davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Ngilé, Tulakan, Pacitan

Ngilé iku désa ing Kacamatan Tulakan, Kabupatèn Pacitan, Jawa Wétan.
Asal-usul Desa Ngile kawiwiti soko jaman Majapahit sing pungkasan, nalika iku isih berupa alas/wono, sepi lan ora ono penghunine, nanging lemahe subur, akeh sumber banyu lan wit-witan. Sawijining perantau saka Gunung Kendeng (jenenge Ki Bendung) teka lan manggon ing sikil gunung Cendani (desa Ngile) bebarengan karo Mbah Kendal sing diangkat dadi pimpinan utawa demang wektu iku, dibantu dening prajurit utusan raja (jenenge Bambang Sumantri). Ki Bendung kagungan putra sekti 3: Onggosemito, Ronggo Jati lan Ronggo Sekti. Ka-3 anak kuwi banjur didhawuhi mbabat/nebang alas ing sisih lor (sing banjur dadi desa Ngreco, Kecamatan Tegalombo), lan wilayah Gulupayung ing dhusun Jenggring saiki, uga ing sisih wetan (sing saiki dadi desa Bubakan). Bambang Sumantri akhire mapan ing kene nganti seda lan disarekake ing pasarean Sugih Manik, sing diarani wilayah Pundung/mundung, amarga ing kuburane ana gundukan lemah gedhe sing digawe omah rayap, banjur di-pepundi (Punden) dening masyarakat.
Mbah Kendal dadi demang nganti seda lan disarekake ing pasarean Jaten bebarengan karo anak turune (kang ana ing mburine masjid Krajan). Banjur jabatan demang digenteni putrane, demang kaping pindho: mbah Karso Atmojo. Sakteruse jabatan demang diwarisake turun temurun tumuju demang kaping telu: Karso Sudiro > demang kaping 4: Parto Wiyono > Kasan Direjo > Kasan Raji (minangka demang kaping 6 seda ing taun 192x) > Sumowiyono utawi demang kaping 7. Dene Kiai Haji Muhammad Noer (asal soko tlatah Nglorok, sing mulai mbangun mesjid Krajan ing awal warsa 1900an) iku mantune demang Kasan Raji kang rabi karo anak nomer telu (anak wedok jenenge Nyi Saringatoen). Wiwit kuwi demang Ngile diarani lurah lan ditemtokake saka asil pemilihan rakyat, lan Adi Sasmito kapilih dadi lurah kaping 8 ing taun 1964. Sawise iku kalungguhan lurah diganti dening Kusmiati minangka lurah (Kepala Desa) kang kaping sanga, diganti Subroto, lan sateruse .
Laban (Tuwuhan)

Laban yaiku salah siji wit sing ngasilake kayu sae ing Indonesia. Biasane cukul sae ing hutan sekunder, ing pinggire kali lan sakdawane dalan kelebu ing lahan marjinal. Wit laban ditemokake meh ing sak kabehe daerah ing Indonesia ing dataran rendah nganti 800 mdpl. Kabare ing kondisi tropis kados ing Kalimantan Timur, laban ngembang lan nguwoh meh saben wektu miwiti Januari nganti Desember. Tapi woh sing dipangan lan disebar manuk, bijine ora iso dadi kecambah yen ono ing ngisor naungan cahaya matahari sing kirang.
Vitex pinnata kagungan kayu sing kuat sanget lan tahan suwe, malah nek sering keno banyu utowo lemah tetep ora ngalami ganti. Sebab iku kayu laban sering dikanggo gawe lawang, dipan lan mebel. Godong lan kulit kayu laban iso dikanggo ngobati loro weteng, demam lan malaria. Dene wong Dayak nggawe godhonge kanggo obat disentri. Ing semenanjung Melayu, godhong laban lan kulit kayune dikanggo cara tradisional kanggo ngobati penyakit wajah lan luka-luka.
Desa-desa ing Jawa Timur/Jawa Tengah/DIY kang nganggo aran laban kanggo jenege deso, yaiku
Vitello tonnato

Vitello tonnato minangka Piedmontese ( Italia ) sajian saka kadhemen, ngiris veal sidik ono krime a, mayonnaise-kaya sauce sing wis roso karo tuna . Sajian digawe adhem utawa ing suhu ruangan, umume ing musim panas, minangka panganan utama kanggo panganan Italia utawa " antipasto sing elegan banget kanggo nedha bengi sing rumit." Uga misuwur banget, kanthi warisan, ing Argentina, sing misuwur kanthi jeneng asline ing dialek Piedmontese Vitel tonnè, (dieja Vitel Toné utawa Thoné ing Argentina) lan dianggep minangka panganan tradisional Natal.
Wis disiyapake paling ora sedina utawa luwih sadurunge, nganggo braining utawa adonan potongan sikil saka sikil mburi sing diarani Eye Round, banjur dipotong dadi lancip, saben porsi individu. Kanggo saos, tuna putih sing asline seger (ing umume restoran tuna kaleng saiki digunakake kanggo nyuda biaya lan wektu nyiyapake) direndhem nganti mateng ing anggur putih, cuka sari, bawang bombay putih lan bawang putih, banjur diiris nganggo campuran zaitun lan minyak sayur lan kuning telur ing blender listrik utawa prosesor panganan kanggo mbentuk mayonnaise kandel. Kanggo mayonnaise macem-macem bumbu bisa digunakake, kalebu teri, mrica rawit, capers lan jus lemon. Purse sing kenthel lan alus banjur rada diencerke karo banyu sithik lan cairan masak saka daging pedhet lan sawetara aduk diaduk. Sawetara saos kasebar ing piring sing diwenehake lan irisan daging sapi sing adhem ditata ing lapisan siji ing sisih ndhuwur. Saos sisa banjur diwutahake ing daging pedhet supaya umume ditutupi kabeh. Piring kasebut diideni nganti adhem nganti 5 dina kanggo ngembangake rasane
.
Salade niçoise

