davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Kereta api Andalan Celebes dan Lontara

Kereta api Andalan Celebes dan Lontara merupakan layanan kereta api penumpang perintis yang yang melayani Provinsi Sulawesi Selatan. Kereta api ini diresmikan pada tanggal 29 Maret 2023 bersamaan dengan peresmian segmen pertama jalur kereta api Trans-Sulawesi sekaligus merupakan fase pertama dari serangkaian jalur kereta api di Sulawesi. Layanan ini dioperasikan oleh Konsorsium Kereta Api Sulawesi Selatan, yang merupakan konsorsium patungan PT Kereta Api Indonesia sebesar 70%, dan sisanya dipegang PT Sulsel Citra Indonesia.
Jalur kereta api Trans-Sulawesi masuk dalam Rencana Induk Perkeretaapian Nasional 2011–2030, yang dicanangkan oleh Direktorat Jenderal Perkeretaapian sebagai infrastruktur prioritas dan program strategis nasional. Jalur ini mulai dibangun pada tahun 2014 dan diselesaikan dengan ditandai dengan pengoperasian terbatas pada 29 Oktober 2022 hingga akhir tahun 2022 di segmen Stasiun Garongkong–Stasiun Mangilu. Tercatat pada saat pertama kali dioperasikan, okupansi pada saaat akhir pekan mencapai 100%.
Dalam mendukung pengoperasian kereta api di Sulawesi Selatan, PT KAI sebagai operator sarana telah memesan 2 set rangkaian Kereta Rel Diesel (KRDE) dari PT INKA. Setiap satu set KRDE terdiri dari 3 kereta. Secara bentuk KRDE ini mirip dengan bagian luar LRT Jabodebek. Kapasitas dalam satu rangkaian kereta api adalah 168 tempat duduk dan 110 penumpang berdiri yang tersebar dalam 3 kereta.
Mulai 1 Agustus 2024 pengoperasian kereta perintis di Sulawesi Selatan mengalami perubahan sebagai berikut:
KA Andalan Celebes
KA Andalan Celebes adalah layanan kereta api yang menghubungkan rute Mangilu - Garongkong di Sulawesi Selatan. Dengan panjang rute sekitar 54 kilometer, kereta api ini memiliki enam pemberhentian, yaitu Mangilu, Ma'rang, Mandalle, Tanete Rilau, Barru, dan Garongkong. Perjalanan ini dapat ditempuh dalam waktu 1 jam 11 menit.
KA Lontara
KA Lontara adalah layanan kereta api yang menghubungkan rute Mandai- Garongkong di Sulawesi Selatan. Dengan panjang rute sekitar 79 kilometer, kereta api ini memiliki sembilan pemberhentian, yaitu Mandai, Maros, Rammang - Rammang, Pangkajene, Ma'rang, Mandalle, Tanete Rilau, Barru, dan Garongkong. Perjalanan ini dapat ditempuh dalam waktu 1 jam 52 menit.
Kereta api Joglosemarkerto

Kereta api Joglosemarkerto merupakan layanan kereta api penumpang kelas campuran yang dioperasikan oleh Kereta Api Indonesia untuk melayani relasi jalur lingkar Jawa Tengah dan Daerah Istimewa Yogyakarta. Seluruh relasi Kereta api Joglosemarkerto diberi warna Kuning terang ( )
Kereta api ini pertama kali beroperasi pada 1 Desember 2018 untuk melebur dua layanan kereta api yang telah ada sebelumnya (Kamandaka dan Joglokerto) demi penyederhanaan pelayanan, dan meningkatkan tingkat keterisian penumpang di lintas Yogyakarta–Semarang tanpa berganti kereta api lain di Purwokerto maupun Solo Balapan.
Meskipun di jalur lintas Semarang–Solo–Yogyakarta–Purwokerto terdapat beberapa layanan kereta api (Kamandaka, Kalijaga, Joglokerto, Joglosemar), jumlah perjalanan kereta api tersebut masih sedikit, sehingga banyak penumpang yang ingin bepergian ke kota-kota tersebut harus singgah di stasiun-stasiun besar yang dilaluinya. Karena masalah tersebut, KAI membuat sebuah layanan baru supaya dapat mengakomodasi pelayanan kereta api di lintas lingkar tersebut dengan nama "Joglosemarkerto" yang mulai diwacanakan pada pertengahan November 2018. Rangkaian kereta api ini menggunakan rangkaian kereta milik kereta api Kamandaka dan Joglokerto—dalam hal ini, satu rangkaian kereta api Jaka Tingkir dihibahkan dan memengaruhi jadwal perjalanan kereta api ini—sehingga kedua layanan tersebut dihapus demi penyederhanaan pelayanan.
Mulai 1 Februari 2019, pola operasi kereta api ini mengalami perubahan. Kereta api Kamandaka dijalankan kembali untuk melayani lintas Purwokerto–Semarang Tawang maupun sebaliknya.
Pada awalnya, satu-satunya tiket kereta api lintas lingkar yang dapat dipesan, yaitu lintas Solo Balapan kembali ke Solo Balapan; layanan pemesanan tiket lintas lingkar mengalami kemudian ditambah, seperti Yogyakarta–Yogyakarta dan Semarang Tawang–Semarang Tawang, sehingga tiket tersebut dapat dipesan sejak perubahan pola operasi.
Selain kereta api ini melayani relasi di jalur lingkar Jawa Tengah dan Daerah Istimewa Yogyakarta, Joglosemarkerto menambahkan satu layanan KA relasi Cilacap-Yogyakarta dengan nomor KA 223 dan 224 (rangkaian kereta api Wijayakusuma) serta KA 231 dan KA 232 (Rangkaian idle Mutiara Timur) per 25 Februari 2022.
Mulai 15 Desember 2024, kereta api Joglosemarkerto, Kereta api Kamandaka dan Kereta api Banyubiru (No KA 208-209) sudah menggunakan rangkaian kereta kelas ekonomi generasi terbaru modifikasi yang merupakan lungsuran dari rangkaian Kereta api Gayabaru Malam Selatan dan Kereta api Jaka Tingkir, dua kereta api ini sudah mendapatkan rangkaian baru bertipe baja nirkarat generasi terbaru buatan PT INKA Madiun. Kereta ekonomi generasi terbaru yang merupakan hasil modifikasi oleh Balai Yasa Manggarai dari rangkaian sebelumnya dengan pengurangan jumlah tempat duduk dari 80 tempat duduk menjadi 72 tempat duduk.
Nama kereta api ini berasal dari nama kota-kota yang dilewati oleh kereta api ini, yaitu Kota Yogyakarta (Jogja), Surakarta (Solo), Semarang, dan Purwokerto.
(Indonesia) Situs web resmi PT Kereta Api Indonesia
KCJB Feeder Train

