davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Leonid Kannegisser

Leonid Joakimovich Kannegisser (Russian: Леони́д Иоаки́мович (Аки́мович) Кáннегисер, romanized: Leonid Ioakimovich (Akimovich) Kannegiser; March 1896 – October 1918) was a Russian poet and military cadet, known for assassinating Moisei Uritsky, chief of the Cheka in Petrograd, on 17 August 1918.
Leonid Kannegisser (also spelled Kanngießer or Kannegiesser) was born in March 1896 in Nikolaev, Ukraine, (then part of the Russian Empire), into a wealthy Jewish family. His father, Akim (Joachim) Kannegisser, was a mechanical engineer and the head of Russia's largest shipyards, the Black Sea Shipyard, and his mother was a doctor. Kannegisser graduated from a private school and in 1913 became a military cadet in the Mikhailov Artillery School of the Imperial Russian Army. Kannegisser studied economics from 1915 to 1917 at the Petrograd Polytechnic Institute and was a member of Popular Socialists, a moderate left-wing anti-bolshevik political party. An admirer of Alexander Kerensky, on the night of 25 to 26 October 1917 (Old Style Julian Calendar), during the October Revolution, Kannegisser and several other cadets defended the Provisional Government at the Winter Palace. In 1917 he dedicated a poem to Alexander Kerensky.
On 17 August 1918 around nine o’clock, Kannegisser, wearing a leather jacket and an officers cap, turned up at the People's Commissariat of Internal Affairs, left his bicycle by the door and entered the building. Uritsky arrived in his car at around ten o’clock, and a few moments later he was fatally shot in his head and body by Kannegisser. After shooting Uritsky, he ran out into the street and tried to escape on his bicycle, riding quickly but was chased by a car. He threw away his bicycle and ran into the British embassy. Kannegisser left the embassy after having donned a longcoat, after which he opened fire on Red Guards but he was arrested.
Kannegisser was interrogated. He declared that he had acted alone and was executed shortly afterwards in Petrograd. Following his arrest, the Bolshevik authorities also arrested several members of his family and friends.
Kannegisser was part of a clandestine anti-Bolshevik group led by his cousin, Maximilian Filonenko, who had close links with Boris Savinkov, who gave the order to assassinate Uritsky. Kannegisser's lover, an army officer named Viktor Pereltsveig, was executed with a group of officers by the Cheka in the summer of 1918. It was Uritsky who signed the execution orders, so Kannegisser decided to take revenge.
From childhood Kannegisser had written poetry and was a friend of Sergei Yesenin. He hosted in his house many literary meetings, where Marina Tsvetaeva, Osip Mandelshtam and others presented their poetry. A decade after Kannegiesser's execution his poems were posthumously published by Mark Aldanov in Paris in 1928. A major part of Kannegisser's literary heritage is preserved in the closed files of the Central Government Archives of Literature and Art in Moscow.
Ardeaglais Notre Dame

Ardeaglais Chaitliceach atá suite i lár Pháras na Fraince í Notre Dame de Paris ("Muire Mháthair Pháras").Tá an ardeaglais mheánaoiseach Ghotach ar bhruach an Seine ar cheann de na radharcanna is sainiúla agus is diamhaire i bpríomhchathair na Fraince agus í ar cheann de na láithreacha turasóireachta is mó san Eoraip.
Ar an Île de la Cité féin, os coinne an ghréasáin Ghotaigh chloiche is Notre Dame ann, tá compás cré-umha suite sna clocha pábhála. Ón áit seo – pointe neamhní – a thomhaistear an fad ó Pháras.
Ar an 15 Aibreán 2019, chuaigh Notre Dame trí thine. Bhí an choróin dheilgneach a deirtear a bhí ar Íosa agus ionar Naomh Louis i measc na seoda a tugadh slán ón tine.
Thosaigh an tubaiste trí thimpiste le linn obair athchóirithe a bhí ar siúl ar an eaglais. Sa bhliain 2018, chuir an eaglais Chailiceach tús le feachtas bailithe airgid chun Notre Dame, a bhí ag tabhairt uaithi, a "tharrtháil".
I ndiaidh na tubaiste sa bhliain 2019, d’fhógair Uachtarán na Fraince, Emmanuel Macron, feachtas idirnáisiúnta bailithe airgid chun íoc as an atógáil. Sna laethanta dár gcionn, bhí na céadta milliún euro geallta ag daoine leis an gcostas atógála a chlúdach. Mar shampla, dúirt an billiúnaí Francach Bernard Arnaultgo dtabharfadh sé féin, a theaghlach agus an t-ilchomhlacht táirgí só, LVMH a bhfuil sé ina cheannas, €200 milliún le haghaidh na hatógála.
Contae Montgomery, Alabama

