg pe en iwerzhoneg.
Capriol Suite

The Capriol suite is a set of dances composed in October 1926 by Peter Warlock and is considered one of his most popular works. Originally written for piano duet, Warlock later scored it for both string and full orchestras. According to the composer, it was based on tunes in Thoinot Arbeau's Orchésographie, a manual of Renaissance dances. Nevertheless, Warlock's biographer, Cecil Gray, wrote that "if one compares these tunes with what the composer has made of them it will be seen that to all intents and purposes it can be regarded as an original work".
The work is dedicated to the Breton composer Paul Ladmirault.
The suite consists of six movements:
The individual movements are very brief; a performance of the suite lasts about 10 minutes.
Минзухар

Минзуха̀р (Crocus) е род многогодишни растения от семейство Перуникови (Iridaceae). Включва 240 вида разпространени от Средиземноморието до Централна Азия, с вторично разпространение в Северна Америка. Много от видовете са култивирани.
Стъблото е скъсено в многогодишна грудколуковица, като развива ефемероиден цветонос. Грудколуковицата е със свивателни корени, които при изсъхване я придърпват надолу във влажната почва през есента. Листата са линейни, плоски, с горна и долна повърхност. Характерен отличителен белег е бялата ивица по дължината на листа от горната му страна. Цъфтежът е кратък, от късната зима до края на пролетта, или през късната есен. Съцветието е скъсен монохазий, който развива 1 – 4 цвята. Околоцветникът е прост (перигон, без различими чашка и венче), сраснал в дълга тръбица, към отвора разделен на големи оцветени сегменти. Оцветяването на перигонните сегменти е специфично за всеки вид, като преобладават сините, белите и жълтите багри. Тичинките са 3, прашниците са дълги, разпукващи се по дължината, жълти или бели, рядко с черни петна. Стълбчето завършва с дялове (стилодии), които се различават при различните видове. Плодът е триделна кутийка, която се разпуква по шевовете. Семената са дребни, закръглени до цилиндрично-удължени, при много видове с мастен израстък (карункула), който е приспособление за разпространение с помощта на мравки (мирмекохория). Морфологичните белези за разпознаване са основно структурата на грудколуковицата, оцветяването на перигона и прашниците, оцветяването и формата на стилодиите.
В българската флора се срещат 15 вида. Пролетните видове в България са 2 (с разнообразие в оцветяването на перигона), есенните са 3 (с основно синьо оцветяване на перигона). При ревизия на видовете в България е изключен видът Crocus biflorus, и на негово място са включени други 4 вида. Видът Crocus reticulatus е заменен от други 2 вида.
По съвременните представи, в българската природа се срещат следните видове:
Промишлено култивиран в България е:
На минзухарите са наречени улици в кварталите „Лозенец“ (Карта) и „Горубляне“ (Карта) в София.
Шафранов минзухар

Шафрановият минзухар (Crocus sativus) е тревисто многогодишно растение. Това е вид минзухар от семейство перуникови (Iridaceae) култивиран от минойската цивилизация. Най-известен е с производството на подправката шафран от нишките (близалца), които растат вътре в цветето.
Този растителен вид е непознат в дивата природа. Човешкото отглеждане на шафранов минзухар и използването на шафран се извършват повече от 3500 години и обхващат различни култури, континенти и цивилизации. Понастоящем C. sativus се отглежда в Средиземноморието, Източна Азия и Ирано-Туранския регион.