The KCJB feeder train (Indonesian: Kereta Api Pengumpan KCJB) is a train service operated by Kereta Api Indonesia on the Padalarang–Bandung route in Greater Bandung, West Java, Indonesia. This train operates as a feeder for the Jakarta–Bandung Whoosh high-speed railway passengers from Bandung and Cimahi city areas to the high-speed railway hub at Padalarang Station.
The train began operating to serve public passengers on 3 October 2023, in conjunction with the Whoosh Experience programme organised by KCIC, using a series of ME204 Diesel Multiple Units (KRDE) made by Industri Kereta Api (INKA).
The rolling stock used for the operation of the KCJB feeder train is the Electric Diesel Rail Train (KRDE). It was made in 2023 by Industri Kereta Api (INKA), and designed with a four-carriage configuration with 200 seats. Accessible seats, luggage racks and power sockets are provided on the train.
The KRDE is capable of operating at a maximum speed of 100 km/h, making it capable of travelling from Padalarang to Bandung City in 20 minutes.
ጥቅምት ፳፩

ጥቅምት ፳፩ ቀን በኢትዮጵያ ዘመን አቆጣጠር የዓመቱ ፶፩ኛው እና የመፀው ፳፮ኛው ዕለት ነው። ከዚህ ዕለት በኋላ እስከ ዓመቱ መጨረሻ ድረስ በዘመነ ሉቃስ ፫፻፲፭ ቀናት ሲቀሩ፣ በዘመነ ዮሐንስ፤ ዘመነ ማቴዎስ እና ዘመነ ማርቆስ ደግሞ ፫፻፲፬ ቀናት ይቀራሉ።
የኢራቅ ጠቅላይ ሚኒስትሮች ዝርዝር

ከዚህ በታች የኢራቅ ጠቅላይ ሚኒስትሮች ዝርዝር (1920-አሁን) አለ፣ ጠቅላይ ሚኒስትሩ በሀገሪቱ ያለውን አስፈፃሚ ባለስልጣን በመወከል 22 ሚኒስቴር መስሪያ ቤቶችን ያቀፈውን የሚኒስትሮች ምክር ቤት ይመራል.
የሪፐብሊኩ ፕሬዝዳንት - በፓርላማ ተመርጠዋል - ጠቅላይ ሚኒስትሩን መንግስት እንዲቋቋም ይመድባል, እና መንግስት በተወካዮች ምክር ቤት ድምጽ ይሰጣል።
ጥቅምት ፲፮

ጥቅምት ፲፮ በኢትዮጵያ ዘመን አቆጣጠር የዓመቱ ፵፮ኛው ቀን ነው። ከዚህ ቀን በኋላ እስከ ዓመቱ መጨረሻ ድረስ፣ በ ዘመነ ሉቃስ ፫፻፳ ቀናት በዮሐንስ፤ በማቴዎስ፤ እና በማርቆስ ዘመናት ደግሞ ፫፻፲፱ ቀናት ይቀራሉ
፲፱፻፵፬ ዓ.ም በብሪታንያ ብሔራዊ ምርጫ በሁለተኛው የዓለም ጦርነት ጊዜ የሀገሪቱ ጠቅላይ ሚንስቴር በነበሩት በዊንስተን ቸርቺል የሚመራው የኮንሰርቫቲቨ ፖለቲካ ቡድን አሸናፊ ሆኖ ቸርቺልም ለሁለተኛ ጊዜ ጠቅላይ ሚኒስቴር ሆኑ።
፲፱፻፶፩ ዓ.ም. የፓን አሜሪካ አየር መንገድ ቦይንግ 707 አውሮፕላን ለመጀመሪያ ጊዜ ከኒው ዮርክ ከተማ ተነስቶ በፈረንሳይ አገር ፓሪስ ከተማ ድረስ በረረ።
፲፱፻፷ ዓ.ም ለ ሀያ ስድስት ዓመት በኢራን አልጋ ላይ ከተቀመጡ በኋላ ሞሐመድ ሬዛ ፓህላቪ በራሳቸው እጅ ዘውድ ጫኑ። የሚስታቸውን የንግሥት ፋራንም ዘውድ ጫኑላቸው።
፲፱፻፸፪ ዓ.ም የደቡብ ኮሪያው የጸጥታ ኃላፊ ኪም ጄ ክዩ ባልታሰበ አደጋ ፕሬዚደንታቸውን ፓርክ ቹንግ ሂን በሽጉጥ ገደሉ።
፲፱፻፹፯ ዓ.ም የአሜሪካው ፕሬዚደንት ቢል ክሊንተን በተገኙበት ስርዐት ዮርዳኖስ እና እስራኤል የዕርቅ ስምምነት ተፈራረሙ።
፲፱፻፺፬ ዓ.ም ብዙ ተችዎች በኢትዮጵያ በ ፳፻፩ ዓ.ም የኢ.ሕ.አ.ዴ.ግ መንግሥት ያጸደቀውን “ጸረ ሽብር” ሕግ ምሳሌ ሆኖለታል የሚባለው የአሜሪካው “ፔትርዮትስ አክት” (Patriots Act) ህግ ሆኖ ጸደቀ።
፲፱፻፲፪ ዓ.ም የመጨረሻው የኢራን ንጉሠ ነገሥት ሞሐመድ ሬዛ ፓህላቪ
፲፱፻፵ ዓ.ም የቀድሞው የአሜሪካ ፕሬዚደንት ቢል ክሊንተን ሚስትና ስድሳ ሰባተኛዋ የአሜሪካ የውጭ ጉዳይ ሚኒስቴር ሂላሪ ሮዳም ክሊንተን
ኅዳር ፳፫

ኅዳር ፳፫ ቀን በኢትዮጵያ ዘመን አቆጣጠር የዓመቱ ፹፫ኛው ቀን ነው። ከዚህ ዕለት በኋላ እስከ ዓመቱ መጨረሻ ድረስ፣ በ ዘመነ ሉቃስ ፪፻፹፫ ቀናት በ ዘመነ ዮሐንስ፤ በ ዘመነ ማቴዎስ፤ እና በ ዘመነ ማርቆስ ደግሞ ፪፻፹፪ ቀናት ይቀራሉ።
፲፱፻፲፯ ዓ.ም. የቀድሞው አሜሪካዊ ጄኔራል እና በፕሬዚደንት ሪቻርድ ኒክሰን እና በፕሬዚደንት ጄራልድ ፎርድ አስተዳደር የ’ዋይት ሃውስ’ ሥራ አስኪያጅ ፥ በፕሬዚደንት ሮናልድ ሬጋን አስተዳደር ደግሞ የውጭ ጉዳይ ሚኒስቴር የነበሩት አሌክሳንደር ሄይግ
፲፱፻፴፱ ዓ.ም. ኢጣልያዊው የፋሽን ሰው ጂያኒ ቨርሳቺ
National Archives and Library of Ethiopia