Is contae in Alabama é Contae Montgomery. Tá sé suite in oirdheisceart an stáit. Tá an dlús daonra (112/km²) ann. Is é Montgomery príomhbhaile an chontae, mar aon leis an chathair is mó den stáit. Sa bhliain 2016 bhí 226,349 daoine ina gcónaí ann. Tá sé ag críochantacht le Contaetha Autauga, Crenshaw, Lowndes, Pike, Bullock, Macon, agus Elmore.
Cuimsíonn an chontae seo an bealach ar tharla na Mórshiúlta ar son na Gluaiseacht Chearta Shibhialta Mheiriceánach sa bhliain 1965.
Bunaíodh Contae Montgomery ar 6 Nollaig 1816. Ainmníodh an contae i gcuimhne ar Lemuel P. Montgomery, a fuair bás i gCath Horseshoe Bend (1814). I gcontrárthacht le sin, d'eascair ainm na cathrach Montgomery ón Mhaorghinearál Richard Montgomery, a rugadh in Éirinn.
Uilliam Ó Domhnaill

Ministir de chuid Eaglais na hÉireann ab ea Uilliam Ó Domhnaill, DD. Ba é Ard-Easpag Thuama ó 1609 go dtí a bhás sa bhliain 1628.
I gCill Chainnigh a rugadh é. Bhí sé ar dhuine de na chéad Scoláirí a ceapadh i gColáiste na Tríonóide, Baile Átha Cliath, agus ina dhiaidh sin, duine de na chéad Chomhaltaí de chuid an choláiste. Le linn a thréimhse i gColáiste na Tríonóide, chuaigh sé i mbun pinn ag aistriú an Tiomna Nua go Gaeilge. Nicolás Bhailís (Easpag Osraí), Seán Ó Cearnaigh (Cisteoir Ardeaglais Naomh Pádraig, Baile Átha Cliath), agus Fearganainm Ó Domhnalláin (Ardeaspag Thuama) a chuir tús leis an saothar seo agus cuireadh i gcló sa bhliain 1602 é. Chuir Ó Domhnaill Gaeilge ar Leabhar na hUrnaí Coitinne freisin, aistriúchán a foilsíodh sa bhliain 1608.
Ceapadh ina phreibindire in Ardeaglais Naomh Pádraig, Baile Átha Cliath i 1591 é, agus ina Chisteoir ar an ardeaglais i 1609. Ainmníodh é ina Ardeaspag ar Thuaim ar 28 Meitheamh agus coisriceadh é i mí Lúnasa 1609. Tar éis dó a bheith ina ardeaspag, lean sé ina ról mar chisteoir in commendam. Fuair sé bás i dTuaim ar 11 Iúil 1628, agus cuireadh é sa tuama céanna leis an ardeaspag go díreach roimhe, Fearganainm Ó Domhnalláin, in Ardeaglais Naomh Muire, Tuaim.
Léig na hÉireann um Cheart Vótála do Mhná

