davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Beilschmiedia tarairi

Beilschmiedia tarairi, commonly called taraire, is a tree of the family Lauraceae, endemic to the North Island of New Zealand. It is a common canopy tree in lowland forests north of Auckland, often growing in association with kauri (Agathis australis), pōhutukawa (Metrosideros excelsa), tawāpou (Planchonella costata), and pūriri (Vitex lucens) on basalt rocks and soils. Beilschmiedia is a genus of about 40 mainly tropical trees and shrubs with alternate to opposite leaves.
Taraire only occurs in the North Island north of 38°S latitude. It is most common north of Auckland and Thames at about 37°S. However, scattered populations of the tree occur on the west coast between Port Waikato and the Kawhia Harbour, and inland at Pukemokemoke. On the east, it occurs in scattered locations to East Cape.
Taraire grows up to 22 m in height, and has a very wide crown. The trunk may be up to 1 m in diameter. The bark is dark brown and smooth. The branches are stout, and tend to spread widely. Fine reddish-brown hairs densely cover the branchlets, young leaves, leaf stems, and young flower buds. The dark-green leaves, which are generally between 50 and 72 mm long, and 34 to 48 mm wide, are alternate, leathery, and simple, with depressed veins. The leaf stems are 8 to 12 mm long. The inflorescence is an erect panicle up to 100 mm long arising from the leaf axils. Flowering occurs between September and December, with a peak in November. The greenish flowers are 3–5 mm in diameter and often clothed in dense reddish-brown hairs. The fruit is an erect, elliptical to ovoid drupe about 30 by 16 mm, dark purple when ripe, and covered in a waxy bloom. It contains one seed. Fruit ripen between March and November, and are a favourite food of the kererū (New Zealand pigeon). Taraire is a very distinct species of tropical appearance whose broad, dark-green leaves with their distinctive depressed veins, and large, erect plum-like dark purple fruits distinguish it from all other indigenous trees and shrubs of New Zealand.
Taraire is one of three endemic Beilschmiedia species in New Zealand. The others are the common canopy tree tawa (B. tawa), which has thin willow-like leaves, and tawaroa (B. tawaroa), which is similar to tawa, but has broader leaves.
Propagation is easy from fresh seed, and better germination results if the flesh surrounding the seed is removed. It is not regarded as threatened, but future dispersal may be limited because the kererū is generally the only species that can disperse the large seeds of the taraire, which pass through its gut unharmed. North Island kōkako (Callaeas wilsoni) can also disperse the fruits, but they are now rare in areas where taraire grow.
The wood of the taraire is straight-grained, but brittle and prone to split, and is not durable when exposed to the elements. It has been used for flooring, light carts, furniture, picture frames, ship's blocks, and firewood.
See You Tomorrow at the Food Court

See You Tomorrow at the Food Court (フードコートで、また明日。, Fūdo Kōto de, Mata Ashita.) is a Japanese manga series written and illustrated by Shinichirō Nariie. It originally began as a webcomic published on the author's Twitter account in October 2019. It was later acquired by Kadokawa Shoten who began serializing it on their Comic Newtype website in March 2020. An anime television series adaptation produced by Atelier Pontdarc is set to premiere in 2025.
Written and illustrated by Shinichirō Nariie, See You Tomorrow at the Food Court began as a webcomic published on the author's Twitter account on October 24, 2019. It was later acquired by Kadokawa Shoten who began serializing it on their Comic Newtype website on March 10, 2020. The series ended its first part on January 12, 2021, and began its second part on September 6, 2022. Kadokawa Shoten began releasing it in tankōbon volumes on March 10, 2021. Two volumes have been released as of March 31, 2025.
During their panel at Anime NYC 2021, Yen Press announced that they had licensed the series for English publication.
An anime television series adaptation was announced on December 13, 2024. The series is produced by Atelier Pontdarc and directed by Kazuomi Koga, with series composition handled by Jukki Hanada, characters designed by Kyuta Sakai, and music composed by Kana Utatane. It is set to premiere in 2025.
RuPaul's Drag Race All Stars season 6

The sixth season of RuPaul's Drag Race All Stars premiered on June 24 and concluded on September 2, 2021. The first two episodes of the season aired on the same day. On August 20, 2020, VH1 renewed both RuPaul's Drag Race and All Stars for its thirteenth and sixth season respectively. On February 24, 2021, ViacomCBS announced the sixth season of the show would move from VH1 to Paramount+, an online streaming service. However, the season is still broadcast by the same networks abroad.
The cast was announced via the RuPaul's Drag Race YouTube channel on May 26, 2021.
The winner of RuPaul's Drag Race All Stars received a one-year supply of Anastasia Beverly Hills Cosmetics and a cash prize of $100,000. Kylie Sonique Love was declared as the winner, with Eureka!, Ginger Minj, and Ra'Jah O'Hara as runners-up.
Ages, names, and cities stated are at time of filming.
Notes:
Legend:
Legend:
Notes:
Legend:
Notes:
Listed in chronological order:
Guests who appeared in episodes, but did not judge on the main stage.
Ристо Галич

Ристо Галич (на македонска литературна норма: Ристо Галиќ) е архитект и политик от Социалистическа република Македония.
Роден е на 25 май 1925 година Скопие, Югославия. През 1951 г. завършва архитектура във Висшата техническа школа в Белград. През 1976 г. защитава дисертация в Белградския университет. По-късно става редовен професор по предмета градско зониране във Факултета по архитектура в Белград.
След Скопското земетресение през 1963 г. Галич изработва новия градски план на Скопие. В периода 1960 – 1974 е директор на Института по урбанизъм. Между 1982 и 1986 е председател (министър) на републиканския комитет за урбанизъм и защита на околната среда в шестнадесетото правителство на Социалистическа република Македония. Разработва проекти за пространствения план на Община Велес и на Социалистическа република Македония. Негови проекти се реализират в скопските квартали Маджари, Кисела вода, Гази Баба, Чаир и Топаана.
Умира на 1 април 1985 година в родния си град на 59-годишна възраст.
Зона Б-18