Salade niçoise (pocaping cara Prancis: [niˈswaz]), la salada nissarda ing Niçard dialect saka basa Occitan, iku salad sing ngrembaka ing kutha Perancis saka Nice . Punika tradisional saka tomat, hard-nggodhok endhog, olives Niçoise lan anchovies utawa tuna, disandangi karo lenga zaitun . Wis misuwur ing saindenging jagad wiwit wiwitan abad kaping 20, lan wis disiapake lan dirembug dening koki. Delia Smith ngarani "salah sawijining kombinasi bahan salad sing paling apik sing durung tau ditemokake" lan Gordon Ramsay ujar manawa "salad paling apik kanggo mangsa panas".
Khao jee

Khao jee ( Lao: ເຂົ້າຈີ່ ), khao gee utawa jee khao ( Cithakan:Lit utawa 'Grilling [caket] beras'), uga khao ping ( Lao: ເຂົ້າປີ້ງ ), minangka salah sawijining jinis cara masak Laos kuno kanggo memanggang ketan utawa pari ketan ing teken ing geni sing mbukak.
Sega tim

Nasi tim yaiku salah sawijining￼￼ olahan nasi ayam kukus Indonesia . Ing basa Indonesia nasi tegese nasi (masak) lan tim tegese kukus. Bahane yaiku pitik, jamur lan endhog rebus . Iki diasinake ing kecap lan bawang putih, banjur dilebokake ing sisih ngisor bokor timah. Mangkok timah iki banjur diisi sega lan dikukus nganti mateng. Piring iki biasane disajik nganggo duduh kaldu pitik entheng lan bawang sing disigar.
Sanna

Sanna ( Konkani ) Lan jamak Sannas sing spongy steamed roti beras gurih asli saka kulon Coast of India . Padha populer ing Goa lan Mangalore ing India, utamané ing antarane Goans (loro Hindu lan Katolik ), ing diaspora Konkani Karnataka lan saka kumpulan cilik dienggoni ing Kerala, lan India Wétan lan Kupari masyarakat adhedhasar ing lan watara Mumbai .
Umume umat Hindu nggunakake urad dal, banyu klapa lan santen kanggo fermentasi. Sannas Katulik kalebu rong jinis: sannas fermentasi toddy lan sing digawe nggunakake getah saka klapa . Sanajan kalorone mbutuhake sega, sannas umume digawe karo bocah klapa, lan gula, beda karo Idlis sing umume digawe nganggo urad dal. Dheweke digawe ing macem-macem acara agama kayata Ganesh Chaturthi, Saunsar padvo / Yugadi lan Makar Sankranti, dene umat Katolik nyiyapake nalika riyaya gereja. Kadhangkala, versi sing apik digawe nganggo jaggery, dikenal minangka godachi sanna ( Konkani ).
Masakan Katolik Mangalorean ora lengkap tanpa sannas. Padha karo roti akeh-tresna dadi karo daging babi bafat, sajian daging babi pedhes disiapake karo medley bumbu bubuk. Sannas uga disajikake karo kari pitik utawa daging kambing, utawa bisa dipangan kanggo sarapan nganggo chutney klapa utawa sambhar, utawa karo santen sing digawe legi karo jaggery lan dibumboni nganggo kapulaga .
Sanitasi tangan

Sanitizer tangan minangka cairan, gel, utawa umpluk sing umume digunakake kanggo nyuda agen infeksi ing tangan. Ing setelan sing umume , ngumbah tangan nganggo sabun lan banyu. Sanitizer tangan kurang efektif kanggo mateni kuman, kayata norovirus lan diffosile Clostridium lan beda karo sabun lan banyu, ora bisa mbusak bahan kimia sing mbebayani. Masyarakat bisa salah ngilangke sanitizer tangan sadurunge garing, lan sawetara uga kurang efektif amarga konsentrasi alkohol banget kurang. Ing pira-pira layanan kesehatan sanitizer tangan adhedhasar alkohol luwih becik tinimbang ngumbah tangan nganggo sabun lan banyu, amarga bisa ditoleransi luwih apik lan luwih efektif nyuda bakteri. Nanging, ngumbah tangan nganggo sabun lan banyu, yen kena kontaminasi, utawa sawise nggunakake jamban. Panggunaan sanitizer tangan non-alkohol umume ora ana rekomendasi.
Versi adhedhasar alkohol biasane ngemot sawetara kombinasi isopropil alkohol, etanol (etil alkohol), utawa <i id="mwNg">n</i> -propanol, kanthi versi ngemot alkohol 60% nganti 95% sing paling efektif. Sampeyan kudu ati-ati amarga gampang kobong . Pembersih tangan berbasis alkohol bisa digunakake kanggo macem-macem mikroorganisme, nanging dudu spora . Senyawa kayata gliserol bisa ditambahake supaya ora garing ing kulit. Sawetara versi ngemot wewangian; Nanging, iki ora diganggu amarga ana risiko reaksi alergi. Versi adhedhasar non-alkohol biasane ngemot klorida benzalkonium utawa triclosan ; nanging kurang efektif tinimbang sing adhedhasar alkohol. Alkohol wis digunakake minangka antiseptik paling ora wiwit wiwitan taun 1363 kanthi bukti-bukti kanggo ndhukung panggunaan kasedhiya ing pungkasan taun 1800-an. Sanitizer tangan adhedhasar alkohol wis umum digunakake ing Eropa wiwit paling ora taun 1980an. Versi adhedhasar alkohol ana ing Dhaptar Obat-obatan Penting Organisasi Kesehatan Dunia, obat sing paling aman lan efektif sing dibutuhake ing sistem kesehatan .
Св. св. Константин и Елена (Одрин)