Bunaíodh Léig na hÉireann um Cheart Vótála do Mhná (Irish Women’s Franchise League) sa bhliain 1908 chun ceist na gceart vótála do mhná a chur chun cinn.
Ar 4 Samhain 1908 i mBaile Átha Cliath, bhí Hanna Sheehy-Skeffington agus Margaret Cousins ar bhaill bhunaidh na Léige. Dála na sufraigéidí sa Bhreatain, bhí baill den Léig sásta modhanna míleatacha a úsáid chun a gcuid aidhmeanna a bhaint amach. Phléasc na sufraigéidí buama i Lios na gCearrbhach fiú, sa bhliain 1914, Reáchtáil siad cruinnithe agus chuaigh siad ar stailceanna ocrais nuair a bhí siad sa phríosún.
Bhí nuachtán dá gcuid féin ag an Léig, 'The Irish Citizen'. B'iad Francis Sheehy-Skeffington (fear céile Hanna Sheehy-Skeffington) agus James Cousins (fear céile Margaret Cousins) a rinne eagarthóireacht ar an nuachtán. Cuireadh an chéad eagrán den nuachtán i gcló i mí na Bealtaine 1912. Bhí mana ag an nuachtán a bhí le feiceáil ag barr an chéad leathanaigh:
Naomh Beagnait

Is í Naomh Beagnait (Sean-Ghaeilge: Begnet) pátrún Dheilginse i gContae Bhaile Átha Cliath. Luaitear í i Laidin mar “virgo non martyr” (maighdean seachas mairtíreach)." Comórtar a féile ar an 12 Samhain. Tá a hainm ar dhá fhothrach eaglaise i nDeilginis, ceann acu ar Oileán Dheilginse agus an ceann eile in aice le Caisleán Dheilginse, foirgneamh a tógadh sa 14ú haois. Tá baint aici chomh maith le tobar beannaithe ar an oileán.
Tá sé ráite go mícheart gur leagan truailllithe de “Beinidict” í Beagnait.. Chuirfeadh na scéalta a insíodh fúithi in iúl gur aithníodh í mar dhuine de na naoimh éagsúla a dtugtar Bega nó Begha nó Becga orthu i bhféilirí na naomh.
Ainmnítear Beagnait sna féilirí in dhá lámhscríbhinn portúis a bhí le fáil i leabharlann Choláiste na Tríonóide i mBaile Átha Cliath sa 19ú haois. Bhain ceann acu le heaglais Chluain Dolcáin agus bhain an ceann eile heaglais pharóiste Naomh Eoin Soiscéalaí, ach ní luaitear í i bhFéilire Aonghusa Céile Dé.
Deir foinse amháin gurbh é Colmán mac Aodha athair Bheagnata. Deirtear gur ob sí do na fir a tháinig sa tóir uirthi toisc gur rogha léi í féin a thabhairt do Dhia. Deirtear gurbh ancaire í nó go raibh sí ina ban-ab ar oileán beag amach ó chósta Shasana. B’fhéidir nárbh as Deilginis do Bheagnait i ndáiríre agus gur mhisinéirí as Albain a bhunaigh an dá eaglais a bhfuil a hainm orthu.
Luaitear Beagnait sa bhéaloideas. Deirtear go raibh sí ag réiteach ceithre spóla feola lá agus súil aici le ceathrar aíonna ach go bhfaca sí madra ocrach agus gur thug sí spóla amháin dó. Ghuigh sí Dia agus nuair a tháinig a máthair isteach bhí ceithre spóla fós sa chorcán. Deir scéal eile go raibh sí ag dul i gcoinne Chnoc Dheilginse nuair a casadh seanduine uirthi a raibh cneánna ar a lámha agus ar a chosa. Ba thrua léi a chás agus leigheas sí é.
George Petrie