Зона Б-18 е квартал на София, разположен на 1,5 километра северозападно от центъра на града, в административния район „Възраждане“. В източната част на квартала доминират високи блокове. Границите на квартала са ул. „Пиротска“ на юг, ул. „Димитър Петков“ на запад, бул. „Сливница“ на север, и ул. „Опълченска“ на изток. Зона Б-18 е била част от стария софийски квартал Коньовица.
Под бул. „Тодор Александров“, минаващ на юг от квартала, преминава Софийското метро. По Пиротска минава трамвайна линия 22. По Опълченска минават тролейбуси 1, 5 и 7, както и автобуси 60 и 74.
Списък на най-високите сгради в света

Списъкът включва само сгради с обитаеми етажи по цялата си височина.
Дадената височина е измерена от уличното ниво да най-високата архитектурно важна част, което изключва антени. Сред тях е Бурж Халифа в Дубай, ОАЕ. Другата е АОН Сентър в Чикаго, САЩ.
| Парк Роу Билдинг || 119,2 м, 30
Небостъргач

Небостъргачът (на английски: skyscraper) е сграда над 100 или 150 м. Терминът първоначално е използван за 10- и 20-етажните сгради от 1880-те.
До XIX век здания, по-високи от шест етажа, са строени много рядко. Развитието на технологиите в строителството, особено използването на стоманобетон и високоякостни стомани, както и асансьорите дават възможност за построяване на високи сгради в пъти над съществуващите дотогава.
Към 2013 г. най-високата сграда в света е небостъргачът Бурдж Халифа в Дубай, ОАЕ, а ако се отчитат и намиращите се на покрива допълнителни съоръжения – Сиърс Тауър в Чикаго, Съединени американски щати (САЩ). В класациите фигурират и разрушените на 11 септември 2001 г. 2 сгради-близнаци на Световния търговски център в Ню Йорк, САЩ, както и по-стари сгради, дали началото на свръхвисокото строителство.
МИР

МИР (Морал, Инициативност, Родолюбие) е политическа партия в България, с лидер Симеон Славчев.
Партия МИР (Морал, Инициативност, Родолюбие) е учредена през 2018-та година от инициативен комитет от общественици, културни дейци, млади хора, учени, интелектуалци, преподаватели във висшите учебни заведения и представители на българите в чужбина.
Партия МИР претендира, че идеологията и е на свободата и справедливостта.
Партия МИР е една най-младите и активни партии в България, като още на първото си участие на местните избори през 2019 г. има избран кмет в община Ботевград и избрани общински съветници в Ботевград, Благоевград, Мирково, Приморско, Созопол, Несебър, Стамболийски, Сливница, Разград, Червен бряг, Ветово, Братя Даскалови, Чирпан, Кюстендил, Силистра и Раднево.
През февруари 2020 г. партия МИР обявява за своя и за национална кауза провеждането на честни избори в България, чрез машинно гласуване и стартира протест и палатков лагер пред сградата на Министерския съвет.
Партия МИР взима участие в антиправителствените протести през лятото на 2020 г., а през януари месец 2021 г. участва на консултациите за честни и прозрачни избори при президента на Република България Румен Радев.
На 15.01.2020 г. политическа партия МИР приема Манифест, чрез който призовава всички българи да се обединят заедно, за да предприемат конкретни стъпки за връщането на нормалността и гарантирането на промяната в България.
Резултати от парламентарните избори през април 2021 г., юли 2021 г. и ноември 2021 г. (по избирателни райони):
На парламентарните избори през 2022 г. партията участва с бюлетина № 10.
На местните избори през 2019 г. партия „МИР“ има избран кмет на община в Община Ботевград, и общински съветници в Ботевград, Благоевград, Мирково, Приморско, Созопол, Несебър, Стамболийски, Сливница, Разград, Червен бряг, Ветово, Братя Даскалови, Чирпан, Кюстендил и Силистра.
Софийска духовна семинария

Софийската духовна семинария „Св. Йоан Рилски“ в София е основната семинария на Българската православна църква.
Тя е приемник на предишата Самоковска духовна семинария, основана през 1876 г. от волни пожертвования, допълнение с фонда, завещан на родния му град от митрополит Авксентий Велешки. По-късно учебното заведение се мести в София.
През 1902 г. е положен първият камък за построяването на самостоятелна сграда на семинарията в София от княз Фердинанд I. Тя е изградена в Лозенец по проект на Фридрих Грюнангер и е завършена през 1905 година. На 20 януари 1903 г. започват редовните занимания на семинарията. Курсът на обучение бил шестгодишен, след което завършилите получавали свидетелство за зрялост, давало им правото да продължат обучението си във висшите училища или да бъдат ръкоположени за свещеници.
По време на Балканската и Първата световна война пансионът на семинарията е използван за военна болница. По време на земеделския режим (1920 – 23), сградите са използвани и от новооткрития Агрономически факултет на СУ. В края на Втората световна война сградите се използват за щаб на Червената армия, а след края на войната – до 1950 г., от Съюза за българо-съветска дружба.
На 20 септември 1950 семинарията е преместена в Черепиш, близо до Черепишкия манастир, а сградата е дадена за Дворец на пионерите. Сградата е върната на Семинарията след Министерско постановление през 1990 година.
През 1997-1998 година е построен параклисът на семинарията, който е посветен на Рождество Христово. Освещаването е извършено от блаженопочившият митрополит Геласий, тогава главен секретар на Св. Синод заедно с архимандрит Сионий, ректор на семинарията, и архимандрит Николай, протосингел на Софийска епархия. Стенописите в параклиса са дело на художника Йордан Нешовски и в тях преобладават светци, просияли в българските земи: Кирил и Методий, Климент Охридски, Наум Охридски, Йоан Рилски Чудотворец, патриарх Евтимий Търновски, Пимен Зографски.
През 1999 година в притвора на храма е поставено копие на чудотворната икона на Божията майка от Несебър - „Св. Богородица – Одигитрия“ (пътеводителка). Иконата е изографисана по поръка на ректора Сионий.
През 2023 година в главния храм на семинарията е въведена иконата на света Богородица Портаитиса (Вратарница). Тя е поставена на специално изработен проскинитарий, който се намира в лявата част на храма. Въвеждането е извършено в навечерието на празника Покров Богородичен, като богослужението е оглавено от Браницки епископ Пахомий, ректор на семинарията, в съслужение с архимандрит Мелетий Спасов.
Софийски солисти