The National Archives and Library of Ethiopia, located in Addis Ababa, is the national library and archives of the country. The library was inaugurated in 1944 by Emperor Haile Selassie and began service with books donated by the emperor.
In 1976, proclamation No. 50/76 gave the library the legal right to collect three copies of every material published in the country. In 1999, the library was reestablished by proclamation no. 179.1999 as a national institution, which resulted in structural changes and the mission to be one of the top five national libraries and archives in Africa by 2020. It is currently a unit of the Ministry of Culture and Tourism.
The archives was established in 1979, and its collection includes ancient and historical manuscripts written from as early as the 14th and 15th centuries. It started functioning with archives from the Ministry of the Grand Palace, Palace of the Crown Prince, and others. The archive includes letters written by several kings, empresses, and princes.
9°1′5″N 38°45′0″E﻿ / ﻿9.01806°N 38.75000°E﻿ / 9.01806; 38.75000
Бизнес парк София

Бизнес парк София (БПС) е най-големият офис парк в Централна и Източна Европа и първият в България.
Комплексът включва 15 сгради с клас А офис площи върху терен от 89 000 m² с обща застроена площ 220 000 m². В комплекса работят над 13 000 души и той се посещава от още 4000 души дневно. Предстои разширяване, с построяването на още една сграда.
Бизнес парк София е разположен в подножието на Витоша. Достъпът му до административния и бизнес център на града се осигурява от няколко линии на градски транспорт, вкл. метрото чрез близката Метростанция „Бизнес парк София“. Има и пряк излаз на околовръстният път.
На Бизнес парк София е наречена улица в квартал „Младост 4“ в София (Карта).
Виктор Пелевин

Виктор Олегович Пелевин е един от най-популярните съвременни руски писатели.
Виктор Пелевин завършва института по енергетика на Московския технически университет, специалност електромеханика. След уволнението си от армията завършва Литературния институт „Максим Горки“. Сътрудничи няколко години на списание „Наука и религия“, където пише статии за източния мистицизъм. Първият му роман излиза през 1989 г.
Пелевин отбягва честата поява в обществото. Рядко дава интервюта и когато го прави, отклонява разговора от начина си на писане към естеството на човешкото съзнание. Все пак разрешава някои от творбите му да бъдат публикувани на официалния му сайт за некомерсиално разпространение. Някои от романите му са драматизирани в звукови файлове.
Преведен е на повечето световни езици (вкл. японски и китайски). Негови пиеси се играят в Лондон и Париж.
Творбите му носят някои от особеностите на научната фантастика, но са прикрити от многослоево постмодернистично звучене, в което са смесени елементи от поп културата и езотеричната философия. В книгите му често светът и реалността са представени като променливи, напълно податливи на човешките съзнание, воля и интуиция. Пелевин оставя читателя сам да реши какво точно се случва. За да подчертае това, в началото на някои от книгите си добавя следната бележка: „Всяка мисъл, която възникне по време на четенето на тази книга е обект на авторското право. Нелицензираното мислене е забранено.“ В сюжетите разкрива характерни черти на руския народ в прехода след разпада на СССР, като умело впримчва и нишка от ученията и разбиранията на Далечния изток.
Урсула Ле Гуин вижда Пелевин като продължител на могъщата традиция на социална сатира, започваща с Гогол и минаваща през Булгаков.
Александър Бушков

Александър Бушков е много плодовит руски писател на произведения в жанровете трилър, криминален роман, научна фантастика, фентъзи, исторически роман и публицистика.
Александър Александрович Бушков е роден на 5 април 1956 г. в Минусинск, Красноярски край, РСФСР, СССР. Има литовски корени. През 1972 г. семейството му се премества в Абакан, Хакасия. След завършване на средното си образование отказва да учи повече.
Работи на временни места като пощальон, товарач, застрахователен агент, работник в геофизична експедиция, театрален работник. От малък чете много и се самообразова. Започва да пише на двадесетгодишна възраст.
Първият му разказ „Варяги без приглашения“ е публикуван през 1981 г. в списание „Литературная учеба“. След публикация постъпва на работа във вестника на Хакаския областен комитет на партията, от който се прехвърля да ръководи литературната част на театъра в Абакан.
През 1985 г. се премества в Красноярск. През 1986 г. е публикуван първият му сборник с разкази „Стоять в огне“. От 1987 г. се посвещава предимно на литературната си кариера и участва в организирането на първите независими издателства в Красноярск. В периода 1989 – 1991 г. прави няколко превода на фантастични произведения на полски и чехословашки автори. Действа и като съветник по културата при губернатора на Красноярската територия Александър Лебед.
Първият му роман „Бясната“ от едноименната криминална поредица е издаден през 1995 г.
Става известен с поредицата си „Сварог“, на която първите романи, „Рицар от нищото“ и „Летящи острови“ са издадени през 1996 г. В следващите романи поредицата за десантния офицер Станислав Сварог продължава във фантастичен чужд свят. Попадайки в него с помощта на шаман, той спасява прекрасни принцеси и отваря нови континенти, решава древни загадки, връща откраднати съкровища и изпълнява множество други благородни подвизи.
Много популярни стават и криминалните му приключенски романи от поредицата „Пираня“, действието на което се осъществява в измисления град Шантарск, чийто прототип е Красноярск.
През 1997 г. с публикуването на книгата „Русия, която не е“ започва поредица от публицистични произведения, в които критикува традиционните идеи за историята, еволюционната теория, както и виждането за съвременните събития.
От 2006 г. започва екранизирането на произведенията на писателя.
Бушков пише средно по 4 книги на година в разни жанрове. Стилът му се характеризира като динамичен, героите му са войнствени и понякога жестоки. Произведенията му са издадени в над 17 милиона екземпляра.
Александър Бушков живее със семейството си във вила край Красноярск.
Серия „Бясната / Даша Шевчук“ (Бешеная / Дарья Шевчук)
Серия „Антиквар“
Дискография на Петър Чернев

Това е дискографията на българския поппевец и композитор Петър Чернев (1943 – 1992), развиващ активна певческа и композиторска дейност от началото на 1970-е до средата на 1980-е години както в България, така и в Русия. Добива голяма известност през 1975 г. с песните „Заклинание“ и „Песен за българката“. След 1980 г. почти не записва песни, а в началото на 1990-е е сред пионерите на музикалния бизнес в България със създадената от него музикална компания „Мега София“, по-късно преименувана на „Мега музика“. Има издадени две дългосвирещи плочи, първата от които с патриотични песни. Любопитен факт е, че Петър Чернев, в дует с Магда Панайотова, е първият изпълнител на песента „Откъде да взема сила“, записана през 1970 г. и преименувана 20 години по-късно на „Лудо, младо“, с което име остава най-известна.
Записите са реализирани в Радио „София“ с група „Черен Петър“:
Тонрежисьор: Тодор Филков Тонинженер: Тодор Станев Тоноператор: Никола Мирчев Худ. оформление: Мариана Минковска
Гора (област)