Bhí George Petrie (1 Eanáir 1790 - 17 Eanáir 1866) ina phéintéir, ina cheoltóir agus ina sheandálaí. Bhí sé ar dhuine de scoláirí móra na hÉireann.
Rugadh Petrie i mBaile Átha Cliath agus tógadh é ag 21 Sráid Mhór Shéarlais. Ba dhual athar dó an ealaín, ó ba é mac James Petrie, portráidí agus péintéir miondealbh as Obar Deathain, é. Fuair George oiliúint ealaíontóra i scoileanna Chumann Ríoga Bhaile Átha Cliath, mar ar ghnóthaigh sé bonn airgid sa bhliain 1805 in aois a cheithre bliana déag.
Tar éis dó cuairt a thabhairt ar Shasana le cúpla cara, cuairt nár lean an rath í, d'fhill sé ar Éirinn agus thug faoin ealaín arís, go háirithe sceitseanna le haghaidh grábhálacha i leabhair thaistil. Bhí a shaothair le fáil in Beauties of Ireland (James Norris Brewer), Excursions through Ireland (Thomas Cromwell) agus treoirleabhair a scríobh George Newenham Wright i dtaobh Chill Airne, Chill Mhantáin agus Bhaile Átha Cliath.
Tháinig suim ag Petrie in iarsmaí an tseansaoil, agus bhí sé ina bhall de choiste seandachtaí Acadamh Ríoga na hÉireann. Eisean a bhí freagrach as a lán lámhscríbhinní tábhachtacha a cheannach, ar nós cóip d'Annála Ríochta Éireann ó láimh na n-údar, agus as samplaí den tseanmhiotalóireacht a fháil, ar nós Chros Chonga. Bhí tábhacht lenar scríobh sé faoi sheandálaíocht agus faoi ailtireacht na hÉireann, go háirithe Round Towers of Ireland, alt a bhí le fáil ar The Ecclesiastical Architecture of Ireland, leabhar dá chuid a tháinig amach sa bhliain 1845. Léitear fós an cuntas a thug sé ar thuamaí na Ceathrún Móire. Chomh maith leis sin, thug sé seal ina eagarthóir ar an Dublin Penny Journal agus ar an Irish Penny Journal, dhá iris ársaíochta don slua.
Idir na blianta 1833 agus 1843 bhí baint aige le Suirbhéireacht Ordanáis Éireann mar cheann foirne na Roinne Dinnseanchais. Bhí idir Sheán Ó Donnabháin agus Eoghan Ó Comhraí, beirt scoláirí den scoth, ina mbaill den fhoireann.
Rinne Petrie agus Ó Comhraí mórán amhrán Gaeilge a bhailiú. Ó Comhraí a bhreacadh síos na focail agus Petrie a dhéanadh an ceol a chóipeáil, ag iarraidh ar an amhránaí gach mír den amhrán a athrá nó go raibh an t-iomlán scríofa.
Níor éirigh sé as an ealaín, agus uiscedhathanna ba rogha leis mar mheán. Tá meas air mar phéintéir Rómánsach den scoth, agus tá cuid de na pictiúir is fearr aige le fáil i nGailearaí Náisiúnta na hÉireann.
D’éag Petrie ar 17 Eanáir 1866, in aois 76 dó, agus cuireadh é i nGlas Naíon.
Dublin Village Historic District

The Dublin Village Historic District encompasses the historic village center of Dublin, New Hampshire. Dublin's center developed in the 19th century after its original village center was abandoned due to harsher winter conditions nearer Dublin Pond. The district extends along Main Street (New Hampshire Route 101) from its junction with Lake Street in the west to the junction with Old County Road in the east, and includes sections of Old Common Road, Harrisville Road, and Church Street. The district was listed on the National Register of Historic Places in 1983.
Settlement of Dublin began in the 1760s, and the town was incorporated in 1771. Its original town common, cemetery, and pound are located at the western end of the district, near the eastern end of Dublin Pond. This area was subjected to harsh winds blowing across the lake, and the current town center took shape in a more sheltered area further east. The central feature of the village is the intersection of the Main and Church Streets, where the 1852 Dublin Community Church and 1883 town hall are located. The most prominent commercial building to the west of this intersection are the wood frame publishing offices of Yankee magazine. A little further west is the 1901 Gothic Revival library.
Just north of Main Street and along Harrisville Road lies the campus of the Dublin School, on which stand a number of 19th century homes. East of the central intersection on Main Street is the lower village, a stretch that is predominantly residential, with an array of houses that are predominantly Greek Revival in their styling.
Dublin Commercial Historic District

The Dublin Commercial Historic District is a 32 acres (13 ha) historic district roughly centered on Jackson Ave. and Lawrence St. in Dublin in Laurens County, Georgia. It was listed on the National Register of Historic Places in 2002. The district included 76 contributing buildings, one contributing structure, and one contributing object.
It covers the historic core of the town of Dublin, which was incorporated in 1812 and was laid out in a gridiron pattern. Streets were named after U.S. presidents and after Revolutionary War and War of 1812 heroes.
The town plan
Notable buildings include:
Dublin City F.C.