„Софийски солисти“ е камерен оркестър за класическа музика в София.
Оркестърът е създаден през 1961 г. като Софийски камерен оркестър с диригент Михаил Ангелов. Съставът му е от 13 инструменталисти. През март 1962 г. се състои първият му концерт. Изпълняват се предимно малки виртуозни оркестрови пиеси, оркестрови цикли или сюити. От 1964 до 1978 г. диригент е Васил Казанджиев, през 1979 – 1988 г. е Емил Табаков, а от 1980 г. – Пламен Джуров.
Христо Смирненски (булевард в София)

„Христо Смирненски“ е булевард в кв. „Лозенец“, София. Носи името на българския поет Христо Смирненски.
Простира се между бул. „Христо и Евлоги Георгиеви“ (близо до Националния стадион „Васил Левски“) до площад „Велчова завера“ и бул. „Джеймс Баучер“.
Старо име на улицата е „Паскал Паскалев“.
Следните обекти са разположени на бул. „Христо Смирненски“ или в неговия район (от север на юг):
Държавна политика

Държавна политика или още публичната политика (от английското: Public policy) е дисциплина в областта на политическите науки, която проучва процесите при вземането на решения в рамките на политиката на страната. Обществено-политически изследвания са включително и допълнителни изследвания в специфични области на икономиката и статутното право.
Като академична дисциплина, публичната политика внася елементи от много области и концепции на социалните науки, в това число икономика, социология, политическа икономия и др., всички те са приложени към проблемите на правителствената администрация, управлението и функционирането. В същото време изучаването на обществената политика се различава от политическите науки и икономиката, тъй като тази дисциплина се фокусира към прилагането на теорията към практиката. Въпреки че повечето образователни степени по обществена политика са магистърски и докторски, няколко университети предлагат бакалавърско образование по публична политика.
Военна политика

Военната политика (често заедно с политика за сигурност) е дял от общата държавна политика по националната и международната сигурност, както и въоръжените сили и силите за сигурност.
Разкрива заплахи от враждебност и агресия въз основа на разузнавателен анализ и определя военните мерки по националната сигурност, вкл. военни съюзи, бойна готовност, военна организация на националните въоръжени сили и използването на военна техника и технологии.
Външна политика на САЩ

Външна политика на САЩ са политиката и взаимодействията на САЩ с други държави, и полаганите стандарти за тези взаимодействия за американските организации, корпорации и индивидуални граждани. Официално положените цели на външната политика на САЩ, както са споменати в Дневния ред на външната политика на Държавния департамент на САЩ са „да се построи и поддържа демократичен, сигурен и проспериращ свят за ползата на американските граждани и международната общност.“
Salam

Salam nyaéta ngaran tuwuhan nu ngahasilkeun daun nu dijadikeun samara dina asakan Indonesia. Tuwuhan ieu ogé dipikawanoh kalawan ngaran-ngaran séjén kawas ubar serai, meselangan (Sumatera), samak, kelat samak, serah (Malaysia), sarta manting (basa Jawa). Dina basa Inggris ieu tuwuhan dipikawanoh salaku Indonesian bay-leaf atawa Indonesian laurel, sedengkeun ngaran ilmiahna nyaéta Syzygium polyanthum.
Tangkal salam ukuranana sedeng, ngahontal jangkung 30 m. Kulit tangkalna boga warna coklat kulawu, bareulah atawa sisitan.
Daun salam bentukna tunggal sarta perenahna pahareup-hareup, kalawan gagang nepi ka 12 mm.
Kembang salam mangrupa ranggeuyan nu ngandung réa pucuk kembang, 2–8 cm, mecenghul di handapeun daun atawa sakapeung dina kélék dahan. Kembangna laleutik, ambeuna seungit; kongkolakna kawas mangkok, panjangna kira-kira 4 mm; makutana laleupas, warnana bodas, 2,5-3,5 mm; benang sari jumlahna réa, leuwih kurang 3 mm, ngumpul dina 4 jumplukan, gancang murudul; piringan tengah rada pasagi, warnana jingga semu koneng (warna) koneng. Buah salam bentukan buleud, panjangna 12 mm, boga mahkota, boga warna beureum nepi ka wungu semu hideung lamun asak.
Daun salam dipaké utamana minangka bungbu panyeungit asakan di sajumlah nagara di Asia Tenggara, boh pikeun asakan daging, lauk, sayur, boh ogé sangu. Daun salam dicampurkeun dina kaayaan gembleng, garing atawa ogé seger, sarta milu diasakan nepi ka kadaharan kasebut asak. Samara ieu méré ambeu anu mandiri tapi henteu nyegak. Di pasar sarta di dapur, salam mindeng dipasangkeun jeung laja.
Kai tangkal salam boga warna coklat jingga semu beureum sarta boga kualitas sedeng. Kai tangkal salam bisa dipaké jadia bahan wangunan sarta parabot rumah tangga. Kulit tangkalna ngandung tanin, mindeng dimangpaatkeun minangka obat (pikeun ngawarnaan sarta ngawetkeun) kecrik, bahan anyaman tina awi sarta nu séjén-séjénna. Kulit tangkal sarta daun salam ilahar dipaké minangka bahan ubar tradisional pikeun nyageurkeun nyeri beuteung. Buah salam ogé didahar ku jelema, sanajan ngan barudak anu mikaresepna.
Daun salam garing ngandung kira-kira 0,17% minyak astiri, jeung ngandung komponén penting eugénol katut métil kavikol (methyl chavicol). Peresan étanol tina daun némbongkeun éfék antijamur sarta antibaktéri, sedengkeun peresan métanolna mangrupa anticacing, hususna dina nématoda kai pineus Bursaphelenchus xylophilus.
Salam sumebar di Asia Tenggara, mimiti ti Burma, Indocina, Thailand, Semenanjung Malaya, Sumatera, Kalimantan sarta Jawa. Tangkal ieu kapanggih tumuwuh liar di leuweung-leuweung, mimiti ti sisi basisir nepi ka padataran nu jangkungna 1.000 m luhureun beungeut laut (lbl) di pulo Jawa, 1.200 m (di Sabah) sarta 1.300 m lpl (di Thailand). Sajaba ti éta, salam dipelak di kebon atawa pakarangan sarta lahan-lahan tatanén lianna, utamana pikeun dicokot daunna. Daun salam liar ampir teu kungsi dipaké dina asakan, sajaba alatan ambeuna rada béda sarta kurang seungit, salam liar ogé ngabalukarkeun rasa nu rada pait.
Salam kembangan sarta buahan ampir dina waktu sapanjang taun. Tangkal ieu gampang dipelak ku cara melak siki atawa cangkokan.
متحف فن الكرتون