„Св. св. Константин и Елена“ (на турски: Konstantin-Elena Kilisesi; на гръцки: Ἱερός Ναός Ἁγίων Θεοστέπτων Βασιλέων καί Ἰσαποστόλων Κωνσταντίνου καί Ἑλένης) е българска православна църква в Одрин, Турция. Църквата е подчинена на Одринската епархия на Вселенската патриаршия. Заедно с другата българска църква „Свети Георги“ са единствените две действащи църкви в епархията.
Църквата се намира в югоизточната част на Одрин в махалата Абдурахман. В непосредствена близост река Тунджа се влива в река Марица.
Църквата „Св. св. Константин и Елена“ е построена е през 1869 г. за по-малко от седем месеца и е ярко свидетелство за православната архитектура от онова време.
Представлява трикорабна псевдобазилика, изградена със смесена каменно-тухлена зидария на гевгирена конструкция, с два реда колони, дървени тавани и интериорни елементи от дървена пластика. 70 икони са били монтирани на иконостаса.
На западната ѝ фасада е поставена паметна плоча, която гласи:
Изследване на архитект Николай Тулешков показва, че църквата е построена от българи, преселили се от Тракия и Западна Македония в село Булгаркьой, Кешанско в Беломорска Тракия, днес в Турция. Главен майстор е бил Константин Казака.
Църквата е изцяло реставрирана в 2008 г. със средства на българската държава, на общини и фондации от България и много дарения от обикновени българи.
В 2010 година в двора на църквата е открит паметник на екзарх Антим I, поставен от Съюза на тракийските дружества в България. Паметникът е поставен без разрешение на Вселенската патриаршия и тъй като екзарх Антим е схизматичен епископ, вселенският патриарх Вартоломей I Константинополски и одринският митрополит забраняват службите на български в храма и посещенията на български епископи и свещеници в двете български църкви в града. В 2015 година патриарх Варломей уведомява Светия синод на Българската православна църква, че не разрешава посещението на епископ Поликарп Белоградчишки в Одрин до премахването на паметника. Светият синод отговаря, че няма как да премахне паметника, тъй като той не е поставен от Българската православна църква, и че няма да промени титлата на епископ Евлогий Адрианополски – друг спорен между двете църкви въпрос, но обещава да не дава повече титли, дублиращи се с тези на други православни църкви.
Балкански ритуал

„Балкански ритуал“ е роман на писателя и драматург Георги Тенев от 2019 г.
Издаден е през февруари 2019 г. от издателство „Колибри“. Структурно е съставен от седем части и един епилог. Романът започва с епиграф, цитат от Кръстьо Станишев: „Въображението разрушава разума“. В книгата присъстват няколко жанрови разновидности – едновременно криминален роман, но и исторически, психологически и политически трилър. Действието се развива едновременно на фикционални (Малко Хитово и Двуград) и реални места като Стара Загора, София, Рим, Истанбул, Хасково. Определян е като постмодерен, защото в него се прави опит да се премахне пропастта между масово и елитарно изкуство.
В края на 2019 г. е номиниран за наградите „Елиас Канети“ за белетристика и „Хеликон“. През 2020 г. е финалист в конкурса „Роман на годината“.
Сред персонажите на романа са: комисар Колев, бивш военен; професор Мандаджиев, невзрачен и малодушен музиковед, министър на културата; владиката Петър; вечно пияният ветеринарен лекар Русев; възпитателят Павел Петров; феодалният богаташ Франев. Героите са определяни като сложни и многопластови, убедителни и психологически достоверни.
Арнд Пайфер

Арнд Пайфер (на немски: Arnd Peiffer) е германски състезател по биатлон, участник на зимните олимпийски игри в Пьонгчанг през 2018 г..
Пайфер е роден на 18 март 1987 г. в Волфенбютел и започва кариерата си на биатлонист през 2004 г.
Присъединява се към немския тим през 2009 г. (German Biathlon Team).
Дебютът му за „Световната купа“ е през 2009 година в Оберхоф.
Един от ритуалите му е да яде банан точно 30 минути преди всяко състезание. Това признание прави в интервю за fischersports.com през март 2013 г.
Първи конен полк

Първи конен полк е създаден с указ № 234 от 20 декември 1883 г. под името „1-ви конен на Н. В. княз Александър I полк“. Състои се от 1 и 3 сотни и една музикантска част. Полкът получава бойното си знаме на 25 декември 1883 година и с него участва в Сръбско-българската война, както и в Балканската война, по време на която е в състава на Първа, а по-късно и на Трета армия. В Първата световна война е в състава на Втора армия.
В Балканската война полкът воюва по долината на река Арда. Участва и в освобождението на Димотика и победата над корпуса на Явер паша. През Междусъюзническата война участва в битки срещу сърбите по направлението Трън – Клисура – Власина – Сурдулица – Грамажи.
В Първата световна война влиза в състава на 1 конна бригада, през 1915 г. разгромява сърбите при височината Панчин гроб, Враня, Сурдулица, Куманово, Велес, Дяково, Дебър, Прилеп, Охрид. През 1916 г. е част от Конната дивизия на генерал Иван Колев. Воюва при Курт бунар, Кочмар, Конак куюсу, Карапелит, Добрич, Чифут Куюсу, Кара Омер, Мангалия, Топрак Хисар, Узунлар, Кубадин, Мустафа-Ачи, кота 90, Мулчова, Текиргьол, Кюстенджа, Кара Мурад, Хърсово, Бабадаг, Попина, Черна, Гарван, Мачин, Тулча. През 1918 г. е включен в състава на Първа кавалерийска бригада от 1-ва Кавалерийска дивизия на генерал Тодор Марков.
При намесата на България във войната полкът разполага със следния числен състав, добитък, обоз и въоръжение:
Съгласно указ № 96 от 19 декември 1920 г., полкът се реорганизира в 1 жандармерийски конен полк, а от 1922 г. в 1 жандармерийска конна група. През 1928 г. е организиран отново в полкови състав. На 6 май 1937 г. чиновете на полка се сбогуват със старото знаме и последното в същия ден при определен церемониал с тържествен ритуал, в същия ден, в София полкът получава новото си знаме от цар Борис III.
Във Втората световна война (1941 – 1945) той е в състава на 1 български окупационен корпус, в подчинение на 1 конна бригада. На 23 април 1941 г. полкът, строен в парадна взводна колона на старата сръбско-българска граница, след високопатриотична реч от командира на полка полковник Делчо Стратиев, начело с щандарта премина границата при поста Славчето между с. Трекляно и гр. Босилеград. Установява се първоначално в гр. Враня, от юли 1941 г. в гр. Щип, а от октомври 1943 г. в гр. Скопие. Командир на полка е полковник Делчо Стратиев. Редовете на полка се допълват с наборници от Скопие, Враня, Ресен и Охрид. От септември 1944 г. полкът започва да се изтегля и част от състава му взема участие в заключителната фаза на Втората световна война в Европа. През август 1946 г. полкът е разформирован и щандартът му е предаден на 6 конен полк.
С указ № 6 от 5 март 1946 г. издаден на базата на доклад на Министъра на войната № 32 от 18 февруари 1946 г. е одобрена промяната на наименованието на полка от 1-ви конен на Н.Ц.В. Цар Фердинанд I полк на 1-ви конен полк.
През годините полкът носи различни имена според претърпените реорганизации:
Званията са към датата на заемане на длъжността.
Други командири: подполк. Николай Николаев, Петко Златев, подполк. Петър Пенев
Световен фестивал на младежта и студентите

