davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Purépero de Echáiz

Purépero de Echáiz es una población del estado mexicano de Michoacán, cabecera del municipio de Purépero.
El nombre «Purépero» se interpreta como ‘lugar de plebeyos’, ‘los que están de visita’ o ‘donde hay indios’.​ En lengua purépecha los vocablos p'urhénguarhiri y p'urhénguarhini significan ‘visitante’ y ‘visitar’.​
El complemento «Echáiz» proviene de una decisión adoptada en 1859 de renombrar el entonces pueblo de Purépero como «Villa de Echáiz», en memoria del congresista Mateo Echáiz.​
Purépero de Echáiz se encuentra en la ubicación 19°54′59″N 102°0′14″O﻿ / ﻿19.91639, -102.00389, a una altitud de 2007 m s. n. m.​
Su clima es templado, con temperaturas que varían a lo largo del año entre los 4 °C a 28 °C.​ Según la clasificación climática de Köppen el clima de Purépero de Echáiz corresponde a la categoría Cwb, (clima templado subhúmedo de montaña).​
Según los datos registrados en el censo de 2020, la localidad cuenta con 13 821 habitantes, lo que representa un decrecimiento promedio de -0.03 % anual en el período 2010-2020 sobre la base de los 13 856 habitantes registrados en el censo anterior. Ocupa una superficie de 7.97 km², lo que determina al año 2020 una densidad de 1734 hab/km².​
La población de Purépero de Echáiz está mayoritariamente alfabetizada (3.93 % de personas mayores de 15 años analfabetas, según relevamiento del año 2020), con un grado de escolaridad en torno a los 8 años. Solo el 0.53 % se reconoce como indígena.​ El 85.6 % de los habitantes de Purépero de Echáiz profesa la religión católica.​
En el año 2010 estaba clasificada como una localidad de grado bajo de vulnerabilidad social.​ Según el relevamiento realizado, 6149 personas de 15 años o más no habían completado la educación básica —carencia conocida como rezago educativo—, y 5361 personas no disponían de acceso a la salud.​
Por su valor patrimonial histórico se preservan:​
Anualmente se conmemoran con festividades populares:​
Máscara neutra

La máscara neutra, también llamada máscara de la calma y el silencio, es un instrumento pedagógico utilizado en el ámbito de la actuación. Es fabricado usualmente en cuero marrón, aunque también en papel maché. Algunas veces se utiliza en color blanco, aunque esto podría ser contrario al concepto de neutralidad por relacionarse el blanco en la piel con la muerte.
La máscara carece de toda expresión, liberando así al actor de su propio gesto, y permitiéndole expresarse en su conjunto, con todo el cuerpo. La máscara busca incesantemente la utopía de la neutralidad y por consiguiente, la persona que la porta debe seguir los mismos designios. Nada ni nadie puede ser neutro, sin embargo, su búsqueda fórmula preguntas indispensables en el hecho teatral. ¿Que es lo que une a toda la humanidad? ¿que nos diferencia?.
A diferencia de algunas creencias, debidas principalmente a una mala formación, la máscara neutra no puede mostrarse al espectador, queda solo y exclusivamente relegada al hecho pedagógico. El motivo radica precisamente en su intrínseco equilibrio. No tiene conflictos ni internos ni externos, no genera inflexiones, no posee individualidades. El escenario es precisamente lo contrario. Es el desequilibrio, el detalle, el individuo, la particularidad.
En 1914 Jacques Copeau introdujo el trabajo corporal con máscaras originarias del teatro japonés Noh en las clases de la escuela que dirigía en el teatro Vieux-Colombier de París. Jacques Copeau se inspiró en estas máscaras orientales para la invención en papel maché de la “máscara de la calma y del silencio” que empleaba en la enseñanza de la Expresión Corporal.
Jean Dasté, discípulo aventajado de Jacques Copeau, desarrolló la técnica con esta máscara sin expresión aparente, también llamada “máscara noble” por su similitud con una antigua máscara social francesa, y pronto comenzó a trabajar también como profesor en la escuela Vieux-Colombier.
Sin embargo, no fue hasta Jacques Lecoq, uno de los más prestigiosos maestros de actores del siglo XX, cuando se introdujo su uso de manera regular y explícita. Él junto a Amleto Sartori, el maestro de todos los mascareros teatrales hasta la actualidad, construyeron la primera, la madre de todas las máscaras nobles, que rebautizaron como neutra por ser un término más pedagógico.
Máscara de Anubis

La máscara de Anubis es de la Baja Época (XXVI a XXX dinastías; siglos VI a IV a. C.) Pertenece a la colección egipcia del Roemer- und Pelizaeus-Museum Hildesheim.​ Es el único ejemplar completo de este tipo de máscara conservado en el mundo.
La ubicación original de la máscara de Anubis es desconocida. Fue adquirida a finales de 1910 por Wilhelm Pelizaeus, que la envió a Hildesheim a principios del año siguiente.
El dios Anubis, en egipcio Inpu, estaba al lado del dios Osiris como un importante dios funerario en el antiguo Egipto. Durante el ritual de embalsamamiento y el funeral, un sacerdote interpretaba el papel de Anubis. Podía transformarse en el dios usando una máscara. Para Anubis, este fenómeno aparece por primera vez constatado durante el reinado de Tutmosis III - Amenofis II, es decir, en el siglo XV a. C. La máscara muestra la cabeza del dios de la momificación y la muerte Anubis en una forma estilizada, generalmente se le representa en una forma mixta de cuerpo humano y cabeza de chacal. El negro del pelaje del animal aún es claramente reconocible, lo que no corresponde a la coloración natural marrón del animal, sino que este color en el arte egipcio se refiere simbólicamente al área de la muerte, por un lado, y por el otro, indica la existencia en la eternidad. La máscara consta de dos partes. El área del hocico está conformada por sí misma y provista de un pin perforado. Este se inserta a través de un orificio en la máscara y se puede mantener en su lugar mediante un pedazo de madera que se empuja a través del orificio en el pasador. Las dos rendijas de los ojos, que hacían posible que el sacerdote pudiera ver, se pueden apreciar claramente bajo el hocico cánido. Hay recortes para encajar los hombros en ambos lados, de modo que la máscara quede unida de manera razonable al torso. Las líneas pintadas que corren alrededor de la cabeza indican una peluca ritual. Une animal y humano de una manera estéticamente aceptable.
La máscara está hecha de terracota pintada, tiene 49 cm de alto y un peso de aproximadamente 8 kg. Los colores intensos originales se han desvanecido mucho actualmente. Las pruebas prácticas han demostrado su función clara como "máscara". Sin embargo, el peso y la fragilidad del material hablan en contra del uso práctico y plantean la cuestión de si podría ser un modelo. Como modelo, podría haber servido como plantilla para la producción de las máscaras comunes de material ligero y portátil, hechas de lienzos mojados y moldeados, policromados una vez secos (cartonaje, papel maché). Eran utilizadas por sacerdotes y sacerdotisas durante rituales y ceremonias cuando debían representar a los dioses implicados, si el dios o diosa era mixto, con cuerpo humano y cabeza animal (así además de Anubis, Horus y Sokaris tenían cabeza de halcón, Ra de águila, Sejmet de leona, etc, etc)
Jesse Hernandez (artist)