متحف فن الكرتون (Cartoon Art Museum) متحف فى امريكا.
متحف فن الكرتون اتأسس سنة 1984 فى سان فرانسيسكو
الصفحه دى فيها تقاوى مقاله, و انت ممكن تساعد ويكيپيديا مصرى علشان تكبرها.
وليد الكرتى

لونا غلط:expandTemplate: template loop detected
وليد الكرتى لاعب كورة قدم من المغرب
وليد الكرتى من مواليد يوم 23 يوليه 1994 فى المغرب
بيلعب فى مركز لاعب وسط, و لعب مع فريق المغرب لكورة القدم و نادى الوداد الرياضى و نادى اولمبيك خريبكه
كرت الاند

كرت الاند كان عالم لاهوت و استاذ جامعى و مؤرخ المسيحيه و مؤرخ من المانيا.
كرت الاند من مواليد يوم 28 مارس 1915 فى برلين شتجليتز, مات فى 13 ابريل 1994.
درس فى جامعة هومبولت فى برلين.
كان عضو فى:
لم يتم العثور على روابط لمواقع التواصل الاجتماعي.
بق كرته

بق كرته ( بالفارسى بق کرته ) قريه فى ايران و هيا تبع الناحيه المركزيه (مقاطعه فارياب) ( بالفارسى بخش مرکزی شهرستان فاریاب ).
الصفحه دى فيها تقاوى مقاله عن قريه فى ايران. و انت ممكن تساعد ويكيپيديا مصرى علشان تكبرها.
Blumenbar

Blumenbar Verlag GmbH&Co KG is a small avantgarde publishing house in Germany. Blumenbar is German for "bar of flowers", alluding its beginnings in the Blumenstraße close to the Viktualienmarkt in Munich in 2002. The two founders, Lars Birken-Bertsch and Wolfgang Farkas, publish non-mainstream authors such as Matias Faldbakken or Tracey Emin. The graphic design of the books (by Chrish Klose) is especially noted. In 2009, Blumenbar moved to Berlin. Since March 2012, Blumenbar has continued as an imprint of the Berlin-based Aufbau-Verlag.
Blumenbar emerged from the literary salon of the same name, which the two founders had been organizing since 1997 in their apartment at Blumenstrasse 3 in Munich and at changing locations. A decisive factor in the founding of the publishing house was the formation of the Blumenbar Club, a community interested in literature and culture. In 2002, members received a keychain with the publisher's logo upon payment of a minimum membership fee of 50 euros. The keychain entitled members to reduced admission to Blumenbar events. The money raised through the campaign helped finance the beginnings of the publishing house.
Blumenbar subsequently developed into one of the best-known and most influential labels in the recent publishing scene. From 2006, the publishing house was operated as a limited partnership. In 2008, a venture capitalist bought in. Blumenbar belonged to the group of independent publishers. The program, which focused on contemporary German-language and international literature, stood for a crossover of literature, art, pop culture, club culture and sociopolitical issues.
At the beginning of 2012, the Blumenbar brand was sold to Aufbau Verlagsgruppe. Publishing responsibility for the repositioned Blumenbar Verlag was assumed by Aufbau managing director René Strien until his departure. Today, publishing responsibility lies with Aufbau publishing director Gunnar Cynybulk, who brought Monika Zeiner and Bov Bjerg to the publishing house, among others.
At the end of October 2022, it was announced that Blumenbar publishing house founders Wolf Farkas and Lars Birken-Bertsch had sold the extensive publishing house archive from 1997 to 2012 to Monacensia (the City of Munich's literature and research archive).
Among the authors in original german language are: Matthias Hirth, FX Karl, Olaf Kraemer, Tom Kummer, Hans-Peter Kunisch, PeterLicht, Thomas Palzer, Jasmin Ramadan, Walter Rufer, Alexander Schimmelbusch, Carmen Stephan, Alexander Wallasch, Raul Zelik and Anne Zielke.
International translated authors are: Paul Beatty, Zaza Burchuladze, Leonard Cohen, Erin Cosgrove, Tracey Emin, Matias Faldbakken, Sebastian Horsley, Leena Krohn, Alban Lefranc, Paulo Lins, Richard Milward, Murathan Mungan, Tony Parsons, Joseba Sarrionandía und Hunter S. Thompson.
List of modern conflicts in the Middle East