Го̀ра е историко-географска област, разположена в южната част на Косово и в североизточната част на Албания. Населена е основно с гора̀ни.
Гора е разположена между планините Шар, Кораб и Коритник тя представлява планински район разполагащ с гъсти вечнозелени гори. Общата ѝ площ е 433 км², от които в косовската част, наричана още Призренска Гора, се отнасят 385,6 км². Гора се намира в горната част от басейна на река Люма, по долното течение на нейния приток Плава, и по течението на нейните долни леви притоци, включително Млика.
Гора се споменава за първи път в 1348 година като жупа (област) в писмен документ на царството на Стефан Душан, с който се подаряват седем села на призренския манастир „Свети Архангели“. Впоследствие за Гора се споменава и през 1452-1455 година в турски дефтери като нахия Гора. За първи път ислямът се появява в областта през 1690 година. Първото ислямизирано село е Кръстец, а последното село — Брод. Последната християнка, Божана, умира в Брод през 1856 година.
След Балканските войни областта Гора влиза в състава на Сърбия. По време на Първата световна война, в края на 1915 година, до началото на май 1916 година, е администрирана от български власти, след което преминава под Австро-унгарско управление. По време на войната в областта настъпва глад, преодолян благодарение на помощите от българските власти. През 1918 година Гора е включена в състава на КСХС. През 1925 година, при определянето на границата между КСХС и Албания, областта окончателно е разделена на две части.
Според преброяването от 1991 г. в областта 91,68% се самоопределят като мюсюлмани (горанци), а 5,35% като албанци. Ислямът е основната религия в района, а местните жители говорят торлашки диалект, наричан „нашински“.
Между 1991 и 1999 г. сръбската част на областта е отделна община. След като Косово става протекторат на ООН, към Гора (Драгашка община) отново е придаден и населения с албанци район на Ополе.
В косовската част на Гора, така наречената Призренска Гора има 18 селища с горанско мнозинство – Горна Рапча, Долна Рапча, Горни Кръстец, Долни Кръстец, Орчуша, Любовища, Радеша, Лещане, Кукаляне, Вранище, Млике, Диканце, Глобочица, Бачка, Брод, Зли поток, Крушево, Рестелица. Надморската им височина е между 960 м. (Орчуша) и 1450-1650 м. (Рестелица). Горани живеят и в общинския център град Драгаш (Шар).
В албанската част на Гора, така наречената Кукъска Гора, най-голямото горанско село в Албания е Шищевец (Шищейец) - 1500 души. Останалите осем горански села в Албания са: Борие (Борье), Орешек, Църнолево, Оргоста, Кошарище, Запод, Пакища и Очикле.
Червена гора

Червена гора (на гръцки: Βούρινος, Ву̀ринос или Μπούρινος, Бу̀ринос, което е местното гръцко произношение) е планина в Южна Егейска Македония, на около 10 km югозападно от град Кожани и към 20 km югоизточно от град Гревена. Извисява се на 1615 m северно от река Бистрица. В нея са разположени селищата Метаморфоси (Дравуданища), Родяни (Радовища), Хромио (Сфилци) и други.
Червена гора е голяма планинска верига на границите на Гревенско и Кожанско. Простира се югоизточно от Сятища и на юг от Кожани (Козани). Нарича се още Буринос (местно име). Според някои български карти Червена гора е северната част на планината, а Бурунос - южната. На север се отделя от планината Велия (Мелия) с шийката/прохода Порта – Агиос Ахилиос (680 m), откъдето минава пътят Кожани – Сятища, както и магистралата „Егнатия Одос“. На юг е отделена от планинската верига Аеторахи от долината на река Пиксари (740 m – 640 m).
Скалите на планината са офиолити и доломитови варовици. През планината тече река Червена.
Високите върхове на Червена гора, по поято има горички от черни борове, македонски ели и див кедър, и основно долината Месиано Неро, е включена в мрежата от защитени територии Натура 2000 (1330001 и 1330002) и е определена като орнитологично важно място (051).
В местността Цяма или Цамия (1360 m) има хижа на Сятищткото планинарско дружество с 50 места. Изкачването до върха може да се извърши от селището Екзархос (720 m) за около 3,30 часа.
София Кузева

София Чернева (фамилното име по съпруг) е българска актриса, родена и известна в България и в българското кино като София Кузева (фамилното име по баща), а в Германия – като София Кузева-Чернев (Sofia Kuzeva-Tchernev).
Родена е в Смолян на 16 юни 1967 г. Израснала е в Хасково в семейството на инженер Маргарита Кузева и актьора Петър Кузев.
През 1985 г. е приета във ВИТИЗ „Кръстьо Сарафов“, специалност „Актьорско майсторство“, в класа на проф. Енчо Халачев и проф. Снежина Танковска. По време на следването си получава първия си ангажимент в киното - ролята на Дана в известния игрален филм „Вчера“ на режисьора Иван Андонов. След дипломирането си през 1989 г. е назначена в трупата на Театър „София“.
От 1993 г. е омъжена за актьора Панчо Чернев, с когото имат дъщеря. През 1996 г. печели стипендия по международен проект за артисти „Да премахнем границите“ на Външното министерство на Германия. София Чернева работи и живее със семейството си в Германия.
София Чернева е участва и в множество реклами. През 1992 г. печели наградата за най-добра реклама с клипа за „Форд“ на режисьора Жезко Давидов.
Сиена