Jesse Hernandez is an American tattoo artist and graphic designer for video games and collectible toys. He was a part of the urban vinyl art movement of the 2010s. He was also the lead character and prop designer on United Front Games' ModNation Racers. His designs have been featured on Kidrobot's Dunny toys, including one owned by singer-songwriter Usher.
Hernandez studied fine art at the San Francisco Art Institute. He resides in Boyle Heights, Los Angeles, where he has commissioned graffiti-style murals on the walls of his home. Much of his art combines graffiti, Aztec art, and Native American art. Oaklandish described his style as "illustrations which straddle and explore the juncture between urban graffiti and ancient indigenous culture."
In 2007, Hernandez worked alongside Ramon Lopez on The Nutshack, a television series for Myx geared toward a Filipino American audience. In 2014, Hernandez painted a mural for the Oakland Museum's "Songs and Sorrows" Exhibition titled Danza de los Muertos. In 2015, Hernandez designed a brand of designer headphones for Sol Republic called "Urban Aztec". In 2021, he designed a cover for the annual National Novel Writing Month competition. He has also worked for Gears of War 4 and created artwork for the hip-hop group Run the Jewels.
De la Cabeza

De la Cabeza is the sixth album by the Argentine Rock band Bersuit Vergarabat, released in 2002. It is the only live album of the band, recorded at the Obras Sanitarias Stadium in Buenos Aires, and at the Haedo's ShowCenter. Features the best tracks of the band until that time. The track "Un Pacto" has never been released in a studio album, and the track "Perro Amor Explota" has only been released in the Amores Perros soundtrack.
Jiquilpan, Michoacán

Jiquilpan (Spanish: [xiˈkilpan] ; also spelled Xiuquilpan, Xiquilpan, Xiquilpa, based on a Náhuatl word for "place of tint plants") is a municipality in the Mexican state of Michoacán. Its municipal seat is Jiquilpan de Juárez.
Jiquilpan is the birthplace of two presidents of the republic: Anastasio Bustamante, who served as President on three occasions in the mid-19th century; and also of one of the most popular presidents of Mexico, Lázaro Cárdenas.
Jiquilpan is the birthplace of Damián Alcázar, actor and movie director, who was in the films El crimen del padre Amaro, La Ley de Herodes, and The Chronicles of Narnia: Prince Caspian, among others. The city is also the birthplace of trumpet virtuoso Rafael Méndez.
It has sister city exchange programs with Indio, California and Palmdale, California in the United States, where large numbers of residents from Jiquilpan relocated to in the 2000s. In the year 2000, the population was 25,778, but estimates can reach as high as 50,000 when seasonal migrant laborers come and stay there.
The Labyrinth of Solitude

The Labyrinth of Solitude (Spanish: El laberinto de la soledad) is a 1950 book-length essay by the Mexican poet Octavio Paz. One of his most famous works, it consists of nine parts: "The Pachuco and other extremes", "Mexican Masks", "The Day of the Dead", "The Sons of La Malinche", "The Conquest and Colonialism", "From Independence to the Revolution", "The Mexican Intelligence", "The Present Day" and "The Dialectic of Solitude". After 1975 some editions included the three-part essay "Posdata" (this essay, which translates to "Postscript," was published previously as a standalone book in 1970, and translated for an English edition in 1972 under the title The Other Mexico: Critique of the Pyramid), which discusses the massacre of hundreds of Mexican students in 1968. (Paz abandoned his position as ambassador in India in reaction to this event.) The essays are predominantly concerned with the theme of Mexican identity and demonstrate how, at the end of the existential labyrinth, there is a profound feeling of solitude. As Paz argues:
Paz observes that solitude is responsible for the Mexican's perspective on death, fiesta, and identity. Death is celebrated but at the same time repelled because of the uncertainty behind it. As for the fiestas, they express a sense of communality, crucially emphasizing the idea of not being alone and in doing so, help to bring out the true Mexican that is usually hidden behind a mask of self-denial. This represents the way in which the Mexicans have inherited two distinct cultures, the Spanish and the Indigenous, but by denying one part of their identity, they become stuck in a world of solitude.
From the chapter "The Conquest and Colonialism" onwards, Paz makes a detailed analysis of Mexican history beginning with a look at the Pre-Columbian culture and in particular reflecting on the 1910 Revolution. In his analysis, he expresses how the humanists take a primary role as the intellectuals of the country. His major criticism is that to be an intellectual it is necessary to distance oneself from the subject that you are studying so that the argument remains critical yet rational and objective. As the intellectual gets more involved with the political environment, his arguments can often become influenced by other factors such as political motivation and pressure to conform.
The critic Harold Bloom listed The Labyrinth of Solitude as one of the artistic works that have been important and influential in Western culture in The Western Canon (1994).
2019 in Mexico

Events of 2019 in Mexico. The article also lists the most important political leaders during the year at both federal and state levels and includes a brief year-end summary of major social and economic issues.
126,577,691 inhabitants with a life expectancy of 75.1 years (#66 in the world), according to the Consejo Nacional de Población (National Population Council). Mexico is the 10th most populous country in the world.
8,943 people were murdered between January 1 and March 31, 2019, a 9.6% increase over 2018.
The first semester (January—June) of 2019 is the most violent in history, with 17,608 murders, an average of 102.6 daily. June was the most violent month in Mexican history, with 2,249 murders.
A report published October 24, 2019, by El Economista shows that Nuevo León (54%), Sinaloa (41%), and Morelos (40%) are the states with the greatest increases in murder rates during the period July–September 2019. Baja California Sur showed the greatest decrease (-60%).
کبابوں کی انواع اقسام

کباب دنیا بھر میں پسند کی جانے والی ڈش ہے۔ذیل میں دنیا بھر سے کباب کی انواع اقسام کی فہرست مندرجہ ذیل ہے۔ کباب مشرق وسطیاور مسلم ممالک میں گوشت سے تیار کیے جاتے ہیں۔دنیا بھر میں اسے سبزیوں اور دیگر اجزاءکیساتھ بھی تیار کیا جاتا ہے۔
کریانہ کی دکان