This is a list of modern conflicts ensuing in the geographic and political region known as the Middle East. The "Middle East" is traditionally defined as the Fertile Crescent (Mesopotamia), Levant, and Egypt and neighboring areas of Arabia, Anatolia and Iran. It currently encompasses the area from Egypt, Turkey and Cyprus in the west to Iran and the Persian Gulf in the east, and from Turkey and Iran in the north, to Yemen and Oman in the south.
[a].^ Unification of Saudi Arabia (combined casualties 7,989–8,989+)
[p].^ Middle Eastern theatre of World War I (combined casualty figure 2,825,000–5,000,000) of:
[b].^ Turkish War of Independence (combined figure 882,100–2,075,600+):
[c].^ Iraqi–Kurdish conflict (combined casualty figure 138,800–320,100) of:
[d].^ Middle Eastern theatre of World War II (combined casualty figure 12,338–14,898+) of:
[e].^ Iran crisis of 1946 (combined casualty figure 1,921+):
[f].^ Arab–Israeli conflict (combined casualty figure 76,338–87,338+):
[g].^ North Yemen civil war (combined 100,000–200,000 casualties):
[h].^ Lebanese Civil War (combined 39,132–43,970+ mortal casualties):
[i].^ Consolidation of the Iranian Revolution (combined fatalities count 12,000):
[j].^ Iran–Iraq War (combined death count 645,000–823,000+):
[k].^ Iraq War 2003–2011 (combined casualty figure of 192,361–226,056+):
[l].^ Sectarian conflict in Mandatory Palestine (combined casualties 7,813)
[m].^ Egyptian Crisis (combined casualties 5,000+)
[n].^ Syrian civil war (combined casualties 503,064–613,407)
[o].^ Iran–Israel proxy conflict (combined casualties ≈2,000)
Ramadan House

Ramadan House or Hajj Ismail Ramadan House (12th century AH / 18th century AD) is one of the most prominent historic houses in the Egyptian city of Rashid.
It was built during the eighteenth century AD during the French campaign in Egypt . It is located on Dehliz Al-Malik Street and consists of four floors overlooking the north and west with two facades. The northern facade has three entrances, the first of which leads into the house and is a prominent entrance with a door in the middle with a niche. The second entrance is prominent with a two-leaf door in the middle that leads to the agency. The two entrances are decorated with carved bricks in the form of graduated shapes (candlesticks). The third door leads to the fountain room and is also arched.
The facade of the three floors is divided into three vertical sections. These facades are occupied by windows and skylights of various wooden laths (cistern, mimouni, and maqali). The house’s office consists of rooms (hawasil) covered with intersecting vaults. The office ends with an open part representing the courtyard overlooked by the rear windows of the upper floors.
The first floor has a hall in the middle, with two iwans. The first overlooks the northern street, and behind it is a double window. The second overlooks the courtyard. The eastern and western rooms overlook the hall with doors. In the northeastern corner is the toilet of the first floor.
The second floor has a hall in the middle with a storage room for the cistern beads. On the western side there is a staircase leading to the secret floor. The third floor has a rattle in the middle and the bathroom of the house attached to it, which is located in the southeastern corner.
Media related to Ramadan House at Wikimedia Commons
Wilayah Ekonomi Pantai Timur

Wilayah Ekonomi Pantai Timur (East Coast Economic Region) atau ECER merupakan wilayah pembangunan ekonomi di Malaysia yang dirasmikan pada hari Selasa, 29 Oktober 2007 oleh Perdana Menteri Malaysia, Dato Seri Abdullah Ahmad Badawi.
Program atas inisiatif kerajaan pusat ini merupakan program ekonomi ketiga selepas Wilayah Pembangunan Iskandar (WPI) di Johor dan Wilayah Ekonomi Koridor Utara (NCER) di utara Semenanjung Malaysia. ECER melibatkan tiga buah negeri di Pantai Timur Semenanjung Malaysia iaitu Pahang, Terengganu dan Kelantan serta daerah Segamat dan daerah Mersing di Johor. Luas kawasan yang terlibat ialah 66,736 kilometer persegi atau 51 peratus daripada keluasan Semenanjung Malaysia. ECER melibatkan 3.9 juta penduduk.
Pembangunan ECER ini adalah selama 12 tahun dari tahun 2007 hingga 2020. Peneraju utama ialah perbadanan minyak dan gas iaitu Petronas.
Perasmian peringkat negeri Terengganu diadakan di Taman Awam Batu Burok. Turut hadir ialah Menteri Besar Terengganu Datuk Seri Idris Jusoh, Menteri Besar Pahang Datuk Seri Adnan Yaakob, Menteri Besar Johor Datuk Abdul Ghani Othman dan anggota Exco kerajaan Kelantan, Datuk Husam Musa yang mewakili Menteri Besar Kelantan Datuk Nik Abdul Aziz bin Nik Mat.
Abdullah Ahmad Badawi turut merasmikan Pusat Bandaraya Kuala Terengganu (KTCC) dan Taman Ilmu. KTCC merupakan destinasi pelancongan, persidangan dan pameran antarabangsa (M.I.C.E) yang bertemakan "pintu masuk ke ECER dan bandar maritim". Taman Ilmu di Besut bakal menjadi pusat kecemerlangan industri pendidikan dan "edutourism" yang mampu menarik pelajar dari seluruh dunia ke Terengganu.
Perasmian peringkat negeri Kelantan diadakan di Kompleks Sekolah-Sekolah Wakaf Mek Zainab. Menteri Besar Kelantan Datuk Nik Abdul Aziz bin Nik Mat menyambut baik usaha Perdana Menteri Malaysia, Dato Seri Abdullah Ahmad Badawi. Datuk Husam Musa berjanji kerajaan PAS akan memberi komitmen "1,000 peratus" untuk menjayakan 23 projek di Kelantan sepanjang tempoh 12 tahun itu.
Kos pembangunan akan dibiayai oleh syarikat Petronas iaitu sebuah perbadanan milik kerajaan Malaysia. Fasa pertama melibatkan kos RM6 bilion. Kos sebenar ialah RM112 bilion. Ia akan disalurkan melalui melalui kajian semula program Rancangan Malaysia Kesembilan (RMK9) serta penambahan peruntukan semasa kajian separuh penggal RMK9.
227 projek bernilai RM112 bilion dalam tempoh 12 tahun akan dilaksanakan oleh Petronas dan lain-lain.
Teras utama pembangunan ialah:
Kelantan State Legislative Assembly