Dublin City Football Club was a former Irish association football club based in the Northside of Dublin. The club played in the League of Ireland. They were formed in 1999 after a split within Home Farm Everton and they originally played as Home Farm Fingal before changing their name for the 2001–02 season. They disbanded in 2006 due to financial problems.
Home Farm is one of the biggest junior football clubs in Ireland and their senior team, from 1970 up to the late 1990s, played in the League of Ireland. However, the link between Home Farm and the senior team was severed in the late 1990s. The senior side was briefly known as Home Farm Fingal in an effort to identify it with the north Dublin area. In 1999, Home Farm Fingal CEO Ronan Seery took over the club and renamed it "Dublin City". The club was based in Dublin and in 2006, its final year of operation, played their home matches at Dalymount Park. The last manager was Dermot Keely.
Nicknamed "The Vikings", they adopted the same colours as the Dublin GAA team. Their shirt sponsor was Carrolls of Dublin, a chain of tourist souvenir shops, which sold club-branded merchandise at its stores in the city centre and Dublin Airport.
The club was twice promoted to the League of Ireland Premier Division, winning the 2003 League of Ireland First Division and then defeating Shamrock Rovers in a promotion/relegation play-off in 2005. In addition to its small following, the club had no permanent home ground, playing at various times in Tolka Park, Dalymount Park, Morton Stadium, Richmond Park, and Whitehall Stadium. However, they failed to cultivate a significant fan base, and very low attendance was reported at their games. As a result of these factors, the club experienced financial problems and as of July 19, 2006, Dublin City FC ceased trading and resigned from the league. The results of all their games to that point in the season were expunged from the record.
Ronan Seery issued a statement saying, "Due to ongoing difficulties, our continued existence within the Eircom League simply became untenable and while extremely difficult to make, it is the most prudent and honourable decision and course of action to take." However, the club was heavily criticised in some quarters, for example by Damien Richardson and Roddy Collins for failing to complete their league fixtures. Roddy Collins, who managed Dublin City in 2004 but left abruptly on bad terms, called the club's actions "disgraceful."
League of Ireland First Division
List of eponymous laws

This list of eponymous laws provides links to articles on laws, principles, adages, and other succinct observations or predictions named after a person. In some cases the person named has coined the law – such as Parkinson's law. In others, the work or publications of the individual have led to the law being so named – as is the case with Moore's law. There are also laws ascribed to individuals by others, such as Murphy's law; or given eponymous names despite the absence of the named person. Named laws range from significant scientific laws such as Newton's laws of motion, to humorous examples such as Murphy's law.
Награда за литература на Европейския съюз

Наградата за литература на Европейския съюз (на английски: European Union Prize for Literature) е литературна награда на Европейския съюз. Учредена е през 2009 г. и се финансира по Програмата за култура на Европейския съюз.
Координира от Консорциум, избран от Европейската комисия. Консорциумът е съставен от Европейската федерация на книгоиздателите, Европейския съвет на писателите и Федерацията на европейските издатели. Консорциумът създава националните журита и организира процедурата по даването на наградите.
Всяка година 11 или 12 държави се избират за участие в наградата, във всяка страна се избира национално жури, което от своя страна избира произведението победител. За период от три години се изреждат всички страни, които отговарят на условията, и се включват в процедурата по получаването на наградата.
Държавите, които са включени в обхвата на наградата са:
Всеки победител получава 5000 евро, а на книгите им се предоставя подкрепа за финансиране на превода, както и промоция.
В 2022 г. присъждането на наградата е променено: дава се една главна награда и още пет заглавия биват специално отбелязвани.
Награден:
Специално отбелязани:
Награден:
Специално отбелязани:
Забележка: Произведенията дадени в оригинал и курсив не са издавани в България.
Договор от Маастрихт