کریانہ کی دکان، پرچون کی دکان یا کریانہ اسٹور ایک خوردہ اسٹور ہے جو کھانے پینے کی چیزیں اور گھریلو سامان فروخت کرتا ہے۔ دکانوں کی بڑی قسمیں جو گروسری فروخت کرتی ہیں، جیسے سپر مارکیٹ اور ہائپر مارکیٹس، عام طور پر غیر خوراکی مصنوعات، جیسے کپڑے اور گھریلو اشیاء کی کافی مقدار میں ذخیرہ رکھتی ہیں۔ لفظ "کریانہ" فارسی کے لفظ "کیریانے" سے ماخوذ ہے جس کا مطلب ہے "روزی" یا "پرچون"۔
اردو میں، کریانہ کی دُکانیں عام طور پر محلوں اور رہائشی علاقوں میں پائی جاتی ہیں۔ وہ اکثر چھوٹی اور دکان دار کی خاندانی ملکیت میں ہوتی ہیں اور وہ مقامی طور پر حاصل کردہ مصنوعات کی وسیع اقسام پیش کرتی ہیں۔ کھانے اور گھریلو سامان کے علاوہ، کریانہ کی دُکان دیگر اشیاء جیسے سگریٹ، کینڈی اور اخبارات بھی بیچ سکتی ہیں۔
جملہ

الفاظ کا ایسا مجموعہ جس سے بات کا پورا مطلب ظاہر ہو، جُملہ کہلاتا ہے۔
جملہ کی دو اقسام ہیں۔
1۔ جملہ اسمیہ
2۔ جملہ فعلیہ
جملہ اسمیہ اُس جملہ کو کہتے ہیں جس میں مسند اور مسند الیہ دونوں اسم ہوں اور جس کے آخر میں فعل ناقص آئے۔ ان جملوں میں فاعل کی کوئی حالت یا خوبی/برائی کے بارے میں بتایا جاتا ہے نہ کے ان کا کوئی کام۔
مثالیں
جیسے عمران بڑا ذہین ہے۔ اس جملے میں عمران مسند الیہ، بڑا ذہین مسند اور ہے فعل ناقص ہے۔
جملہ اسمیہ کے مندرجہ ذیل تین اجزا ہیں۔
1۔ مبتدا
2۔متعلق خبر
3۔ خبر
4۔ فعل ناقص
مسند الیہ کو مبتدا کہتے ہیں جیسے عمران بڑا ذہین ہے میں عمران مبتدا ہے۔
مسند کو خبر کہا جاتا ہے کیسے عمران بڑا ذہین ہے میں بڑا ذہین خبر ہے۔
فعل ناقص وہ فعل ہوتا ہے جو کسی کام کے پورا ہونے کو ظاہر نہیں کرتا ہے۔
مثالیں
اسلم بیما رہے، اکرم دانا تھا، عرفان بہت چالاک نکلا، چاند طلوع ہوا اِن جملوں میں ہے، تھا، نکلا اور ہوا ایسے فعل ہیں جن سے پڑھنے، لکھنے اور کھانے پینے کی طرح کسی کام کے کیے جانے یا ہونے کا تصور نہیں ملتا۔
چند افعال ناقص
پے، ہیں، تھا، تھے، تھیں، ہوا، ہوگا، ہوئے، ہوں گے، ہو گیا، ہو گئے، بن گیا، بن گئے نکلا، نکلے اور نکلی وغیرہ۔
چند اسمیہ جملے (مع اجزا)
(نوٹ): اسمیہ جملے میں سب سے پہلے مبتدا پھر خبر اور آخر میں فعل ناقص آتا ہے۔
جملہ فعلیہ اس جملہ کو کہتے ہیں جس میں مسند الیہ اسم ہو اور مسند فعل جملہ فعلیہ میں فعل ناقص کی بجائے فعل تام آتا ہے جس سے کام کا تصور واضح ہوجاتا ہے۔
مثالیں
سلیم دوڑا، اسلم آیا، حنا نے کتاب پڑھی، اکرم نے نماز پڑھی وغیرہ۔
جملہ فعلیہ کے تین اجزا ہیں
1۔ فاعل
2۔ مفعول
3۔ فعل تام
مسند الیہ کو فاعل کہا جاتا ہے جیسے سلیم نے نماز پڑھی اس جملے میں سلیم فاعل ہے۔
مسند کو مفعول کہتے ہیں جیسے سلیم نے نماز پڑھی اس جملے میں نماز مفعول ہے۔
آخر میں آنے والے فعل کو فعل تام کہتے ہیں جیسے سلیم نے نماز پڑھی اس جملے میں پڑھی فعل تام ہے۔
اچار کی فہرست