The Kelantan State Legislative Assembly (Malay: Dewan Negeri Kelantan) is the unicameral state legislature of the Malaysian state of Kelantan. It consists of 45 members representing single-member constituencies throughout the state. Elections are held no more than five years apart.
The State Legislative Assembly convenes at the Kota Darul Naim in the state capital, Kota Bharu.
Out of the 45 seats, 42 are held by the Perikatan Nasional (PN) ruling coalition after the 2023 state election. Within the coalition, the Malaysian Islamic Party (PAS) holds 37 seats while the Malaysian United Indigenous Party (BERSATU) holds 5 seats. The PN coalition commands a two-thirds supermajority in the assembly.
Meanwhile, Barisan Nasional (BN) - United Malays National Organization (UMNO) holds 2 seats and Pakatan Harapan (PH) - National Trust Party (AMANAH) holds 1 seat.
The Kelantan State Legislative Assembly enacts legislation concerning matters in the State List and Joint List defined in the Federal Constitution. The Speaker presides over debates in the Assembly.
The leader of the majority party or coalition in the Assembly is appointed Menteri Besar by the Sultan of Kelantan. The person who assumes the role of Menteri Besar appoints the state's executive council, or EXCO (Majlis Mesyuarat Kerajaan), drawing from members of the Assembly.
The Assembly contains two administrative committees, namely:
The 2023 Kelantan state election witnessed 37 governmental seats and 8 non-governmental seats filled the Kelantan State Legislative Assembly. The government side has 41 safe seats and 1 fairly safe seats, while the non-government side has a fairly safe seat.
Sultan of Kelantan

The Sultan of Kelantan (Malay: Sultan Kelantan, Jawi: سلطان كلنتن) is the constitutional head of Kelantan state in Malaysia. The executive power of the state is vested in him as the monarch of the state. The current sultan, Muhammad V, is the 29th Sultan of Kelantan. He is the Head of Islam in the state and the source of all titles, honours and dignities of its people. He was the 15th Yang di-Pertuan Agong or the monarch and head of state of Malaysia from 13 December 2016 to his abdication on 6 January 2019, after his election on 14 October 2016 at the 243rd (special) Conference of Rulers.
Kelantan was historically a powerful state with trade links with early Chinese, Indian and Siamese civilisations. After being a tributary of the Majapahit and Srivijaya Empires in the 13th and 14th centuries, it fell under the power of Siam and then Malacca in the 15th century. Following the Portuguese conquest of Malacca in 1511, Kelantan dissolved into several petty fiefdoms. These were conquered again by the Siamese and made subject to neighbouring Pattani.
In 1760, the raja at Kubang Labu, variously identified by accounts as either Long Muhammad or Long Pandak, succeeded in reuniting the disparate territories under a single ruler. Four years later, he was overthrown by Long Yunus, an aristocratic warlord of Pattani origin, who seized the throne and proclaimed himself Raja of Kelantan. Following the death of Raja Yunus in 1795, control of the state was passed to Terengganu. In 1800, Long Muhammad, son of Yunus, declared himself Sultan Muhammad I. He was eventually accepted by the Siamese as ruler of a separate tributary, in 1812.
In September 2010, Sultan Ismail Petra was constitutionally deposed by the State Succession Council in favour of his eldest son, Tengku Muhammad Faris Petra (now the current sultan). The elder sultan had failed to sufficiently recover from a debilitating stroke from the previous May. This was followed by several months of litigations made by lawyers acting on behalf of the former sultan.
The succession order of Kelantan sultanate is determined by agnatic primogeniture. No female may become ruler, and female line descendants are generally excluded from succession. According to Laws of the Constitution of Kelantan (in Malay language: Undang-undang Tubuh Perlembagaan Negeri Kelantan), the Sultan of Kelantan must be Malay, royal in blood, descendant of the Kelantan sultanate, male and a Muslim. The crown prince is also subjected to the same rule. The constitution states that the Sultan must come from the line of Sultan Ismail Petra, only if there are no longer eligible descendant of him, then the sultan should be chosen from the descendant of Sultan Yahya Petra and so on.
The order of the descendants, in descending order of degree of kinship : Sultan Ismail Petra, Sultan Yahya Petra, Sultan Ibrahim, Sultan Ismail, Sultan Muhammad IV.
The current order of succession is as follow:
- previous Sultan - current Sultan
Natasha Hudson

Natasha Liana Hudson (born 9 September 1982) is a Malaysian actress.
She is an actress that has been seen on numerous television commercials, films and TV series in Malaysia and Indonesia. She also published two books in 2007, one an English poetry book titled My heart, My soul, My passion and a children's story book titled Puisi Indah Si Pari Pari.
In 2007 she was given an award for Most Promising Actress at the Malaysian film festival for her role as Nasrin from her film Chermin.
She has a sister, Tania Nadira Hudson, who is also an actress and model.
She is of Australian-Malay descent. She is a Cultural muslim.
Emfraz

Enfraz or Infraz (Amharic: እንፍራዝ, romanized: infrāz), also called Guba'e (Ge'ez: ጉባኤ, romanized: gūbā'ē, lit. 'assembly'), or Guzara (Amharic: ጉዛራ) is a historic town and district in northern Ethiopia. Located in the mountainous area overlooking the northeast shore of Lake Tana in the North Gondar Zone of the Amhara Region, it sits at a latitude and longitude of 12°15′30″N 37°37′45″E﻿ / ﻿12.25833°N 37.62917°E﻿ / 12.25833; 37.62917.
Enfranz is located on the all-weather asphalt road which connects Bahir Dar to Gondar. With improvements to this road and the advent of electrical service, since 2005 Enfranz has become an important market center for fish from Lake Tana.
The earliest notice of Enfraz was in the 14th century, when Gebre Iyasu, a disciple of Ewostatewos, founded a monastery there. The Adal Imam camped there during the rainy season of 1543, after he defeated Cristovão da Gama at the Battle of Wofla. The Emperor Menas later used it as his camp during the rainy season of 1559, and thereafter it was favored as an administrative center by the succeeding Emperors: Sarsa Dengel spent the rainy season there three times between 1571 and 1580, then every rainy season for four years beginning with 1585, eventually building a stone castle there, possibly modelled on the Ottoman fort at Debarwa.
Despite the move of the capital to Gondar, Enfraz still retained some importance in the following years. When the European traveler Charles Jacques Poncet visited the town around 1700, he compared it favorably to Gondar. He describes how it was an important marketplace for slaves and civet, favored by Ethiopian Muslims because there they could openly practice their religion, unlike in Gondar. The Emperor Tewoflos held his coronation in Enfraz a few years later.
While over the next fifty years Enfraz declined in importance when James Bruce visited the town he remarked on its trade in blue Surat cloth.
Records at the Nordic Africa Institute website records that by 1967 the Ethiopian Telecommunications Company had a pay telephone station in this town, but no telephone subscribers.
Based on figures from the Central Statistical Agency in 2005, Enfraz has an estimated total population of 9,162, of whom 4,375 were males and 4,787 were females. The 1994 census reported this town had a total population of 5,302 of whom 2,302 were males and 3,000 were females. It is one of four towns in Gondar Zuria woreda.
Barro Preto