Договорът от Маастрихт или Маастрихтският договор (официално Договор за Европейски съюз) е подписан на 7 февруари 1992 г. в град Маастрихт, Нидерландия между членовете на Европейската икономическа общност и влиза в сила на 1 ноември 1993 г. по време на комисията Делор. Договорът води до създаването на Европейския съюз (ЕС) и е резултат от отделни дискусии относно икономическия и политическия съюз. Променен е с влезлия в сила на 1 май 1999 Договор от Амстердам.
По своята същност Европейският съюз представлява обща рамка за развитието на интеграция между държавите, членуващи в него. Тя включва 2 основни направления:
Договорът регламентира дейността на органите на Европейския съюз (Европейски парламент, Съвет на Европейския съюз, Европейска комисия, Съд на Европейските общности, Сметна палата на Европейския съюз и други) и определя минималните компетенции на Съюза в областта на културата, здравеопазването, защитата на потребителя, трансевропейски мрежи, индустриалната политика и други. Решено е и да се създаде Европейски валутен съюз с обща парична единица, по-късно наречена евро.
С договора ЕИО се преименува в Европейска общност (ЕО), а година по-късно става ЕС
Маастрихтският договор се състои от преамбюл и осем раздела, а съдържащите се в тях членове са обозначени с букви (С подписването на Амстердамския договор Маастрихтският договор и Договорът за Европейската общност се преномерират).
Първият раздел съдържа общи разпоредби, които определят структурата на ЕС (чл. 1), целите и задачите му и ценностите, на които се основава.
Вторият, третият и четвъртият раздел съдържат измененията и допълненията в учредителните договори на ЕИО, ЕОВС и ЕВРАТОМ. Най-съществени са измененията при ЕИО, която е натоварена с по-широк кръг дейности и е преименувана на Европейска общност.
Дял пети регламентира общата политика в областта на външните отношения и сигурността, а дял шести – тези, които регулират сътрудничеството в областта на правосъдието и вътрешните работи.
Седмият дял съдържа разпоредби относно „засилено сътрудничество“, позволяващо на определени държави членки да влязат в по-тясно сътрудничество в определени области, по отношение на които не всички държави имат готовност или желание да участват.
Последният осми раздел съдържа „заключителните разпоредби“ които целят да гарантират единство на институциите на Съюза и неговия неделим характер. В този раздел са включени разпоредби, третиращи материи, като ревизията на договорите, процедурата за присъединяване към ЕС, обхвата на правораздавателната компетентност на Съда на ЕО и др.
Присъединяване на България към ЕС

Присъединяването към Европейския съюз отваря нови икономически възможности за България. Държавата придобива достъп до единния европейски пазар, което облекчи търговията и икономическото сътрудничество. България получава финансова помощ и структурни фондове от ЕС за подкрепа на икономическото си развитие и сближаване с останалата част на съюза.
Като част от процеса на присъединяване, България приема правото на общността, който включва законите и регламентите на ЕС. Това изисква обширни законодателни и институционални промени.
Присъединяването към ЕС предизвиква политически промени в България, насърчавайки демократичното управление и спазването на принципите на правовата държава. Политическата система и институциите на страната са реформирани, за да отговарят на стандартите на ЕС по отношение на прозрачност, отговорност и ефективност.
Българските граждани придобиват правото да живеят и работят във всяка държава членка на ЕС. Подобно на това, гражданите на други държави членки на ЕС придобиват същите права в България. Принципът на свободно придвижване позволява лесен обмен на хора, което допринася за културното разнообразие и икономическата интеграция.
България се сблъсква с проблеми, свързани с корупцията, организираната престъпност и ефективността на съдебната система, което налага необходимостта от постоянни реформи дори след присъединяването към ЕС.
България получава право да изпраща членове на Европейския парламент (ЧЕП) за представяне на своите интереси в Европейския парламент.
България прилага изцяло достиженията на правото от Шенген от 31 март 2024 г. На тази дата контролът по вътрешните въздушни и морски граници, но не и по вътрешните, е премахнат.
Договор за присъединяване на България и Румъния към ЕС