یہ عام ہندوستانی اچار کی فہرست ہے جس میں ذائقوں اور بناوٹ کی وسیع تغیرات موجود ہیں۔ ہندوستان میں اچار عموماً تیل ، سرکہ ، لیموں کا رس یا پانی سے ڈالا جاتا ہے و1و ہندوستانی اچار اکثر تازہ ذائقہ کی وجہ سے پسند کیے جاتے ہیں و2و یہ اچار کھانے کو اضافی ذائقہ فراہم کرتے ہیں۔ ہندوستانی کھانوں میں بہت سی قسم کے اچار ڈالے جاتے ہیں جیسے و1و و3و آم و3و اور لیموں و3و کچھ ہندوستانی خاندانوں میں اچار اور چٹنی کے لیے خاندانی ترکیبیں موجود ہیں ، جو نسل در نسل چلتی ہیں و1و ہندوستان میں واقع کئی صدیوں پرانی کمپنیاں ہیں جو اپنی اصلی ترکیبوں کے لیے مشہور ہیں۔ایسا ہی ایک برانڈ ہرنارائنس انٹرنیشنل ہے جو 1860 کی دہائی میں پرانی دہلی میں قائم ہوا تھا۔ ہندوستانی اچار کی بہت سی اقسام تجارتی لحاظ سے دستیاب ہیں۔
آملہ کا اچار جنوبی ایشیا ، ہندوستان اور پاکستان میں ایک مشہور مصالحہ دار اچار ہے۔ یہ وٹامن سی ، وٹامن اے ، کیلشیم اور فاسفورس کا ایک بہت بڑا ذریعہ ہے۔ سرسوں کے بیجوں کو تیل میں ڈال دیا جاتا ہے پھر آملہ اور دیگر اجزاء شامل کر دیے جاتے ہیں۔ اچار فرج میں محفوظ کیا جا سکتا ہے اور اسے تقریباً 15 دن تک استعمال کیا جا سکتا ہے۔
مکس اچار جسے مخلوط اچار بھی کہا جاتا ہے ہندوستانی کھانوں اور پاکستانی کھانوں میں ایک مشہور اچار ہے۔ اس کو پہلے ابلنے اور پھر سبزیوں کو مصالحہ میں پکا کر تیار کیا جاتا ہے۔ 'پچرنگا اچار' ، جو اس زمرے کا ایک عام نام بھی ہے ، شمالی ہندوستان میں مختلف قسم کے اچار یا مخلوط اچار کا مشہور برانڈ ہے ، جو پانی پت میں واقع ہے۔ و7و
گاجر کا اچار ادرک کے ساتھ ہری مرچ، کالی مرچ ڈال کر تیار کیا جاتا ہے و8و
لہسن کا اچار آندھرا پردیش میں ایک مشہور مصالحہ دار اچار ہے۔یہ لہسن کو لونگ ، سرسوں کے بیجوں اور گڑ کو چٹکی بھر نمک کے ساتھ ملا کر تیار کیا جاتا ہے
ہری مرچ کا اچار راجستھان ، کرناٹک ، مہاراشٹر اور دیگر مقامات پر تیار کیا جاتا ہے۔ یہ عام طور پر اہم پکوان کے ساتھ مصالحہ کے طور پر استعمال ہوتا ہے۔ راجستھان میں یہ مرچ لمبائی کے حساب سے کٹوا کر ادرک ، لہسن کے ساتھ بھون کر تیار کیا جاتا ہے۔ دیگر ذائقہ دار مصالحے میں آم پاؤڈر ، لیموں کا رس اور میتھی شامل ہیں۔ اسے راجستھانی کی خاصیت سمجھا جاتا ہے اور بعض اوقات اسے بھارتی ناشتے کے کھانے میں ذائقے کے طور پر بھی استعمال کیا جاتا ہے۔
Refried beans

Refried beans (from Spanish: frijoles refritos, lit. 'rehashed or warmed-over beans') is a dish of cooked and mashed beans that is a traditional staple of Mexican and Tex-Mex cuisine, although each cuisine has a different approach when making the dish. Refried beans are also popular in many other Latin American countries. The English "refried beans" is a mistranslation, since the essence of "frijoles refritos" is the reheating and mashing of the beans.
In this dish, after being boiled and then mashed into a paste, the beans are fried or baked, though as they are fried only once, the term "refried" is misleading. As described by Rick Bayless, "they're refritos—not fried again, as you might assume, but 'well fried' or 'intensely fried'."
In Northern Mexico and Tex-Mex cuisine, refried beans are usually prepared with pinto beans, but many other varieties of bean are used in other parts of Mexico, such as black, Peruano, or red kidney beans. The raw beans can be cooked when dry or soaked overnight, then stewed, drained of most of the remaining liquid, and converted into a paste with a masher (such as a potato masher), or pressed through a fine mesh sieve (to remove the skins). Some of the drained liquid, or chicken or vegetable stock, is added if the consistency is too dry. The paste is then baked or fried, usually with onion and garlic in a small amount of lard, vegetable oil, bacon drippings or butter, and seasoned to taste with salt and spices. In Mexico, lard is most often used, and this has a large effect on flavor. Epazote is a common herb used to add flavor to the dish. It is also a carminative (i.e. it reduces the intestinal gas associated with beans).
In home cooking, refried beans are often served as a side dish accompanying a larger meal or rolled in a tortilla to form a bean burrito.
In the United States, refried beans are most commonly made from pinto beans. They are served as a side dish with most Tex-Mex restaurant meals. They also have become very popular as a dip for maize tortilla chips. Refried beans are also a primary ingredient in many tostada, chimichanga, and pupusa recipes. Additionally, they are a typical ingredient in layered dips, such as seven-layer dip, or in nachos.
Seven-layer salad

Seven-layer salad is an American dish that includes a colorful combination of seven layers of ingredients: iceberg lettuce, tomatoes, cucumbers, onions, sweet peas, hard-boiled eggs, sharp cheddar cheese, and bacon pieces. The salad is topped with a mayonnaise-based dressing and sometimes sour cream is added. It is often served in a glass bowl or large pan so the layers can be observed. The dish is often associated with potlucks, picnics, and barbecues, where a large gathering of people takes place and many people need to be fed. There are many variants of the seven-layer salad and it can be made with additional (or sometimes fewer) layers, making it (for example) an eight-layer salad instead.
Although there are many variations, the traditional seven-layer salad has remained the same for decades. The dish may have originated in the South and was called the "seven-layer pea salad" for its main layers of peas. The traditional seven-layer salad is covered with a coating of mayonnaise (and sometimes sour cream) and includes eggs and bacon. It has been said to have "helped give salads of the 1950s a bad name... when it came to health."
Popular variations on the home-made salad's ingredients include ham, mushrooms, celery, carrots, and bell peppers. The dish remains a party staple, and its impressive height and layered architecture have been adapted by some restaurant chefs, though "our mothers were stacking long before many of today's chefs were even born." Cooks modifying the salad include those at Aura restaurant on Lincoln Road in Florida who include sliced mozzarella, red tomatoes and basil layered for red, green and white color, and others using fruit, cutting back on high-fat ingredients, substituting low-fat yogurt or a vinaigrette dressing for the mayonnaise/sour cream, and modifying the ingredients with ethnic and gourmet foods such as tomatillos, chickpeas, black beans and pepperoni. Another chef who serves items with "a sense of humor" offers "an updated seven-layer salad in a tortilla, where the ground beef of the [1970s] is exchanged for grilled shrimp."
Tuna salad

Tuna salad is a salad dish consisting of tuna and mayonnaise. The tuna used is usually pre-cooked, canned, and packaged in water or oil. Pickles, celery, relish, and onion are popular ingredients to add. Tuna salad is used to make tuna fish sandwiches; it can also be served on top of crackers, lettuce, tomato, or avocado (or else served by itself).
Tuna salad has been eaten for over 100 years. The first written reference to tuna salad, in Russia, appeared in 1876, and by 1893, dozens of recipes had been published. Tuna salad, especially with celery, is similar to chicken salad while also being more convenient (due to the use of canned tuna), a fact that helped its early rise in popularity.
Due to the high nutritional content of tuna salad, it assumed the reputation of a diet food in the 1960s.
In the United States, tuna salad is often considered its own dish. However, it may be added to noodles with its standard ingredients (onions, mayonnaise, and celery) to make a tuna pasta salad. Tuna salad is also commonly seen in American salad bars.
In Belgium, the dish pêches au thon/perziken met tonijn ('peaches with tuna') is made from halved canned or fresh peaches stuffed with tuna salad. It is widespread throughout the country, and, due to its ease of preparation, it is common fare at potlucks.
Cobb salad