Световният фестивал на младежта и студентите е международно събитие, организирано от Световната федерация на демократичната младеж и Международния съюз на студентите след 1947 г.
Фестивалът е провеждан през няколко години от 1947 г., главно в комунистическите държави, като събитие на глобална младежка солидарност за демокрация и срещу войната и империализма.
Особено мащабно е шестото издание на фестивала, проведен през 1957 г. в Москва; на него присъстват 34 000 младежи от 131 страни. Този фестивал отбелязва и международния дебют на песента „Московски нощи“, която впоследствие се превръща в популярна руска песен.
Между 1962 и 1968 г. фестивалът не се провежда, тъй като домакини трябва да са Алжир и след това Гана, но поради преврати и политически сътресения в двете страни се налага фестивалът да бъде отменен.
До 19-ия фестивал в Сочи, Русия през 2017 г. (с участието на 185 държави), най-големият фестивал по брой представени държави е 13-ият, проведен през 1989 г. в Пхенян, когато 177 държави присъстват на събитието.
Последното издание на фестивала е проведено в Сочи, Русия, от 13 до 22 октомври 2017 г.
Световен фестивал на Африканското изкуство

Международен фестивал на Африканското изкуство (на френски: Festival Mondial des Arts Nègres), известен още като FESMAN – фестивал на културата и изкуствата, провеждащ се в Африка. На фестивала учавстват поезия, скулптура, живопис, музика, кино, театър, мода, архитектура, дизайн и танци от художници и изпълнители от всички африкански диаспори.
Фестивалите са били запланирали като Пан-африкански тържества и по съдържаие варират от дебати до участия – особено танци и театър.
Първият Световен фестивал на африканското изкуство се провежда в Дакар, Сенегал от 1 до 24 април 1966 година по инициатива на бившия президент Леополд Седар Сенгор под егидата на ЮНЕСКО с участието на 45 африкански, европейски, карибски и северноамерикански и южноамерикански страни и с участието на африканска литература, музика, театър, визуални изкуства, кино и танци. Той се явява първия спонсориран държавен фестивал за демонстрация на работата на африканските диаспорни художници, музиканти и писатели за глобалната аудитория. Сред участниците са историкът Шейх Анта Диоп, танцьорите Артър Митчъл и Елвин Ейли, Местре Пастинья, трупа за капоейра от Байя, Дюк Елингтън, Марион Уилямс, певците Джули Акофа Акуса и Бела Белоу, писателите Еме Сезар, Ленгстън Хюз, Вол Сойинка, Амири Барака, Сара Уебстър Фабио и Нелсън Мандела. Режисьорът Уйлям Грийвс прави 40-минутен документален филм за случващото се под името Първи Световен фестивал на африканските изкуства (1968).
През 1977 година, от 15 януари до 12 февруари се провежда втория Световен фестивал на африканското изкуство известен като FESTAC’77. Мястото на събитието е Лагос, Нигерия, под ръководството на президента Олусегуна Обасанджо. В него участват повече от 17 000 творци от повече от 50 страни, и с това се превръща в най-крупното културно мероприятие, провеждало се някога на Африканския континент. Сред участниците са Стиви Уондър, СънРа Аркестра и Доналд Бърд от САЩ, Табу Лей и Франко Луамбо от Конго, Жилберто Гил от Бразилия и много други.
Световният фестивал на африканското изкуство 2010 година се провежда от 10 до 31 декември 2010 година, иницииран от президента на Сенегал Абдулае Ваде с тема африканското възраждане. В своето участие в ООН през 2009 година президентът Ваде казва:
Освен музиката и киното, на фестивала са представени художественни изложби, театрални и танцувални представления, модни дефилета, фотография и други мероприятия, в които участват художници и представители на интелигенцията от десетки страни на Африка и други страни, включително САЩ, Бразилия, Хаити, Франция и Куба.
По известните имена на участници във фестивала са Юсу Н'Дур, Бааба Маал, Анжелик Киджо, Тумани Диабате, Уайклиф Джийн и Махотела Куийнс.
IX световен фестивал на младежта и студентите