Сиѐна (на италиански: Siena) е град в регион Тоскана, Италия. Историческият център на града е обявен за обект от Световното културно наследство на ЮНЕСКО.
Градът е главен административен център на едноименната провинция Сиена в Регион Тоскана. Разположен е сред хълмиста местност южно от Флоренция. Население 53 062 към 1 януари 2022 г. Прочут е с художествената си академия и с обработката на мрамор.
Градът е основан от римляните, като разцвета си достига през 12 век. Тогава е важен търговски и банков център, но последвалите борби с Флоренция го отслабват и Сиена става второстепенен град в областта.
В по-ново време основно строителството се извършва в Сиена зад пределите на средновековните стени на града. Благодарение на това в Сиена се съхранява средновековният град с тесни улички и старинни площади. Център на живота в града още от времето на Сиенската република е обширният Пиацо дел Кампо, (буквално „Площад на полето“) – площад във форма на раковина.
В продължение на много столетия Сиена има богати традиции в изобразителното изкуство. Списъкът на най-известните художници от Сиенската школа включва Дучо, Симоне Мартини, Амброджо Лоренцети, Пиетро Лоренцети, Мартино ди Бартоломео, Франческо ди Джорджо. Много от произведенията от епохата на Ранният Ренесанс може да се видят непосредствено в сиенските храмове и площади, а така и в богатите колекции на художествените музеив града като Сиенската пинакотека.
Сиена е университетски град. Почти половината от населението на града съставляват студентите. Въпреки своето разположение в страни от големи транспортни пътища Сиена привлича със своите паметници на историята и културата.
Два пъти годишно (на 2 юли и 16 август) в Сиена се провеждат конни надбягвания на централния площад. Тези състезания са наречени Палио и водят началото си от древността. Първите сведения за провеждането на подобно състезание датират от Х век. В състезанието участват всички квартали контради на града, а на двете състезания се състезават десетте най-добри коня. Преди старта на състезанието на площада се събират представители на всички контради. Децата от кварталите се събират пред църквата, облечени в цветовете на своята контрада и започват да се надпяват, прославяйки своя фаворит. Преди самото състезание преминават знаменосците на различните контради.
В покрайнините на Сиена, в областта Кианти, се произвежда едно от най-известните вина в Италия, което се нарича Кианти. То е съчетание от червено грозде от сортовете и Конайоло и бяло грозде от сортовете Малвазия и Требиано. Същността на Кианти е Санджовезе.
Основните отрасли в икономиката на Сиена са селското стопанство, добивът на мрамор и туризмът.
В Сиена се намира стадион „Артемио Франки“ с капацитет 15 373 зрители, на който играе мачовете си представителният футболен отбор на града, онсования през 1904 г. АКН „Сиена“.
Ежегодното колоездачно състезание Strade Bianche се провежда през първата събота на месец Март. То стартира от град Сиена и приключва отново там, на площад Пиаца дел Кампо, след обиколка на провинция Тоскана, включваща така наречените „бели пътища“, откъде идва името на състезанието.
Крум Джаков

Крум Стефанов Джаков е български и съветски художник, син на архитекта Стефан Джаков. Рисува битова и пейзажна живопис.
Крум Джаков е роден на 7 юни 1909 г. в София, в семейството на архитекта Стефан Джаков. Има трима братя – физикът Емил Джаков, първият български радиолюбител Иван Джаков и Борислав Джаков. Братовчед е на радиста Емил Попов.
Първоначално се учи да рисува в София, под ръководството на българския художник Христо Станчев. От 1923 г. е член на нелегалния по това време Български комунистически младежки съюз в Пловдив. По решение на ЦК на БКМС през 1926 г. отива да учи изобразително изкуство в СССР. Постъпва като студент във ВХУТЕМАС, в Москва. Учи под ръководството на руските художници Петър Кончаловски и Павел Радимов. От 1929 г. живее в Ленинград. През 1934 г. получава съветско гражданство. През 1934 – 1935 г. учи в Ленинградския институт за повишаване на квалификацията на работниците на изкуствата. През 1936 г. става член на Ленинградския съюз на художниците.
Сражава се на страната на СССР, в Съветско-финландската война (1939 – 1940) и във Великата Отечествена война, като младши лейтенант, от 146 стрелкови Островски полк, в състава на 44 стрелкова Чудовска Червенознаменна дивизия. Ранен е на фронта и е награден с орден Червено знаме. Участва в евакуацията на Ермитажа по време на войната.
Умира на 22 декември 1977 г. в Ленинград.
Участва в изложби от 1936 г. Рисува градски и ландшафтни пейзажи, битова живопис. Извършва творчески пътувания по река Волга и Волго-балтийския канал, в Карелия, Новгород, Стара Ладога, Киргизия, Дагестан и в родната си България. Най-широко е известен със своите пейзажи на Ленинград.
Автор е на книгата „Изобразителното изкуство и художествената критика. София : Камара на нар. култура, 1946“
Най-известните му картини са:
Беласица (природен парк)

„Беласица“ е природен парк в България.
Обхваща по-голямата част от българския дял на планината Беласица. Общата му площ е 11 732,4 хектара, включва землищата на селата от Подгорието – Габрене, Скрът, Ключ, Яворница, Камена, Самуилово, Коларово, Беласица и град Петрич, всички разположени на територията на община Петрич, област Благоевград.
Той е обявен със заповед № РД-925 от 28 декември 2007 година на Министъра на околната среда и водите.
Обявяването на тази защитена територия е с цел опазване на вековните гори, съставени основно от обикновен бук и обикновен кестен, както и естествени чинарови местообитания, защитени и ендемични растителни и животински видове, като обикновен тис, бодливолистен джел, планински явор, карстова люцерна, албански крем, белогръб кълвач, черен кълвач и други, както и уникални и представителни съобщества и екосистеми в безлесната зона на Беласица.
Дирекцията на парка се намира в село Коларово и е подчинена на Изпълнителната агенция по горите към Министерството на земеделието и храните.
Оувърлънд Парк

Оувърлънд Парк (на английски: Overland Park) е вторият по население град в щата Канзас, САЩ. Населението му е 191 278 жители (по приблизителна оценка от 2017 г.). Общата му площ е 195,10 кв. км. Намира се на 329 м н.в. в окръг Джонсън. Оувърлънд Парк е най-голямото предградие на град Канзас Сити. Телефонният му код е 913. Главният щаб на една от големите американски телекомуникационна фирми, Спринт Некстел, се намира в града.
Bilo Mountains

The Bilo Mountains are a ridge or small range in the Balkan Mountains of western Bulgaria, in Sofia Province. They are located about 50 kilometres (31 mi) northeast of Sofia and about 9 kilometres (6 mi) southwest of Botevgrad, near the town of Pravets. Bilo (Било) in Bulgarian means ridge.
42°52′N 023°54′E﻿ / ﻿42.867°N 23.900°E﻿ / 42.867; 23.900
2020–21 PFC Levski Sofia season

The 2020–21 season was Levski Sofia's 100th season in the First League. This article shows player statistics and all matches (official and friendly) that the club has played during the season.
It is considered the worst season in the club's history. Levski finished on an all-time low 8th place, breaking a number of negative records. For the first time, the club finished a season with more losses than wins.
Total spending: 50 000 €
Total income: +425 000 €
Net income: +375 000 €
Win Draw Loss Upcoming fixture
Seven Altars Monastery