The Cobb salad is an American garden salad typically made with chopped salad greens (authentically romaine lettuce), tomato, bacon, chicken breast, hard-boiled eggs, avocado, chives, blue cheese (often Roquefort; some versions use other cheeses such as cheddar or Monterey Jack, or no cheese at all) and red wine vinaigrette. The ingredients are laid out on a plate in neat rows. It is served as a main course.
Various stories recount how the salad was invented. One says that it came about in 1937 at the Hollywood Brown Derby restaurant, where it became a signature dish. It is named after the restaurant's owner, Robert Howard Cobb. Stories vary whether the salad was invented by Cobb or by his chef, Paul J. Posti. The legend is that Cobb had not eaten until near midnight, and so he mixed together leftovers he found in the kitchen, along with some bacon cooked by the line cook, and tossed it with their French dressing.
Another version of the creation is that Robert Kreis, executive chef at the restaurant, created the salad in 1929 (the year the Brown Derby's Hollywood location opened) and named it in honor of Cobb. The same source confirms that 1937 was the reported date of the version noted above, with Cobb making the salad.
Юлиан Вергов

Юлиан Емилиянов Вергов е български актьор.
Завършва актьорско майсторство в Театрален колеж „Любен Гройс“ в класа на професор Цветана Манева през 2001 г. Дебютира на сцената на Народния театър „Иван Вазов“ в „Ромео и Жулиета“ по Уилям Шекспир, постановка на Лилия Абаджиева.
Участва в постановките на: НДТ „Сълза и смях“, Народен театър „Иван Вазов“, Театър 199, Театър "Българска армия", Сатиричен театър „Алеко Константинов“.
През 2013 г. заедно с приятелите си Владимир Карамазов и Захари Бахаров основават продуцентската компания "Three Bears Entertainment" и в копродукция със Сатиричен театър „Алеко Константинов“, осъществяват спектаклите „Спанак с картофи“, „Арт“ и „Дакота“. Като на едно от представленията на „Дакота“, присъства лично автора Жорди Галсеран. Триото стават носители на наградата "Любимец 13 - Актьорски ансамбъл".
От 2014 г. Юлиан Вергов е неизменно посланик на „Нощ на театрите“, част от инициативата „Европейска нощ на театрите“.[1]
Освен в театъра, Вергов има роли и в телевизионните сериали „Тя и той“ , "Стъклен дом“ , „Революция Z: Секс, лъжи и музика“, „Откраднат живот“ и Отдел Издирване.
Активно участва и в киното.
През 2015 г. печели наградата „Икар“ на Съюза на артистите в България „за поддържаща мъжка роля“, за ролята на (Борис Сарафов) в „Солунските съзаклятници“, Народен театър „Иван Вазов“.
"Велико Търново в сърцето на историята" е документален филм, който Юлиан Вергов заснема 2016 г., заедно с режисьора Калоян Николов, продуцента Станислав Вълканов, сценариста Димитър Григоров, оператора Павлин Гроздев и композитора Давид Кокончев.Същата година произведението им печели наградата "Сребърен делфин", в категория "Най-добър документален филм с историческа тематика" на Cannes Corporate Media & TV Award в Кан (Франция). Следва награда и на Film Art & Tourism Festival “FilmAT” в Полша. Както и на SILAFEST в Сърбия.
През 2018 г. е номиниран за наградата „Аскеер“ за водеща мъжка роля, за ролята на Сергей Василиевич Басов, адвокат в „NеоДачници“ по „Дачници“ от Максим Горки, постановка Иван Пантелеев, Народен театър „Иван Вазов“
Юлиан Вергов, заедно с Диана Алексиева, Теодора Духовникова, Луиза Григорова, Весела Бабинова, Малин Кръстев, Иван Бърнев, Бойко Кръстанов, Захари Бахаров, Антони Дончев и Владимир Пенев през 2019г., създават форма̀та „Поетите“.
През 2022 г. печели наградата „Аскеер“ за ролята му на Иван Вазов в „Народът на Вазов“ от Александър Секулов, за поддържаща мъжка роля, Народен театър „Иван Вазов“
През 2019 г. и 2020 г. е гост-детектив в „Маскираният певец“. От 2020 г. е част от журито на „Като две капки вода“.
Биляна Петринска

Биляна Петринска е българска актриса, озвучаваща актриса, певица и театрален педагог.
По време на средното си образование учи банково дело. През 1994 г. завършва Театрален колеж „Любен Гройс“, като оттогава до 2005 г. е асистент.
Петринска работи в Народен театър „Иван Вазов“. Има десетки роли в киното и театъра. Снима се и в телевизионни сериали, като едни от тях са „Тя и той“, „Кафе пауза“ и втори сезон на „Клиника на третия етаж“. През 2013 г. играе една от главните ролите в сериала „Секс, лъжи и телевизия: Осем дни в седмицата“.
Петринска започва да се занимава с озвучаване през 2004 г. първоначално с единични филми в нахсинхронния дублаж. Първият филм, за който дава гласа си, е на д-р Лиз Уилсън (изиграна от Дженифър Лав Хюит) в двата филма на „Гарфилд“.
По-активно се занимава с войсоувър през 2006 г. по покана на Лидия Михова и Иван Танев. Едни от първите сериали, за които дава гласа си, са „Закон и ред“ и „Закон и ред: Специални разследвания“.
Други известни поредици с нейно участие са „Вавилон 5“ (дублаж на студио Доли), „еЛ връзки“, „Шепот от отвъдното“, „Декстър“, „Престъпни намерения“, „Частна практика“ и „Мистериите на Мис Фишър“ (дублаж на Андарта Студио).
Сред ролите й в нахсинхронните дублажи са Лидия Копърботъм в „Роботи“, Дризела в „Пепеляшка“, Алекса в „Барби и диамантеният дворец“ и други.
На 8 май 2018 г. се ражда нейният син.
Ева Данаилова