Деветият световен фестивал на младежта и студентите се провежда от 28 юли до 6 август 1968 година в София, България.
Тези фестивали се организират от Световната федерация на младежта и студентите – наследник на Комунистическия интернационал на младежта. Федерацията е финансирана от СССР и сателитите ѝ.
Първоначално мероприятието е планирано да бъде проведено в Алжир през лятото на 1965 година. Поради извършения там военен преврат обаче се налага да се промени датата, като за ново място за провеждане на фестивала е избрана столицата на България.
За подготовката и провеждането на фестивала ЦК на БКП създава Оперативно бюро, ръководено от заместник-председателя на Министерския съвет Лъчезар Аврамов и от председателя на Държавна сигурност (ДС) генерал Солаков. Тъй като това е епохата на Пражката пролет, създадена е „такава система, че да не бъде възможно в етера да се излъчва нищо, което противоречи на линията на партията“. На 11 май е приет мащабен план за „Допълнителни мероприятия“ на органите на ДС. Извършва се прочистване на масмедии, ВУЗ-ове и др. и същевременно се внедряват още „оперативни работници“, масово са интернирани хора, като са взети мащабни мерки за прикриване на насилията. Мобилизирани са офицери и сержанти от запаса; изпратени са дори групи за „активни настъпателни действия“ срещу „ционисткия център във Виена“, радио „Свободна Европа“ и българските емигрантски центрове. От провинцията са командировани хиляди комсомолски дейци и милиционери, 500 комсомолци са организирани в „специални доброволни отряди под ръководството на КДС“.
Фестивалът в София преминава под лозунгите „За солидарност, мир и дружба“ и „СССР – опора на световния мир!“. Участват над 15 000 участници от 142 страни.
Бийтълс са изявили желание да свирят на фестивала, но предложението им е отхвърлено от ДС и организационния комитет.
Чехословакия е възприемана като опасен враг. Още преди откриването, на граничния пункт Калотина са спрени около 30-ина чехословашки младежи и не са допуснати в страната. В София делегатите на Чехословакия скандират по улиците: „София, събуди се!“, „Нашата демокрация си е наша работа“, поляците скандират „Цяла Полша чака своя Дубчек!“, към тях се присъединяват и българи. Мерките срещу „хулиганите“ се ожесточават. Чехословашката делегация е заплашена, че ако не променят поведението си, ще има последствия. Делегатите са лишавани от достъп до културни прояви, конфискувани са им материали, изчезва естрадата пред Чехословашкия културен център и т.н. На 31 юли вечерта е прекъсната телексовата връзка с Прага и Братислава, може би във връзка с подготвяно, но отложено нахлуване на 1 август в Чехословакия. Към делегацията има прикрепени много чешкоговорещи агенти, но се оказва, че някои от тях изпитват симпатии към Пражката пролет.
Следващ фестивал се организира едва след 5 години, докато преди това фестивали е имало веднъж на всеки 2 години.
Фестивал в Кан

Кинофестивалът в Кан (на френски: Festival de Cannes, до 2002 година Festival international du film, Международен филмов фестивал) е един от най-престижните кинофоруми в света. Провежда се в град Кан, Южна Франция.
Открит е на 1 септември 1939 г. с филма „Гърбушкото от Нотър Дам“. Инициатор за провеждането на фестивала е тогавашният министър на образованието на Франция политикът и адвокат Жан Зе. Датата обаче се оказва съдбовна не толкова за провеждането на фестивала, но и за цялото човечество – Нацистка Германия напада Полша и избухва Втората световна война.
Възраждането на фестивала е през 1946 г., когато се провежда от 20 септември до 5 октомври. След това се организира всяка година през май с малки изключения. Фестивалът е посещаван от много кинозвезди и е популярен начин за кинопродуцентите да започнат новите си филми и да продадат работата си на дистрибуторите, които идват от цял свят. Той се провежда в специално построения за тази цел Фестивален и конгресен дворец на брега на Средиземно море.
Най-престижната награда, давана в Кан, е Златната палма за най-добър филм. Журито на фестивала, съставено от международна селекция от кинотворци, раздава и други награди като „голямата награда“ (втората по престиж).
MSAT

MSAT е бивш български телевизионен канал.
Стартира през 1999 на мястото на регионалния варненски канал „Мустанг ТВ“. Първите репортери са Петя Стефанова и Мария Степанян. Към тях се присъединяват Тихомир Божанов, Елена Кулева, Николай Желязков, Петър Михайлов, който са първите водещи на новинарските емисии и публицистичните предавания. Телевизията се разпространява чрез сателит. Телевизията е собственост на варненската фирма „Мустанг Холдинг“. През 2000 започва национално излъчване чрез сателит за територията на България. По информация на телевизията, тя се гледа в над 85% от населените места в България. Програмата на MSAT започва да се излъчва и ефирно във Варна на 48-и канал на мястото на „ТВ Варна“. През 2009 каналът се премества в София, от където започва изграждане на националната си мрежа. През март 2010 телевизията започва ефирно излъчване в 15 града в България. Във Варна е заменена от регионалния канал „Черно море ТВ“. В края на 2010 започва подготовка за ребрандиране. На 5 септември 2011 медията е ребрандирана на „Bulgaria on Air“.
Драгомир Драганов (телевизионен водещ)

Драгомир Драганов е български телевизионен водещ, журналист, шоумен и певец, сред големите колекционери в България на плакати, афиши и рекламни листовки за българския цирк. Колекцията му наброява над 10 000 плаката и близо 5000 програми от представления на български и световни циркове.
От малък има влечение към цирка и българската поп музика, в резултат на което записва три албума в по-зрелите си години и създава виртуален музей на българското цирково изкуство. Дълги години е приятел с Лили Иванова и записва дуетна песен с нея.
Драгомир Драганов е роден на 22 януари 1971 г. в София. Завършва 95 СОУ „Проф. Иван Шишманов“ в София, а по-късно учи и в Софийския университет, специалност „Предучилищна педагогика“.
От 1992 г. работи в Българската национална телевизия. Заедно с колегата си Георги Крумов основава предаването „Частен случай“, в което Драганов е репортер.
От 2000 г. е водещ на предаването „Чай“. След като през 2007 г. предаването е свалено от ефир, Драганов става водещ на българската Евровизия, а по-късно – и на нощния блок „Полет над нощта“. През 2012 г. умира режисьорът на предаването Хачо Бояджиев, малко след това е спряно от ефир.
От 2010 г. Драгомир Драганов е директор на „Софийски цирк на сцена“ в читалище „Цар Борис III“.
През 2015 г. основава първия виртуален музей за българско цирково изкуство, наречен Bgcircus.
От септември 2019 г. до 3 октомври 2021 г. е водещ на „БНТ на 60“ – проект, който е посветен на 60-годишнината на Българската национална телевизия. От април до май 2020 година заедно с Нора Шопова са лица на предаването „Питай БНТ“.
Участва в 1 епизод на музикалното предаване на Нова телевизия „Маскираният певец“ като гост-участник в ролята на Кукерът.
Централен военен клуб