Barro Preto é um município brasileiro no interior e sul do estado da Bahia. Sua população estimada em 2021 era de 5 312 habitantes.
O início do povoamento do território de Barro Preto data do século XIX em decorrência da introdução e desenvolvimento do plantio de cacau. Os primeiros colonos que ali se assentaram formaram o povoado ao qual denominaram de Limoeiro.
O povoado foi integrado em 1933 como distrito do município de Ilhéus. Em 1938 recebeu o nome de Monte Redondo, e sendo renomeado como Barro Preto em 1944, quando foi incorporado ao município de Itajuípe. Em 17 de abril de 1972 o município foi desmembrado de Itajuípe, através de lei estadual, e elevado à categoria de município com o nome de Barro Preto.
O nome do município de Barro Preto ainda passaria por outra alteração em 10 de abril de 1967, através da lei estadual nº 2449, passando a se chamar Governador Lomanto Júnior. Porém, a lei não foi promulgada pela Divisão do Estado da Bahia. Assim, 40 anos após a criação da lei estadual nº 2449, o nome de Governador Lomanto Júnior foi desconsiderado.
O município voltou a utilizar o antigo nome, Barro Preto, após a aprovação da Câmara de Vereadores em maio de 2009.
A população do município em 2010 era de 6 453 habitantes. No ano de 2021 a estimativa realizada pelo IBGE apontou redução na população do município que neste ano passou para 5 312 habitantes.
Barro Preto possui seu relevo constituído de rochas cristalinas, ígneas e metamórficas que fazem parte do planalto pré-litorâneo, com presença de nascentes. As características geológicas do solo de Barro Preto o tornam suscetível às intempéries, sendo responsável, em alguns casos, pela pouca fertilidade e vulnerável ao processo de erosão pela força cinética da água em terrenos com relevo íngreme.
Assim como os demais municípios da Região Cacaueira do Sul da Bahia, a flora de Barro Preto possui características do bioma da Mata Atlântica, tendo assim seu clima predominante o tropical úmido que contribui para a manutenção da vegetação nativa.
O município localiza-se na Mesorregião do Sul Baiano e compõe a tradicional Região Cacaueira. Seus limites são: ao norte e ao leste com o município de Itajuípe e ao sul e ao oeste com o município de Itabuna.
No ano de 2010, a estimativa realizada pelo IBGE apontou a presença de 72,2% de habitações com esgotamento sanitário adequado, 18,8% de habitações urbanas em vias públicas com arborização e 27,3% de habitações urbanas com urbanização adequada, referente à presença de bueiros, calçadas, meio-fio e pavimentação.
Praia da Barra do Pote

Barra do Pote é uma praia pertencente ao município de Vera Cruz localizado na ilha de Itaparica (Bahia). O nome provavelmente é uma referência à uma grande casa de material de construção que servia como referência à entrada da praia: "Casa Poty", acabou sendo adaptado para Barra do Pote. A praia ficou muito conhecida nos anos 90 com o bar Pondong.
Jarro

Um jarro é um objecto doméstico, em forma de vaso, fabricado em vidro, cerâmica, porcelana, metal ou plástico, que serve para verter líquido em copos.
Jarros são chamados ainda de jarra, talha de água, talha de barro, bilha, pote, purrão, quartinha, quarta, quartilha, quartião, moringa ou muringue. "Talha" deriva do latim vulgar *ginacula, que deriva por sua vez de tina. "Moringa" deriva do banto muringa. Jarro/jarra, do árabe jarrâ.
Normalmente, é bojudo e possui um bico para verter o líquido; pode possuir uma asa ou pega. Em sua origem, o jarro se diferenciava da jarra, pois, enquanto o jarro tinha uma alça, a jarra tinha duas. É usado para servir água e outros líquidos. Benvenuto Cellini desenhou e esculpiu jarros que são considerados verdadeiras obras-primas, entre os quais o célebre que representa o combate entre centauros e lápitas. Também há jarros de importância arqueológica, como o jarro de Valdegamas, de Tartesso. Há troféus que possuem a forma de vaso e que são complementados por uma placa na parte inferior, complementando o jarro. Em Portugal, um jarro serve para servir líquidos, enquanto que uma jarra serve para exibir flores.
No Brasil, o termo "muringue" está associado às bilhas fabricadas no século passado numa fábrica localizada em Santos, a qual também produziu recipientes que filtravam a água (denominados vulgarmente por "filtros") e a depuravam de micro-organismos nocivos para a saúde. O criador dessa fábrica foi o cidadão português António Nogueira, casado com Maria Augusta Ferreira de Aveiro.
É muito comum se encontrar este utensílio nas residências do Norte e Nordeste do Brasil. É bastante comercializado na Feira de São Joaquim, em Salvador, na Bahia. É indispensável na construção dos assentamentos sagrados das religiões afro-brasileiras.
A talha ou pote de barro, foi e está novamente a ser utilizado (em particular no Alentejo) no processo de produção de vinho, sendo um processo ancestral romano, assumindo uma dupla finalidade: a produção e a armazenagem do vinho.
No âmbito do projecto arqueológico que tem vindo a ser desenvolvido em Beja ("Arqueologia das cidades de Beja") foram encontradas em 2017 inúmeras talhas romanas, de vários tipos, formas e finalidades: umas para armazenar vinho e outras para guardar cereais e outros bens;
Sendo a produção artesanal do vinho de talha, um processo típico do Alentejo com mais de dois mil anos com origem nos romanos, vários municípios ( Vidigueira, Aljustrel, Cuba, Moura, Mora e Marvão) e instituições Alentejanas vão candidatar a Património Cultural Imaterial da Humanidade (UNESCO) esta prática de vinificação.
Cerâmica