43°0′0″N 23°28′19″E﻿ / ﻿43.00000°N 23.47194°E﻿ / 43.00000; 23.47194
The Seven Altars (Bulgarian: Седемте престола, Sedemte prestola), officially the Monastery of the Most Holy Mother of God (Bulgarian: Манастир „Света Богородица“, Manastir „Sveta Bogoroditsa“) is a Bulgarian Orthodox monastery of the Eparchy of Sofia, situated in the western Balkan Mountains, on the border between Sofia Province and Vratsa Province. It is located in the valley of the Gabrovnitsa River, on the way from Eliseyna through the Iskar Gorge to the village of Osenovlag, Sofia Province, at the foot of Izdremets Peak (1492 m). It is one of the 100 Tourist Sites of Bulgaria.
A legend says that the short-lived Bulgarian tsar Peter Delyan (Peter II) died in the monastery, which was a temporary capital of Bulgaria. According to the same legend, the brother of the Bulgarian monarch became the first abbot of the holy cloister.
The monastery is more popular with its unofficial name "The Seven Altars" because of its unique church. The legend says that seven boyars established seven villages in the close proximity of the monastery — Osenovlag, Ogoya, Ogradishte, Bukovets, Leskovdol, Zhelen and Lakatnik. There are seven chapels (altars) in the church and experts claim that there is no other Bulgarian church of this kind. There is evidence that the monastery existed in the 16th century.
On the north side of the monastery there are ruins of a fortress, which local people call the "Latin Stronghold". Parts of its stone wall can be seen from the steep pathway starting from the monastery. The monastery's gate was taken from these remains.
Another legend says that during the Ottoman Age the monastery was demolished and set on fire. Valchan gathered the voivodes. They decided to build the monastery. The voivodes were seven: Valchan Voyvoda, Father Martin, Spiros Dimitar, Malenko the Serb, Emin Bey, Ali Bey and Petar. The church was built with seven altars in their honour. Valchan's idea was actually to hide the entrance to the fortress. Down in its vault a Roman treasure was hidden.
St Sophronius of Vratsa, bishop of the Eparchy of Vratsa, lived and officiated in the monastery, which was part of his diocese at the time.
The monastery is situated only 86 km away from Sofia, which makes it a popular weekend destination. It offers sleeping accommodation and a large dining-room for gatherings.
The Seven Altars Monastery can be reached by car from Eliseyna in the Iskar Gorge. Eliseyna is 42 km away from Sofia, on the Sofia ring-road through Novi Iskar, and 46 km from Mezdra. Only passenger trains stop at this station. The distance to the monastery is about 10–12 km. There is a bus to the monastery that waits for the train every evening. The road to the Seven Altars runs through the middle of Eliseyna, across the railway.
The road to the monastery is quite narrow, but asphalt-paved. The grave of the famous Bulgarian children's writer Zmey Goryanin (1905–1958)—author of 50 books and brochures—is in the yard, behind the church. There are sequoias planted in the monastery yard, the roots of which have started cracking the walls.
Golden Orphism Book

The Golden Orphism Book (Bulgarian: Златна орфическа книга), also known as the Etruscan Gold Book, is a Thracian artefact consisting of six connected sheets of gold.
The small sheets contain writing identified as Etruscan, together with images of two people carrying a large vessel; a horned animal; a horse and its helmeted rider; a musical instrument, perhaps a lyre; a siren; and two people carrying shields. Inscribed leaves of gold known as Totenpässe were associated with the Orphic religion, hence the modern name of the artefact.
Two golden rings pass through holes in each sheet, connecting them, and are themselves joined to a third ring. A date of 660 BCE has been associated with the artefact, based on the stylistic evidence of the letterforms and images. If confirmed, this would make it the earliest surviving example of a codex, that is, a bound book; however, some argue that this only applies to folded sheets.
The artefact is said to have been discovered in either 1943 or 1955 in the area of the Struma river in Bulgaria. Its subsequent whereabouts are not known, but in 2003, the elderly discoverer donated it anonymously to the National Historical Museum (NIM) in Sofia.
Museum director Bojidar Dimitrov asserted that the book's authenticity had been 'confirmed by two experts in Sofia and London', according to a BBC report derived from the French news agency AFP, but neither expert was named.
It was reported in 2022 that the Museum was preparing a publication about the artefact. As of 2024, nothing has been published.
Menara Kudus Mosque

The Menara Kudus Mosque (Indonesian: Masjid Menara Kudus) or Al-Aqsha Mosque is located in Kudus in the Indonesian province of Central Java. Dating from 1549, it is one of the oldest mosques in Indonesia, built at the time of Islam's spread through Java. The mosque preserves the tomb of Sunan Kudus, one of the nine Islamic saints of Java (the Wali Sanga), and is a popular pilgrimage point.
It preserves pre-Islamic architectural forms such as old Javanese split doorways, ancient Hindu-Buddhist-influenced Majapahit-style red brickwork, and a three-tired pyramidal roof. The most unusual feature is the brick minaret on which a pavilion shelters a large skin drum (bedug), which is used to summon the faithful to prayer instead of the more common muezzin. Whereas a bedug normally hangs under the eaves of a mosque veranda, in the Kudus Mosque it sits in a tower like a Balinese Hindu temple kul-kul or signal drum used to warn of an impending attack, fire, or communal event. No other mosque in Java is known to have a drum tower of this type.
In front of the minaret and around the compound are walls and gateways in the old candi bentar (split gate) and kori agung (main gate) styles. Inside are two gateways—a smaller, inner gate with relief panels on either side similar to those found in Mantingan, and an outer gate that is reminiscent of the 14th-century Bajang Ratu gate at Trowulan. Other pre-Islamic touches include 8 kala-head water spouts in the ablution area and Ming porcelain plates set in the walls.
The pre-Islamic elements suggest the complex has incorporated a pre-existing Hindu-Javanese structure. The mosque has been rebuilt several times removing evidence of what the original structure looked like. The Majapahit style gates, walls, and minaret that appear so incongruous today may have blended more harmoniously with the main structure (which probably had a meru roof supported by large pillars, as in Cirebon and Demak). The peaked roof is a 1920s renovation with terracotta tiles replacing wooden tiles, with glass windows inserted between the roof tiers. The roof is topped with a mastaka crown roof element. An inscription over the mihrab says the mosque was founded by Ja'far Shodiq in AH 956 (AD 1549). He is believed to be the venerated Sunan Kudus, one of the nine Islamic saints of Java (Wali Sanga) who lies buried in an elaborately carved mausoleum behind the mosque. The complex includes a Mogul-style mosque with a silvery onion dome and concrete pillars.
Pasar Rebo

Pasar Rebo (literally Wednesday Market in Betawi) is a district (kecamatan) of East Jakarta, Indonesia. The boundaries of Pasar Rebo District are the Ciliwung to the west and north; and Bogor Raya Road and Cipinang River to the east. The city of Depok is located to the south of Pasar Rebo District.
Geographically Pasar Rebo consists of dry lands and rice fields. It is the district with the third highest percentage of greenery in Jakarta (54.8%, highest percentage of greenery is in Cakung (68.1%) and Cilincing Districts (64.2%)).
The District of Pasar Rebo is divided into five administrative villages (kelurahan):
6°19′40″S 106°51′16″E﻿ / ﻿6.3277°S 106.8545°E﻿ / -6.3277; 106.8545
Grand Slang