Централният военен клуб е многофункционална сграда в центъра на София.
Разположен е на кръстовището на 2 основни пътя в София – бул. „Цар Освободител“ и ул. „Георги Раковски“. Той е сред културните „икони“ на София, в него се провеждат много събития като концерти, изложби, събрания, театрални постановки, церемонии.
Строежът на клуба е започнал през 1895 г. на земя, закупена за 180 000 златни лева. Замислена и градена по проект на чешкия архитект Антонин Колар в стил неоренесанс, сградата е завършена цялостно от българския архитект Никола Лазаров през 1907 година.
През годините е носил имената Офицерски клуб, Военен клуб, Централен дом на войската, Централен дом на народната войска, Централен дом на народната армия (ЦДНА). ЦДНА се е използвало и като абревиатура за спортния клуб към Дома на армията, днес ЦСКА (София), и в частност футболното поделение.
Сградата е представител на следосвобожденската архитектура.
Има 3 етажа, които са с разпределение, характерно за клубните сгради от края на XIX век. Централно място заема концертната зала, богато украсена с архитектурни елементи.
Концертната зала в клуба има 450 седящи места. На нейната сцена са гастролирали прочути певци, артисти и музиканти: Фьодор Шаляпин, Христина Морфова, Николай Гяуров, Кръстьо Сарафов, Адриана Будевска и др.
Към Клуба работи Централна армейска библиотека с над 120 хил. тома.
В ателиетата му са работили майстори като Ярослав Вешин и Владимир Димитров - Майстора, а в салоните му са гостували със свои изложби Димитър Гюдженов, Борис Денев, Васил Стоилов.
Към военния клуб са се развивали спортните клубове Офицерски спортен клуб, Атлетик-Слава `23, ЦДВ, ЦСКА (София).
От 21 април до 12 май 2010 г. клубът е домакин на мача за световната титла по шахмат между световния шампион Вишванатан Ананд (Индия) и претендента Веселин Топалов.
Кошарево

Кошарѐво е село в Западна България в община Брезник, област Перник.
Село Кошарево се намира в планински район.
Намира се на най-високото място на седловината отделяща планината Черна гора (Църна гора) от Любаш планина.
Селото е известно със свидетелите си. Носят се много легенди за кошаревските свидетели.
Селото още е популярно с Маскарадните игри, които се провеждат на 13 срещу 14 януари. През 2009 г. на XVIII Международен фестивал на маскарадните игри „Сурва“ в Перник фолклорната група от селото спечелва първо място в категорията „Голяма награда за сурвакарска група“. През годините сурвакарите от Кошарево печелят шест пъти награди от фестивала като за първи път това се случва още през 1963 г. По това време те успяват да впечатлят гости на фестивала от Франция, които ги канят като участници на карнавала в Нанси и така кошаревци стават първата българска фолклорна група пробила желязната завеса в онези години.
Известни са и с песента „Село, село Кошарево“.
„Къщата на маските“е недвижим паметник на културата. Построена е през 1870 г. и е уникален образец на битово-бароковата архитектура. Запазени са таваните с уникална дърворезба. През 2017 г. започва реновиране на къщата по проект трансгранично сътрудничество България-Сърбия „Туризъм и традиции-цветни, забавни, атрактивни“. Открита е на 27.09.2018 г.
Съдържа експозиция от маски-ликове от брезнишки регион. Отворена е за посетители от вторник до събота.
НЧ „Пробуда-1927 г.“ – съществува от 1927 г. През 1954 г. е създаден хор за народно пеене, наброяващ 120 души, който взема първо място на преглед на художествената самодейност в гр. София през същата 1954 г. Има редица участия на сурвакарската група във фестивали страната. Самодейците изпълнители на автентичен фолклор имат участия по събори и фестивали.
От конкурса в гр. Копривщица има спечелени златни медали на изпълнители-самодейци.
Черквата в селото „Свети Николай“ е обновена от местни дарители и благотворители.
През 2016 г. е реставрирана уникална стара икона на Света Богородица от дарителите Евлоги и Йорданка Митови.
Всяка година на Кръстовден 27 септември се провежда землячески събор.
Спасовден – курбан за здраве. Дава се всяка година в местността „Под кръст“ – древен оброк с каменен кръст и извор с лековита вода, захваната в чешма с лика на Богородица, направена от Евлоги Бонев – дарител.
Сурва -13 и 14 януари. На площада се събират около 150 души сурвакари, които огласят със звънците си цялото село. Пали се ритуален огън за прогонване на злото.
Евмолпея

Хор „Евмолпея“ е представителен общински хор на град Пловдив.
Негов създател и диригент е композиторката Рада Славинска. Хорът е основан през 2006 година и получава името „Евмолпея“ лично от кмета на града д-р Иван Чомаков. Учредителната сбирка на хор „Евмолпея“ е на 13 юли 2006 г., а на 29 август е първата концертна изява на младия състав. На 1 ноември 2006 г. с ритуален концерт „Кръщение“ хорът получава от кмета на Пловдив името на основателя на Пловдив, митичния тракийски цар Евмолп. Самата дума евмолпея в превод означава хубаво пееща девойка.
Хор „Евмолпея“ е една от най-изявените младежки формации в България, съставен от 40 момичета на възраст от 12 до 20 години. През 2007 г. хорът реализира редица успешни проекти. Безспорен акцент бе участието му в официалните културни прояви в Базел и Берн – Швейцария през март 2007 г. при откриването от Президента на Република България на изложбата „Тракийски съкровища от антична България“. Хорът взе участие в XII-e Festival Choral International en Provence, Франция през юли и изнесе съпътстващи концерти в Италия и Словения. През месец септември формацията реализира проект и бе сред участниците в два европейски младежки културни форуми – EUROTREFF MUSIK Ulm 2007 и X Jubilee Europäisches Jugend Musik Festival в Passau –Германия със съпътстващи концертни изяви в Сърбия, Словения и Австрия. През октомври хорът участва в VII Фестивал на изкуствата „Българиада“ в Сърбия.
През 2008 г. хор „Евмолпея“ е поканен и взема участие в официалните културни програми при откриването от Министъра на културата на Р България на „Музей на българщината“ на 7 януари в Одрин и приема по повод Националния празник 3 март, организирани от МВнР и Генералното консулство на Р България в Одрин, Турция. През август и септември формацията участва в XII Международен хоров фестивал в Ньошател, Швейцария и EUROTREFF MUSIK Schwabisch Hall’08. През октомври хор „Евмолпея“ представи българската култура в рамките на националната програма и тържествата по повод 100-годишнината от независимостта на България в Кралство Белгия и Херцогство Люксембург.
Хорът е носител на званието „Посланик на добра воля“.
Сумо