Ева Енчева Данаилова е българска актриса и режисьорка.
Родена е на 20 януари 1990 г. в град Пловдив. Тя е дъщеря на актьора и водещ Енчо Данаилов.
През 2013 г. завършва НАТФИЗ „Кръстю Сарафов“ със специалност „Актьорско майсторство за драматичен театър“ при проф. Ивайло Христов и асистенти Кристина Янева и Иван Радоев.
Данаилова дебютира с ролята си на Ляля в „Скъпа Елена Сергеевна“ от Людмила Разумовская на сцената на Театрална работилница „Сфумато“.
През 2013 г. е в трупата на Народния театър „Иван Вазов“, където играе в постановките „Херкулес и Авгиевите обори“, „Любов“, „На ръба“, „Дългият път на деня към нощта“, „Дон Жуан“, „Гео“, „Синята птица“, „Последното изкушение“, „Цветът на дълбоките води“, „Виновният“, „Спускане от Връх Морган“, „Един безумен ден“, „Среща в Санлис“, „Вуйчо Ваньо или не искам да си спомням нищо“, „Компания“, „Нова земя“, „Пиано в тревата“, „Големанов“, „Чудесна неделя за Creve Coeur“ и „Орфей“.
През 2021 г. е режисьор на постановката „Късметлията с ръждивия револвер“ в Нов театър – НДК.
През 2022 г. е режисьор на театрално-музикалния спектакъл „Сезонът на кукувиците“, по текстове на Емил Рахнев.
На 9 октомври 2022 г. участва в музикалното шоу „Звездите в нас“, където е включена в отбор „Бритни Спиърс“.
Данаилова се занимава с озвучаване на филми и сериали от 2012 г. Взима участие във войсоувър и нахсинхроните дублажи на bTV, Александра Аудио, Доли Медия Студио, Андарта Студио, Медиа Линк, Про Филмс и др.
Радина Боршош

Радина Мирославова Боршош-Томашевич е българска актриса.
Тя е родена на 31 декември 1997 г. в София, Република България. Нейният баща е Мирослав Боршош, а майка ѝ е телевизионната журналистка Искра Владимирова.
В средата на 2013 г. започва да се занимава с актьорско майсторство в школата на Малин Кръстев към Младежкия театър „Николай Бинев“.
През май 2016 г. завършва частната езикова гимназия „Дорис Тенеди“ и през септември кандидатства в НАТФИЗ „Кръстьо Сарафов“ със специалност „Актьорско майсторство за драматичен театър“. Приета е в класа на Стефан Данаилов и завършва през май 2020 г.
През есента на 2016 г. Боршош дебютира на професионална сцена с ролята на Джейн в постановката „Мери Попинз“ от Памела Травърз и на режисьорката Анастасия Събева.
През есента на 2017 г. първата ѝ роля на сцената на Народния театър „Иван Вазов“ е на Александра в пиесата „Лисичета“ от Лилиан Хелман с режисурата на Бина Харалампиева.
От 10 юли 2020 г. е в трупата на Народния театър „Иван Вазов“, където играе в постановките „Три високи жени“ на Едуард Олби, „Когато гръм удари, как ехото заглъхва“ на Пейо Яворов, „Идеалният мъж“ на Оскар Уайлд, „О, ти, която и да си...“, „Двубой“, „Нова земя“ на Иван Вазов, „Бурята“ на Уилям Шекспир с режисурата на американския режисьор Робърт Уилсън, „Животът е прекрасен“ от Николай Ердман с режисурата на Александър Морфов.
През януари 2020 г. участва в музикалните спектакли в Зала „България“ на Софийската филхармония, измежду които „Love story“ и „Ромео и Жулиета“ в ролята си на Жулиета, където си партнира с Максим Ешкенази в ролята на Ромео.
През ноември 2023 г. участва в пиесата „Оскар и розовата дама“ в Театър 199 „Валентин Стойчев“.
През 2013 г. дебютира в телевизията, като играе съученичка на Лиза в осмия епизод на историческия сериал на БНТ 1 „Недадените“, продуциран от баща ѝ Мирослав Боршош.
През лятото на 2019 г. озвучава Принцеса Аврора в българския дублаж на фентъзи филма „Господарка на злото 2“.
Озвучава два документални филма в поредицата „БНТ представя“ – „Аз съм Петя“ и „Катя Паскалева: Диалог с мълчанието“.
На 23 юни 2023 г. се омъжва за фотографа Владимир Томашевич.
Боршош има две номинации на филмовите награди „NOVA подкрепя българските филми“ през периода 2018 – 2019 г.
Национален театър „Шота Руставели“

Национален театър „Шота Руставели“ е най-големият и един от най-старите театри на Грузия, разположен в столицата Тбилиси.
Основаният през 1887 г. театър е богато украсен в рококо стил, и носи името на националния поет на Грузия Руставели.
Сградата е основана през 1887 г. като „Дружество на артистите“. По искане на Дружеството на няколко известни художници е възложено да изрисуват стенописи по стените и таваните на мазето. Сред тези художници изпъкват имената на изтъкнатите грузински художници Ладо Гудиашвили и Давид Какабадзе, както и дизайнерът на театрални постановки Серж Судейкин, който е известен с работата си за „Балети руси“ и „Столична опера“. В проекта се включват и двама други важни грузински художници – Мозе и Иракли Тойдзе. Шедьоврите, които някога са украсявали долното ниво на театъра в Руставели, са били премахнати през периода на съветската власт и само малка част от стенописите са възстановени.
През 1921 г. сградата е преименувана на Театър Руставели. Изграждането му е финансирано от Александър Манташев и е проектирано от Корнел К. Татищев и Александър Шемкевич, общински архитект на Тбилиси.
От 2002 г. до 2005 г. театърът претърпява задълбочен ремонт, финансиран до голяма степен от грузинския бизнесмен Бидзина Иванишвили.
Театърът е дом на три сцени, включително основна сцена (около 800 места), малка сцена (283 места) и театър „Черна кутия“ (182 места) за експериментални представления. Театърът е на разположение и за конференции и събития и разполага с голяма и малка бална зала и малко фоайе.
Кралски национален театър

Кралският национален театър (на английски: Royal National Theatre) в Лондон, известен и като Национален театър, е сред 3-те най-забележителни публично финансирани центрове за сценични изкуства в Обединеното кралство, заедно с Кралския Шекспиров театър и Кралската опера. По света е известен като Националния театър на Великобритания.
От основаването си през 1963 до 1976 г. компанията се намира в театър Олд Вик. Сегашната сграда е в непосредствена близост до бреговете на река Темза. Освен постановки в собствената си сграда, Националният театър организира турнета в други театри из Великобритания.
Разрешение за добавяне на „Кралския“ като част към името на театъра е дадено през 1988 г., но пълното име се използва много рядко. Театърът представя разнообразна програма, включваща Шекспир и други международни класически драми, както и нови пиеси от съвременни драматурзи. Всяка зала в театъра може да включва до три концерта в репертоара, като така се разширява броят на пиесите, които могат да се представят в рамките на един сезон.
През юни 2009 година програмата на Националния театър (НТ на живо) започва да се излъчва на живо в различни кина чрез сателит, първо във Великобритания, а след това и на международно ниво. Програмата започва с трагедията „Федра“ с участието на Хелън Мирън, която е излъчена на живо в 70 кина във Великобритания. Националният театър има изпълнения на живо, които са излъчвани на над 2500 места в 60 страни по света.
Националният театър има годишен оборот от около 105 милиона паунда за периода 2015 – 2016 г., от които приходите възлизат на до 75% (58% от продажби на билети, 5% от излъчвания на живо и дигитални продажби и 12% от търговски приходи, например от ресторанти, книжарници и т.н.). Поддръжката от Съвета на изкуствата на Англия е осигурила 17% от приходите.
Хърватски национален театър (Загреб)