Договорът за присъединяване на България и Румъния към ЕС е договор между Европейския съюз, от една страна, и България и Румъния, от друга страна, за присъединяването на тези две страни към ЕС. В същото време той променя няколко клаузи, първоначално съгласувани от Договора от Ница.
На 13 април 2005 г. Европейският парламент одобрява подписването на присъединителните договори за България и Румъния, дефакто потвърждавайки присъединяването им към ЕС. Парламентът гласува за присъединяването на Румъния с 479 „за“, 93 „против“ и 71 „въздържали се“. България получава малко по-позитивен вот с 522 „за“, 70 „против“ и 69 „въздържали се“.
Договорът е подписан на 25 април 2005 г. в Люксембург. Той е ратифициран от всички страни-членки на Европейския съюз и влиза в сила на 1 януари 2007.
Европейският съюз е наднационална организация, чиито принципи и институции са дефинирани чрез приемането през годините на редица последователни международни договори, поради което има множество препокриващи се правни структури.
Договорът за присъединяване от 2005 променя:
както и други договори, образуващи сегашната правна рамка на ЕС.
Пълното име на Договора за присъединяване от 2005 е:
.
Постоянни представители на България към ЕС

Постоянният представител на България към ЕС е ръководителят на Постоянното представителство на Република България към Европейския съюз.
Със започването на пълноправното членство на България в Европейския съюз от 1 януари 2007 година дотогавашната Мисия на Република България към Европейския съюз се преобразува в Постоянно представителство на Република България към Европейския съюз, ръководено от постоянен представител.
Първият постоянен представител към ЕС е Станислав Даскалов (януари – август 2007), преди това посланик на България към ЕС (ноември 2001 – декември 2006), министър на външните работи (1993 – 1995) и заместник-министър на външната търговия (1991).
От септември 2007 до март 2012 г. постоянен представител към ЕС е Бойко Коцев, бивш заместник-министър на вътрешните работи (2001 – 2007), по-късно посланик в Русия.
От март 2012 г. постоянен представител към ЕС е Димитър Цанчев, преди това заместник-министър на външните работи (2010 – 2012), посланик в Израел (2008 – 2010), говорител на МВнР (2005 – 2008), постоянен представител в ООН, Женева (2002 – 2005) и външнополитически съветник на президента Петър Стоянов (2001 – 2002).
От септември 2021 г. постоянен представител към ЕС е Румен Александров, преди това заместник-министър на външните работи (2021, 2014 – 2016), както и извънреден и пълномощен посланик на Република България в Кралство Нидерландия (2016 – 2020).
ТЕЦ „Ей И Ес Марица Изток I“

ТЕЦ „Ей И Ес Марица Изток I“ е топлоелектрическа централа в Гълъбово, България. Собственост на американската компания „Ей И Ес Корпорейшън“, тя е част от промишления комплекс „Марица-изток“ и работи на лигнитни въглища от близките „Мини „Марица-изток“.
Централата е изградена на мястото на спрени през 1989 – 1991 година мощности на стария ТЕЦ „Марица-изток 1“, днес ТЕЦ „Брикел“, най-старата електроцентрала в комплекса „Марица изток“. Първоначално е планирано тя да замести старата амортизирана централа, но по различни причини нейното спиране е многократно отлагано и към 2022 година ТЕЦ „Брикел“ продължава да функционира.
Строителството започва през 1999 година по технология на френския доставчик „Алстом“, а през юни 2011 година са въведени в експлоатация новите мощности от 670 MW.
Детска Евровизия 2007