Сумо (на японски 相撲) е контактен спорт, традиционна японска борба, в която участват по двама борци (рикиши). В Япония се смята за бойно изкуство. Традицията на сумото е много древна и дори в наши дни то включва множество ритуални елементи с шинтоистки произход.
През първите години на 20 век в сумото навлизат и много европейски спортисти. Един от най-изявените е роденият през 1983-та българин Калоян Махлянов с псевдоним Котоошу (Европейска арфа – яп.), който за рекордно краткия срок от три години достига втория по престиж ранг – озеки.
Според древна японска легенда самият произход на японския народ е в резултат от сумо схватка. Според нея японците получават господството над Японските острови когато божеството Таке-мизакучи надвива в сумо схватка вожда на противниковото племе. Настрана от легендата сумо е древен спорт известен от около 1500 години.
Първите схватки са били форма религиозен ритуал съпроводен с молитви за богата реколта, ритуални танци и представления посветени на боговете изпълнявани в шинтоистките храмове. И до днес в някои храмове в Япония може да се видят ритуални танци, изобразяващи битка между човек и божество.
През периода Нара (8 век) сумото става част от церемониите в Императорския Двор. Веднъж годишно се е провеждал фестивал в който освен сумо схватките е имало музика и танци. Ранното сумо е груб бой комбиниращ елементи от бокса и борбата с много малко ограничения. Под патронажа на Императорския Двор обаче постепенно са формулирани правила близки до тези на съвременното сумо.
Съседните на Япония народи, които споделят много културни традиции, също развиват традиционни форми на борба, подобни на сумото. Типични примери за това са монголската борба бьох, китайската шуай-жиао и корейската ссиреум.
Дохьо се нарича рингът, на който се провеждат сумо схватките. Името произлиза от торбите с оризова слама, които се използват за очертаване на отделните части. Дохьото се изгражда от специална глина във формата на пресечена квадратна пирамида с ширина 5,50 м. Горната повърхност е покрита с тънък слой пясък. Схватките се провеждат в кръг с диаметър около 4,57 м. Преди всеки турнир дохьото се изгражда наново от йобидаши. Процесът на изграждане на дохьото е ритуал с религиозно значение.
Основните правила в сумото са изключително прости. Победител е този, който принуди противника си да излезе извън вътрешния кръг на дохьото или докосне дохьото вътре в кръга с която и да е част от тялото си различна от стъпалото. Ако например коляно, ръка, коса и дори върхът на палеца на крака докосне дохьото, това се отчита за загуба. Също до загуба води и докосването на дохьото извън кръга с която и да е част на тялото.
Забранени са удари с юмрук, дърпане на косата, бъркане в очите, душене и ритане в стомаха или гърдите. Забранено е също хващането на предната част на мавашито на противника. Подобни действия водят до дисквалификация и победата се присъжда на противника. Няма ограничения в теглото на сумистите, поради което може да се случи единият участник в схватката да е два пъти по-тежък от другия. Единственото ограничение в професионалното сумо е минимална височина от 1,70 м.
Джамалари (филм)

Джамалари е български документален филм на режисьора Иван Трайков.
Джамалари е едно от наименованията на действащите лица в ритуалните игри през Мръсните дни и Заговезни. Провеждат се на територията на цяла България (и в някои съседни страни) и носят различни имена - бабугери, старци, чауши, станчинари, дервиши, сурати или най-общо разпространеното - кукери. „Джамалари“ е документално-етнографски филм заснет в Перник и Родопите. Смесени са митология, бит и съвременно измерение на ритуала.
Особено атрактивна е визията на филма (подобаващо оценена на фестивала в Иркутск) благодарение на камерата на Ваньо Георгиев, монтажа на Светослав Владимиров и Иван Трайков, както и специалните ефекти на Благой Димитров. Уникалният звук и ефекти от стотиците хлопки и чанове са на Иван Андреев.
Saints Constantine and Helen Greek Orthodox Cathedral of the Pacific (Honolulu)

Saints Constantine and Helen Greek Orthodox Cathedral of the Pacific is a Greek Orthodox cathedral in Honolulu, Hawaii.
In 1965 Archbishop Iakovos of America of the Greek Orthodox Archdiocese of America celebrated the first divine liturgy in Honolulu. The first congregation, named Saints Constantine and Helen Greek Orthodox Church, was established in 1969 by Father Dean Gigicos at 17 Old Pali Place. The church was named after Constantine the Great and St. Helena. By the 1980s the congregation grew and relocated to a larger facility. The current location of the cathedral was purchased by the Greek Orthodox Archdiocese in 1988. The church was consecrated in 1990 by Archbishop Iakovos, assisted by two Metropolitan bishops, two bishops, two priests, and an archdeacon.
The cathedral's congregation is made up of Greek, Slavic, and Arabic Orthodox Christians, as well as local converts. The primary services are in English, Greek, and Slavonic.
The parish hosts an annual Greek Festival at Ala Moana Beach Park near Waikiki.
Sts. Constantine and Helen Cathedral, Bălți

The Sts. Constantine and Helen Cathedral (Romanian: Catedrala Sfinții Împărați Constantin și Elena) is a cathedral in Bălți, Moldova.
The cornerstone was laid on September 24, 1924, by Bishop Visarion Puiu of Hotin with the future King Carol II of Romania, Patriarch Miron of Romania, Patriarch Damian of Jerusalem, Metropolitan Pimen Georgescu of Moldavia, and Metropolitan Gurie Grosu of Bessarabia. Between 1923 and 1935, Visarion Puiu was bishop of Hotin, his seat being in Bălți.
The cathedral was built in Neo-Romanian style. The consecration of the Sts. Constantine and Helen Cathedral took place in Bălți on June 2, 1935. The Ecumenical Patriarch Photius II of Constantinople was represented by the Metropolitan of Australia Timotheos Evangelinidis. The consecration ceremony was also attended by the King Carol II and son, future King Michael I of Romania.
The building survived the harsh treatment during the Soviet era almost without visible effects, when it was for most of the time a depot, later to be turned into the municipal museum.
47°45′16″N 27°55′13″E﻿ / ﻿47.7545°N 27.9202°E﻿ / 47.7545; 27.9202
Pagtatawas