Хърватският национален театър в Загреб (на хърватски: Hrvatsko narodno kazalište u Zagrebu), често изписван и с абревиатурата HNK Zagreb, е най-старият театър в Хърватия и сред най-значимите културни центрове в страната. Стопанисва се от Министерството на културата на Хърватия.
За официална дата на откриването му е прието да се смята 14 октомври 1895 г., но на практика театърът води началото си още от Градския театър на Загреб, основан през 1836 г., който по това време се помещава в сграда в Градец, днешен квартал на Загреб. В същата сграда се помещава и старото кметство на града. . Градският театър на Загреб получава статут на Хърватски национален театър през 1860 г., а през 1861 г. му е осигурена подкрепа от държавата.
През 1870 г. към него вече има сформирана постоянна оперна трупа.
Нова, специално изградена за нуждите на театъра сграда, е построена през 1895 г. на площад „Маршал Тито“ в центъра на Загреб, където театърът се премества и където се намира и до днес. Сградата е проектирана в стил необарок от известните виенски архитекти Фердинанд Фелнер и Херман Хелмер, прочули се със строителството на голям брой театри из Източна и Централна Европа, в това число и на Народния театър „Иван Вазов“. На тържественото откриване присъства самият император Франц Йосиф.
През 1912 г. пред входа на сградата поставят фонтана „Източникът на живота“, дело на известния хърватски скулптор Иван Мещрович.
През 1967 – 1969 г. сградата е преустроена.
През годините на съществуването му в Националния театър в Загреб работят редица големи имена в сферата на изкуството на Хърватия. Сред тях са първият директор на театъра композиторът Иван Зайц, диригентът Яков Готовац (ръководил трупата в продължение на 35 години), режисьорът Бранко Гавела, примабалерината Миа Чорак Славенска.
Театърът посреща много известни имена от света на операта, балета, театралното изкуство и киното, сред които Ференц Лист, Сара Бернар, Рихард Щраус, Франц Лехар, Жерар Филип, Вивиан Лий, Питър Брук, Хосе Карерас, Жан-Луи Баро.
Народен театър „Янка Купала“

Народен театър „Янка Купала“ в Минск е най-старият театър на Беларус.
Сградата на театъра е построена през 1890 г. по проект на архитектите Константин Веденски и Корол Козловский. Главната фасада гледа към площада, образуван от кръстовището на „Карл Маркс“ и улица „Енгелс“.
Театърът е открит на 14 септември 1920. През 1944 г. е преименуван в чест на класика на беларуската литература, поета Янка Купала.
Гевгелийски народен театър

Гевгелийският народен театър (на македонска литературна норма: Народен театар - Гевгели) е театър в град Гевгели, Северна Македония.
Театърът е разположен в центъра на града и е създаден в комунистическа Югославия, в началото на 50-те години на XX век. През сцената му минават голям брой местни и чужди постановки. В началото на 90-те години на XX век пострадва от пожар, но по-късно е реконструиран.
Младежки театър „Николай Бинев“

Младежки театър „Николай Бинев“ е държавен репертоарен театър, основан през 1945 г. като „Народен театър за младежта“. През петдесетте години на ХХ век директори на театъра са Стефан Караламбов (1951 – 1952), Пенка Дамянова (1952 – 1957), Кръстьо Мирски (1957 – 1960). От 1981 г. носи името на Людмила Живкова. През 2001 г. изгарят покрива и сцената на сградата му. От януари 2006 г., с указ на Президента, е преименуван в чест на актьора Николай Бинев – Младежки театър „Николай Бинев“. В периода 2006 – 2022 директор на театъра е Владимир Люцканов. От април 2022 г. директор е Михаил Байков, а зам. – директор – Делян Тодоров.
Част от трупата на Младежки театър са актьорите Александър Хаджиангелов, Ангелина Славова, Вихър Стойчев, Живка Ганчева, Зорница Маринкова, Искра Донова, Койна Русева, Красимир Недев, Ния Кръстева, Юлиян Петров, Мариана Миланова, Мая Бабурска, Николай Луканов, Рая Пеева, Светослав Добрев, Станка Калчева, Стефан Мавродиев, Явор Спасов, Ярослава Павлова, Кирил Недков, Августина-Калина Петкова, Георги Гоцин, Николай Владимиров, Ахмед Юмер, Веселина Конакчийска, Гергана Христова.
2022
2017
2016
2015
2013
2012
2011
2009
ЛГБТ култура

ЛГБТ култура е тази субкултура, която се споделя от гей, лесбийки, бисексуални, трансджендър и интерсексуални, и която понякога е наричана жаргонно гей култура, макар че последното по-скоро характеризира специфично гей културата. Естесвено характеристиките на ЛГБТ културата съществено се изменят според географското местонахождение, общата национална култура и нейните тенденции, процентовата представенот на етнически, езикови и религиозни групи вътре в нацията и после в самата ЛГБТ общност. И все пак общи за всички такива култури по света е, че често споделят културните артефакти, както и влиянието на известни ЛГБТ личности от историята и днес (пример, еЛ връзки са серии с културно значение макар и в различни интервали от време за американската и за българската ЛГБТ култура). Друго съществено значение за ЛГБТ културата имат движенията за свобода, равни граждански права, равни права на брак, антидискриминационните движения и прочее. Тези движения понякога оставят белег в цялата ЛГБТ култура (стоунуолски бунтове), а друг път имат чисто локален характер (Джемини). Като естествено самите гей организации са способни да създават и задават и вътре присъща за ЛГБТ общността култура, чрез собствените си предпочитания на ЛГБТ теория, която разпространяват като материали или обучения, както и с личното влияние на представителите им, така и с общото влияние и създаване на гей образи в голямата национална и после интернационална общност, което впоследствие рефлектира и върху локалната ЛГБТ общност и нейната култура.
Влияние върху ЛГБТ културата имат и общите наласи на хетеросексуалната общност (в рамките на нацията или като цяло) като стереотипи, език, социални отношения към ЛГБТ и прочее. Основни, в смисъла може би на най-видими характеристики на гей културата в рамките на хетеросексуалната култура са гей флагът, гей гордостта, гей парадите и травеститите, докато в рамките на самата ЛГБТ общност това са много повече гей жаргонът, културите на възрастовите групи на гейовете, лесбийките, и т.н., различни културни теченя (ориентализъм, афроамериканизъм), гей и лесбийските заведения и клубове, уебсайтове, филми и в някои случаи литература, както и разбира се т.нар. гей икони (например Шер, „Мади“ и „Кайли“), както и локалните или световни гей знаменитости, и влиятелни или вътре в ЛГБТ известни ЛГБТ хора.
Аталанта и Хипомен