Grand Slang este un tip de caractere caligrafic sans serif realizat de un designer grafic german pe nume Nikolas Wrobel. A fost publicat la 1 septembrie 2019 de la turnatoria sa de tipare, Nikolas Type.
Ideea pentru designul Grand Slang a venit din caligrafia americană din secolul XX și din opera caligrafilor americani Oscar Ogg și William Addison Dwiggins. De asemenea, s-a inspirat din semnele din filmele americane din anii 1940 și 1950.
Grand Slang este atât puternic, cât și adaptabil, combinând diverse stiluri, cum ar fi scrisul de mână tradițional și contemporan, alături de forme de bază. Include peste 310 de glife, care acoperă litere mari și mici, numere, semne de punctuație, accente, ligaturi, diacritice și simboluri.
Titlul Grand Slang provine din cuvintele englezești grand și slang. Cuvântul grand este folosit în jargon din SUA și Marea Britanie pentru a însemna o mie de dolari sau o mie de lire sterline.
Tipul este disponibil online pentru descărcare în formatele de fișiere OTF și WOFF. Este util pentru design grafic, web design, aplicații și cărți electronice.
Grand Slang poate fi folosit pentru a scrie în multe limbi europene care folosesc alfabetul latin. Este un software proprietar, deci îl puteți utiliza acceptând termenii licenței software.
Râul Saint Louis

Râul Saint Louis, conform originalului, Saint Louis River, este un râu din statele americane Minnesota și Wisconsin, care se varsă în Lacul Superior, unul din cele cinci Mari Lacuri ce formează granița dintre Canada și Statele Unite ale Americii.
Izvorând în apropiere de Hoyt Lakes, statul Minnesota, și având o lungime de 288 de km (sau 179 de mile), Saint Louis este cel mai mare râu dintre toate cele care se varsă în Lacul Superior. Bazinul de captare hidrografică al cursului de apă este de 9.412 de km² (sau de 3,634 mi²). În apropiere locului cunoscut sub numele de Twin Ports, localitățile Duluth, Minnesota și Superior, Wisconsin, râul se transformă într-un estuar de apă dulce.
According to Warren Upham, he records the Ojibwe name of the river being Gichigami-ziibi (Great-lake River). He also records:
In the mid 20th century, the St. Louis River became one of the most heavily polluted waterways in the state. Holling Clancy Holling, in his 1942 book Paddle to the Sea, illustrated the polluted state of the St. Louis River. By 1975, the river became an Environmental Protection Agency Area of Concern. The Western Lake Superior Sanitary District (WLSSD) was established in 1971 to address serious pollution problems in the lower St. Louis River Basin. WLSSD's regional wastewater treatment plant began operating in 1978. Within 2 years, fish populations rebounded and anglers began returning to the river. Through the 1980s and 1990s, additional cleanups took place, and the river is now significantly less polluted.
Vitalism

Vitalismul este o teorie științifică depășită, infirmată, care explică procesele vitale prin prezența în organismele vii a unei așa-zise „forțe vitale” sau „elan vital”.
Vitalismul este o doctrină inspirată de Aristotel potrivit căreia fenomenul vieții nu poate fi explicat exclusiv în termeni materiali, acesta putând fi datorat prezenței în organismele vii a ceva imaterial.
Din punct de vedere al istoriei științei, vitalismul se încadrează la „bioexcepționalism”: ideea că viața este ceva cu totul aparte de legile fizicii și chimiei.
Vitalismul ca și convingere metodologică în chimie era susținut de Berzelius în legătură cu posibilitatea de sinteză a substanțelor zise organice în afara organismelor vii. Invalidarea acestei ipoteze a fost realizată în 1828 de către Friedrich Wöhler, care a sintetizat ureea fără să folosească materiale biologice.
Susținerea vitalismului era că pentru sinteza substanțelor organice din substanțe anorganice este necesar un aport de „energie vitală”, pe care ar fi deținut-o doar organismele vii. Dovedirea falsității acestei susțineri a permis abordarea chimiei organice în mod similar cu studiul substanțelor minerale, zise anorganice.
În 1966, Francis Crick, co-descoperitor al structurii ADN-ului, a afirmat „Către cei care sunt vitaliști, voi face această profeție: ceea ce toată lumea credea ieri, iar voi credeți azi, mâine doar țicniții o vor mai crede.”
Deja în anii 1960 era riscant din punct de vedere profesional ca un biolog să se declare vitalist.
Angeliki Panagiotatou

Angeliki Panagiotatou (în greacă Αγγελική Παναγιωτάτου; n. 1875, Grecia – d. 1954) a fost o femeie medic și microbiolog grec. A fost prima femeie medic din Grecia modernă care a absolvit o universitate din Grecia. Predecesoarea sa, Maria Kalapothakes, a studiat în străinătate.
Născută în Grecia, Panagiotatou și sora ei Alexandra au fost primele două femei care au fost admise la facultatea de medicină de la Universitatea din Atena în 1893, după ce au dovedit că nu există nici o lege formală care să interzică femeilor să urmeze studii universitare în Grecia. În 1897, Panagiotatou a devenit prima femeie care a absolvit Facultatea de Medicină din Atena.
După ce și-a finalizat studiile în Germania, s-a întors la Universitatea din Atena ca lector. Astfel, a devenit prima femeie lector în Laboratorul de Igienă al Facultății de Medicină din Atena.
Studenții au protestat și au refuzat să participe la cursurile ei pentru că era femeie, așa că a fost forțată să demisioneze. S-a mutat în Egipt, unde a devenit profesor de microbiologie la Universitatea din Cairo, specializată în boli tropicale, și director al spitalului general din Alexandria. În 1938, s-a întors în Grecia și a fost numită profesor la Facultatea de Medicină a Universității din Atena. A devenit primul Profesor Adjunct de Igienă și Medicină Tropicală din Grecia. În 1947, a fost numită profesor onorific la Facultatea de Medicină din Atena, iar în 1950 a devenit prima femeie membru al Academiei din Atena.
Alajos Stróbl