Pagtatawas is a divination ritual in pseudomedicine in Filipino psychology (but considered superstition in Western psychology), carried out by the mangtatawas (literally "user of tawas"). It attempts to diagnose an affliction or psychological disorder by interpreting shapes produced in water by heated alum or molten wax droppings from a burning candle. It is thus a form of both carromancy and oryctomancy.
Earlier and in some rural areas in the Philippines, alum (i.e., hydrated aluminum potassium sulfate or tawas in the vernacular) is ritualistically used by the albularyo or medicine man to pinpoint a variety of health conditions: a child's incessant crying, frequent fatigue, or even failure to conceive.
The tawas is used to trace the sign of the cross on the patient's forehead and other suspicious or ailing parts of the body as prayers are being whispered (bulóng or oración). The alum is then placed on glowing embers, removed when it starts to crack, then transferred to a small basin of water. As it cools, the alum's new form spreads on the water's surface and assumes a shape that may suggest the cause of the illness, often one of several indigenous forces: dwarfs, demons, or other malevolent spirits (na-nuno, na-kulam, na-demonyo). The water is then used to anoint the ailing part or parts of the body to counteract the evil forces or illness. The tawas is then discarded and thrown westward, preferably towards the setting sun.
Presently and in most areas, an albularyo simply lights and holds the candle during the ritual. In some, it is the albularyo's assistant or the afflicted person who holds the candle, but almost invariably, it is the albularyo who interprets the vague shapes produced by the wax as it re-solidifies in the basin of water. An albularyo may see supernatural beings displeased as cause of the illness in the shapes and forms, and suggest some cleansing ritual or peace offering to a spirit.
Modern variations have the albularyo use other materials for divination, such as eggs, mirrors, blank paper, cigarettes, chewing gum, chicken feathers, and the liver of a freshly-slaughtered chicken or pig (the last one classically known in the West as haruspicy).
Bonerate people

The Bonerate people are an ethnic group in South Sulawesi, Indonesia. They inhabit around the Selayar island group such as Bonerate, Madu, Kalaotoa, and Karompa islands.
The Bonerate people are generally Muslims. Some traditional beliefs are still extant among the Bonerate. Sexually provocative behaviour occurs in possession-trance ritual practiced by women only and were carried out in a way by which they smother glowing embers with their bare feet at the climax of the ritual. The Bonerate language is closely related to the language of the Tukang Besi islands off the southeast coast of Buton island.
Many Bonerate are agriculturists, utilizing the slash-and-burn technique. Common crops grown include corn, cassava, several fruits like papaya and bananas and some vegetables like beans and peas. Some Bonerate also work as shipbuilders and sailors.
Seven Apostles of Bulgaria

The Seven Apostles (Bulgarian: Свети Седмочисленици, romanized: Sveti Sedmochislenitsi) are seven saints venerated in the Bulgarian Orthodox Church since the 10th century.
They are also revered as the creators and distributors of the Glagolitic and Cyrillic scripts. These saints are Saint Cyril and Methodius who created the Glagolitic script, and their five students Saint Gorazd, Clement of Ohrid, Naum, Angelar and Sava. Although Constantine of Preslav is considered a direct disciple of Methodius, the Church traditionally does not include him because he is not canonized.
In the Russian Orthodox Church, Cyril and Methodius are remembered separately, and their disciples are recognized with the title of Equal-to-the-apostles. The Bulgarian Orthodox Church has set July 27 as the day of the repose of Clement of Ohrid and the feast day of the Seven Apostles.
Sts. Constantine and Helen Serbian Orthodox Church

The Saints Constantine and Helen Serbian Orthodox Church is a Serbian Orthodox church located in Galveston, Texas, United States. It is a parish of the Serbian Orthodox Diocese of New Gracanica - Midwestern America.
The eastern orthodox community had existed in the port city of Galveston since 1861 as the parish of Saints Constantine and Helen. By the late 1800s a group of Serbs, Greeks, and Russians appealed to the Holy Synod of the Russian Orthodox Church in St. Petersburg, Russia, and Tsar Nicholas II for a church. The Tsar approved the establishment of a church and in 1895 construction began. The building was finished in 1896 and consecration took place on the feast day of Saint Constantine and Saint Helen. Tsar Nicholas II also personally donated icons for the Iconostasis, a gospel book, and a number of sacred vessels. The first priest assigned to the new church was Archimandrite Theoclitos (Triantafilides). Services were originally held in Greek, Russian and Serbian; however, in 1933 the Greek members of the church voted to create a "daughter parish" of Sts. Constantine and Helen and operate it under the Greek Orthodox Church, naming their new church Assumption of the Virgin Mary Greek Orthodox Church.
Saints Constantine and Helen Serbian Orthodox Church was the first Serbian Orthodox church in the state and its parish is the oldest Orthodox parish in Texas. The church also holds the distinction of being the second oldest Serbian Orthodox church in the United States.
Galveston native, Metropolitan Bishop Christopher Kovacevich of the Metropolitanate of Libertyville-Chicago, was born and raised as a member of Saints Constantine and Helen church. As an adult and Metropolitan, he would frequently return to the city and preside at church weddings and baptisms.
Saints Constantine and Helen Church (Mariupol)

The Saints Constantine and Helen Church (Ukrainian: церква Св. Костянтина і Єлени (Маріуполь)) was an Orthodox church in Mariupol, Ukraine.
It was an Orthodox church in honor of the Roman emperor Constantine the Great and his mother Helena. The architect Victor Nilsen designed and built this church between 1903 and 1911 The building stood until it was demolished in 1934 during the Soviet era by the Bolshevik government as part of the Atheist Five-Year Plan.