A cerâmica (do grego κέραμος — "argila queimada" ou κεραμικὀς, translit. keramikós: 'de argila') é a arte ou a técnica de produção de artefatos e objetos tendo a argila como matéria-prima. Qualquer classe de material sólido inorgânico, não metálico (não confundir com termo ametal) que seja submetido a altas temperaturas (aproximadamente 540 °C) na manufatura. Geralmente uma cerâmica é um óxido metálico, boreto, carbeto, nitreto, ou uma mistura que pode incluir aniões.
As cerâmicas são comumente divididas em dois grandes grupos:
Os materiais cerâmicos podem ser classificadas de diversas formas, o mais usual é classificação por aplicação. Outras formas de classificação mais aprimoradas são:
No Brasil colonial havia em cada engenho de açúcar um forno de tijolos para a queima de tijolos e de louças de barro, com técnicas de olaria. Famílias abastadas utilizavam porcelanas da Índia.
Estruturas cristalinas são arranjos regulares, tridimensionais, de átomos no espaço. A regularidade com que os átomos se agregam nos sólidos decorre de condições geométricas impostas pelos átomos envolvidos, pelo tipo de ligação atômica e pela compacidade. Essas estruturas cristalinas observadas nos sólidos são descritas através de um conceito geométrico chamado rede espacial, e podem ser explicadas pelo modo como os poliedros de coordenação se agrupam, a fim de minimizar a energia do sólido.
Os materiais cerâmicos cristalinos não são passíveis de uma grande variedade de processamento. Os métodos para lidar com eles tendem a se enquadrar em uma de duas categorias - fazer a cerâmica na forma desejada, por reação in situ ou "formar" pós na forma desejada e depois sinterizar para formar um corpo sólido. As técnicas de moldagem em cerâmica incluem modelagem manual (às vezes incluindo um processo de rotação chamado "arremesso"), moldagem por deslizamento, moldagem por fita (usada na fabricação de capacitores cerâmicos muito finos), moldagem por injeção, prensagem a seco e outras variações.
A cerâmica não cristalina, sendo vidro, tende a ser formada a partir de fundidos. O vidro é moldado quando totalmente derretido, por vazamento ou em estado de viscosidade semelhante ao toffee, por métodos como sopro em um molde. Se tratamentos térmicos posteriores fizerem com que esse vidro se torne parcialmente cristalino, o material resultante será conhecido como vitrocerâmico, amplamente utilizado como tampo de cozinha e também como material compósito de vidro para descarte de resíduos nucleares.
Companhia Cerâmica Brasileira

A Companhia Cerâmica Brasileira foi a primeira indústria a produzir no Brasil a porcelana para revestimento de paredes, pisos e materiais eletrocerâmicos.
Instalada no Rio de Janeiro, a Cerâmica Brasileira foi fundada pelo empresário Américo Ludolf, no ano de 1910, sucedendo à Companhia de Grés e Faiança Nacional, de 1907, a qual deu início à fabricação de ladrilhos de grés.
Em 1912, começou a produção de pastilhas e, em 1915, a de isoladores.
Copeira

Nos Casarões, as copeiras eram as empregadas domésticas de posição mais baixa e muitas vezes as mais jovens, elas atuavam como assistentes de uma empregada da cozinha.
A copeira se reporta ao cozinheiro ou chef, através da ajudante de cozinha (também chamada de emprega de cozinha). Assim como a ajudante de cozinha júnior, a copeira não come na mesa comunitária dos empregados da casa, suas refeições são feitas na cozinha para ficar de olho na comida que ainda está cozinhando.
As tarefas da copeira incluíam as tarefas mais físicas e exigentes da cozinha, como limpar e esfregar o chão, fogões, pias, panelas e pratos. Após lavar os pratos na copa, ela os deixava secar nas prateleiras. A copeira também auxiliava na limpeza dos vegetais, no depenamento de aves e na escamação de peixes.
A copeira fornece água quente para a copa, para as tarefas da cozinha e também para a casa. Além de suas outras obrigações, a copeira também tinha que manter a copa limpa, retirando restos de carne e vegetais, esfregando as mesas usadas no trabalho e lavando o chão. A água era escoada por um ralo do lado de fora da casa. As copeiras raramente manuseavam porcelana fina, taças, cristais ou prataria; estes utensílios eram limpos pelas empregadas e pelos lacaios. Antes da invenção do sistema de aquecimento central, as copeiras tinham que acender o fogão da cozinha e fornecer água quente para o chá e para a limpeza. Ela realizava essas tarefas pela manhã, antes que o cozinheiro descesse para a cozinha.
Na casa de uma família que não tem uma empregada intermediária, a copeira também pode ter servido os empregados da família no salão dos criados, embora essa tarefa pode ter sido atribuída a outra empregada ou a um lacaio júnior. Nos tempos mais antigos, antes da criação dos banheiros internos, uma de suas tarefas era esvaziar e também limpar os penicos dos quartos dos empregados.
Nos tempos modernos (isto é, no século XIX), esse trabalho foi executado principalmente por mulheres, mas nos lares medievais isso era algo relativamente raro de acontecer. Um empregado que executasse as tarefas descritas acima seria chamado de ajudante de cozinha. Em 1386, quando o Parlamento Inglês solicitou a destituição de alguns ministros de Ricardo II, o rei respondeu infamemente ao dizer que não despediria nem mesmo um ajudante de sua cozinha a pedido do parlamento.
A raiz da palavra copa é a palavra francesa "escuelerie" de 1300–50 (pronuncia-se squillerye).