Alajos Stróbl (n. 21 iunie 1856, Liptovský Hrádok, Žilinský kraj, Slovacia – d. 13 decembrie 1926, Budapesta, Regatul Ungariei) a fost un sculptor și artist maghiar. A creat o operă sculpturală caracterizată printr-o modelare realistă sensibilă și a devenit unul dintre cei mai renumiți sculptori de monumente memoriale din Ungaria de la începutul secolului al XX-lea.
Născut pe 21 iunie 1856 la Királylehota, Regatul Ungariei, Imperiul Austriac (astăzi Kráľova Lehota, Slovacia), Strobl a fost elev al lui Kaspar von Zumbusch între 1876 și 1880. Era un tânăr sculptor atunci când statuia lui Perseu (1882) a atras asupra lui atenția populației din Ungaria.
El a creat două statui pentru fațada Operei din Budapesta și încă două statui (Erkel și Liszt) pentru intrarea în clădirea Operei. De atunci, el a devenit cel mai popular sculptor de monumente memoriale din Ungaria. A sculptat statuia lui János Arany (1893) care se află în fața clădirii Muzeului Național al Ungariei și Fântâna Matthias (1904) din Castelul Buda. Stróbl a realizat, de asemenea, două statui funerare pentru ramura maghiară a familiei de Habsburg, care străjuiesc Cripta Palatinală din Castelul Buda.
În 1906 a sculptat statuia ecvestră a regelui Ștefan cel Sfânt de pe Bastionul Pescarilor. În același an, a finalizat, de asemenea, Memorialul Semmelweis, care se află acum la Spitalul Rókus.
În colaborare cu Kálmán Gerster, Stróbl a realizat câteva statui pentru Mausoleul Kossuth în 1907 și pentru Monumentul memorial al reginei Elisabeta. Alte statui sunt expuse în spații publice ale câtorva orașe din Ungaria: statuia lui János Arany, realizată în 1910, se află la Nagykörös, iar un monument memorial al lui Szécheny, finalizat în 1914, se află în orașul Szeged. Stróbl a creat, de asemenea, un monument memorial apoteotic apoteoza a lui Károly Lotz, care este expus în orașul Stansted din Anglia. Lucrările sale din anii 1920, precum statuia lui Jókai (1921), compoziția Fete citind (1921), monumentul memorial al lui Sándor Károlyi și busturile lui József Eötvös și János Arany, se află acum în locuri publice proeminente din Budapesta.
Alajos Stróbl a creat, de asemenea, un număr mare de portrete impresioniste (Autoportret la tinerețe, 1878, Femeie tânără, 1916-1918, Pál Szinyei Merse, 1919 și multe altele. Mama noastră, una dintre principalele sale lucrări, a câștigat Marele Premiu la Expoziția Universală de la Paris.
O lungă perioadă de timp Stróbl a predat la Școala Maghiară de Artă, în prezent Universitatea Maghiară de Arte Frumoase, exercitând o influență semnificativă asupra artei maghiare din acea perioadă.
A murit în Budapesta pe 13 decembrie 1926.
Imre Hatvani

Imre Hatvani (sau Emeric Hatvani) (n. 19 iulie 1818, Monostorpályi – d. 15 martie 1856, Buda) a fost un avocat maghiar,criminal de razboi, maior în cadrul trupelor maghiare neregulate în timpul Revoluției de la 1848 din Transilvania. Prin atacurile pe care le-a condus în luna mai 1849 împotriva orașului Abrud a fost responsabil de ruperea armistițiului stabil în urma negocierilor între Avram Iancu și deputatul Ioan Dragoș, reprezentantul lui Kossuth, precum și de pierderea încrederii românilor în intențiile de pace ale guvernului maghiar.
După revoluție a emigrat în America de Nord, de unde s-a întors incognito în Ungaria în 1850 cu scopul de a relua lupta împotriva dinastiei Habsburgice. A fost însă arestat și a murit în închisoare în 1856.
Mircea Tiberian

Mircea Tiberian (n. 4 mai 1955) este un pianist și compozitor român de jazz. Născut la Cluj, pe data de 4 mai 1955, și-a petrecut copilaria și adolescența la Sibiu, iar în 1975 s-a mutat la București, unde trăiește și în prezent. În 1980, a absolvit Conservatorul din București.
A debutat în 1974 la Festivalul Internațional de la Sibiu, iar între anii 1979-1981, a fost membru al Teatrului Muzical 'Ion Vasilescu' din București. Apoi până în 1984, a lucrat în studiouri de înregistrări ca pianist și aranjator. Din 1984 până în iunie 1986, este co-leader al cvartetului Mircea Tiberian - Liviu Butoi, între '86 și '89, al grupului Opus 4, iar din '89 până în '90 este conducător al trio-ului 'Labirint', și între 1991-1992, al 'Romanian All Stars'. În perioada 1990-1993, a fost membru al 'Romanian Big Band', iar în anul 1998, co-fondator al Orchestrei Interzone Jazz. A participat la diverse proiecte multi-media: Incursiuni (1996), Liniada (1999), Agnus Dei (2000), și a condus mai multe grupuri de jazz sub propriul său nume.
A avut turnee în Statele Unite, Franța, Germania, Austria, Polonia, Cehia, Bulgaria, Grecia, fosta URSS, Siria și România. A cântat alături de Larry Coryell, Tomasz Stanko, Herb Robertson, Ed Shuller, Nicholas Simion, Adam Pieronczyk, Maurice de Martin, Theo Jorgensmann, Johnny Răducanu, Aura Urziceanu, Dan Mândrilă, Anca Parghel.
Experiența artistului nu s-a limitat doar la nivelul muzical, ci s-a extins și spre cel academic, fiind lector la Universitatea de Muzică din București, la secția de jazz pe care, de altfel, a și înființat-o în 1990. Este fondatorul și coordonatorul Departamentului de Jazz din București (începând cu 1990 și până în prezent) și din Cluj (începând cu 1996 și până în prezent). Mircea Tiberian este și autorul 'Curriculumului de Jazz' pentru liceele de muzică din România. cât și producătorul casetei audio intitulată 'Talking About Jazz Fundamentals' (1996). A ținut conferințe si lucrări teoretice despre istoria și elementele jazz-ului la Students' Union Hall, la Muzeului Țăranului Român sau la Universitatea de Muzică din Cluj.
Printre premiile obținute de Mircea Tiberian se numără: Muzicianul Român al Anului (1987); Premiul Uniunii Compozitorilor pentru compoziție jazz (1990, 1996, 2000); Premiul pentru Întreaga Activitate Artistică (Asociația de jazz Napocensis, 2001)
Discografia sa cuprinde: 'Magic Bird', 'Never Ending Story', 'Working Underground', 'Alone in Heaven', 'Hotel of Three Beginnings', 'Back To My Angel', 'Eleven', 'Viața lumii' și 'Trei lumini'. Acestora li se mai adaugă patru discuri împreună cu grupul 'Interzone', al cărui co-leader este Mircea Tiberian, alături de Maurice de Martin. În prezent, Mircea Tiberian a scos "Cartea de muzica" (o carte cu caracter ironic și didactic, despre ceea ce înseamnă muzica și non muzica) și albumele 'Ulysses' (în colaborare cu Chris Dahlgren și John Betsch) și 'November', realizarea grafică a copertelor aparținând Ioanei Ionescu Cildus.
Interviuri