„Аталанта и Хипомен“ (на италиански: Atalanta e Ippomene) е картина, рисувана между 1620 и 1625 г. от италианския художник Гуидо Рени.
Тя е изложена в Зала 22 на Национален музей „Каподимонте“ в Неапол, Италия. Използваната техника е „маслени бои върху платно“ (264 х 192 см).
Картината е копие на „Аталанта и Хипомен“, рисувана от Гуидо Рени през 1618 – 1619 г., съхранявана в музей „Прадо“, Мадрид. Не е известно кой е поръчителят на платното, но със сигурност се знае, че е преминала през доста милански и римски колекционери, докато през 1802 г. е закупена от Бурбоните и е преместена в Неапол. В наши дни картината е изложена в Национален музей „Каподимонте“, Неапол.
В творбата си Гуидо Рени изобразява митичните Аталанта и Хипомен (Меланион) в надбягване. Според легендата Аталанта е девойка от Беотия, дъщеря на Яс или на цар Схеней. Като участничка в Калидонския лов девойката първа поразила глигана, но на кандидатите си за женитба тя поставила условието да бъде надвита в бягане, като изгубилият трябвало да загине. Много младежи загиват, но Хипомен, който първо им се присмивал, впоследствие е пленен от красотата на момичето и решава да се надбягва с него. За разлика от своите предшественици Хипомен, подучен от Венера, използва хитрост, подхвърляйки една след друга три ябълки, за да забави Аталанта. Момичето също се влюбва в момъка и му позволява да я надбяга. Така с оказаната от Венера помощ младите се събират, но забравят за богинята и са наказани от нея, като са превърнати в лъвове.
Двете фигури са изобразени на нощен пейзаж, където цветовете на небето са идеално съчетани с цветовете на земята, като поразително подчертават двамата герои. Телата на Аталанта и Хипомен са с бледорозов тен, украсени с няколко воала, покриващи гениталиите им. Фигурите им се простират в движения, граничещи с танц, и само с един крак стъпили на земята и с лява ръка, сгъната към тялото: съвършен избор на художника, който му позволява да създаде конкретен геометричен състав, ориентиран към Барока.
Класическа борба

Класическата борба, също борба класически стил, срещано и като гръко-римска борба или френска борба, е основен стил на спортната борба.
Състезателят трябва, с помощта на определен набор от разрешени технически средства (хватки), да извади съперника от равновесие и да притисне гърба (лопатките) му към тепиха. В класическата борба, в отличие от свободната, са забранени действия с краката (захващане, спъване, подсичане), както и захващане на крака с ръце.
Класическата борба се заражда в Древна Гърция и получава развитие в Римската империя, от което получава широко разпространеното си название гръко-римска борба. Съвременният вид на гръко-римската борба е оформен във Франция в първата половина на 19 век (затова е наричана също френска борба).
От 1896 година класическата борба влиза в програмата на олимпийските игри, от 1898 г. се провеждат шампионати на Европа (европейски първенства), а от 1904 г. – шампионати на света (световни първенства).
Международната федерация по борба (на френски: Fédération Internationale des Luttes Associées, FILA – ФИЛА) е основана през 1912 година. В нея членуват над 120 страни (1997).
Коринтски стил

Коринтският стил, или коринтски ордер, (по името на гръцкия град Коринт, Κόρινθος на гръцки) е един от трите класически стила в архитектурата на Древна Гърция и Древен Рим. Макар и гръцки по произход, този стил не е използван толкова често в Древна Гърция, колкото другите два най-характерни за нейното изкуство – йонийският и дорийският. Използван е и в по-късните епохи.
Стилът се характеризира със стесняваща се към върха колона и богато украсен капител с акантови листа (наподобяващи растението меча стъпка) и спираловидни орнаменти. Коринтската колона прилича на йонийската, но често е по-тънка, а коринтският капител може да се възприеме и като продължение на йонийския.
Според римския архитект от I век пр.н.е. Витрувий коринтският стил е измислен от древногръцкия скулптор Калимах (V век пр.н.е), вдъхновен от гледката на кошница с дарове на гроба на младо момиче, обрасла с меча стъпка, поникнала около нея, с поставени вътре играчки, с които девойка обичала да си играе, покрити с правоъгълно парче, за да ги пази от времето.
Височината на колоната е 9 пъти диаметъра ѝ. Почти винаги коринтската колона има канелюри (канали по дължина на колоната - на брой са 24), но те понякога липсват поради различни причини. В някои случаи канелюрите, които сами по себе си представляват украса по ствола, също биват украсени. По дължината си могат да бъдат набраздени от тънки ивици. Във Франция тези тънки ивици завършват със загатнати цветове на лилия или камбанки. Така коринтския стил се откроява като пищен и празничен, вариативен и удобен за комбиниране с други стилове.
Капителът на коринтската колона ляга направо върху ствола й. Волутите (извити орнаменти в ъглите), които заемат основно място в йонийския капител са се смалили в коринтския, но стоят на старите си места. От всяка основна волута тръгват 2 малки, които се срещат в средата между двете. Листата им могат да бъдат както схематични, сурови и недодялани, така и екстравагантно оформени и подрязани и подчертано натуралистични (имащи естествен вид). В Късната Античност и във Византия, листата изглеждат като духнати от вятъра.
Абакът (непосредствено лежащата над капитела част) може да бъде украсен в ъглите със спирали, за да продължи ефекта от капитела и понякога има розетка в средата на всяка от четирите си страни. В християнско време тя се преобразува в кръст или кръг, в някои случаи - с инициалите на Спасителя. Над абака се изгражда архитрав, понякога разделен на 2 или 3 части, понякога - еднакви, друг път - с различно съотношение на пропорциите си. Над архитрава е мястото на фриза.