Детска Евровизия 2007 (на английски: Junior Eurovision Song Contest 2007) е петото ежегодно издание на едноименния конкурс за малки изпълнители на възраст между 10 и 15 години.
Провежда се на 8 декември 2007 г. в Ротердам, Нидерландия, на сцената на „Ахой Арена“.
Нидерландия печели правото да домакинства детския конкурс, след като страната е избрана за страна-домакин от Европейския съюз за радио и телевизия (ЕСРТ) на 13 юли 2006 г. Водещи на събитието са Сипке Ян Бусема и Ким-Лиан ван дер Мейдж.
Бюджетът за организирането на детския конкурс е посочен, че е над 2 000 000 евро.
На детския конкурс през 2007 г. участват 17 държави, като своя дебют правят Армения, България, Грузия и Литва, няма завръщащи се страни, докато Испания и Хърватия се оттеглят.
Победител става беларуския представител Алексей Жигалкович с песента „С друзьями“ със 137 точки. Това е втора победа за Беларус в детския конкурс (след 2005 г.). На второ място е дебютанта Армения със 136 точки, на трето място е Сърбия със 120 точки, на четвърто място е Грузия със 116 точки, а на пето място е Северна Македония със 111 точки. Страната-домакин Нидерландия е на 11-о място с 39 точки.
Три държави наддават за правата за домакинство на петото издание на Детската Евровизия; Hrvatska radiotelevizija (HRT) за Хърватия; Cyprus Broadcasting Corporation (CyBC) за Кипър; и Algemene Vereniging Radio Omroep (AVRO) за Нидерландия. Нидерландската телевизия AVRO получава правата да бъде домакин на детския конкурс през 2007 г., като бюджетът е над 2 000 000 евро, които са изразходвани за организиране на събитието.
През последните няколко години повечето песенния конкурси са свързани с противоречия поради твърденията за плагиатство на песни. Тази година не прави изключение, руската песен получава твърдения от възрастен композитор, че тя е оригиналният автор на песента. Допълнителни твърдения са отправени, че песента е изпълнена преди националната селекция преди една година през август 2006 г., което се твърди, че е нарушение на правилата, определени от Европейския съюз за радио и телевизия (ЕСРТ).
Официален двоен компактдиск на Детската Евровизия през 2007 г. е предназначен за продажба на 23 декември 2007 г., въпреки че Европейския съюз за радио и телевизия (ЕСРТ) обявява, че няма да има официално DVD на детския песенен конкурс поради липса на интерес. Белгийската песен е публикувана на 5 октомври 2007 г., а нидерландската песен е пусната в продажба на 26 октомври 2007 г. Няма планове за комерсиални единични издания на записи на детската Евровизия в други страни, но може би могат да бъдат отпечатани няколко промо копия за града-домакин Ротердам.
Държави, получили 12 точки:
Местни избори в България (2007)

Местните избори в България през 2007 година се регламентират от Закона за местните избори, приет от Народното събрание на 13 юли 1995 г. (с промените). Гражданите на републиката упражняват правото си на глас в изборите за общински съветници и за кметове на общини, райони и кметства. За първи път избирателите в общините на 3-те най-големи града – Столичната община (София), община Пловдив, община Варна, могат мажоритарно да изберат кмет на своя район. Предишните общи избори за местни органи на властта в страната са проведени през 2003 г.
Първият тур на местните избори в България през 2007 г. се провежда на 28 октомври. На него са избрани общинските съветници (за формиране на общинските съвети) и над 100 кмета. Останалите кметове, съгласно чл. 101, ал. 3 от закона, ще бъдат избрани чрез балотаж на втория тур на местните избори „в срок до 7 дни от датата на произвеждането на първия тур в неработен ден“.
По-долу следват най-важните кандидати и резултати от изборите в общините на най-големите градове в България.
На балотажа за кмет с 29 095 гласа (50,42%) срещу 28 605 (49,58%) и с разлика от 490 гласа за кмет е избран Светлин Танчев. Въпреки това по време на преброяванията на резултатите по секции са регистрирани редица несъответствия, между „гласували граждани“ и „брой на намерените бюлетини“ като например следните:
По тази статистика общият брой на несъответстващи гласове според протокола Архив на оригинала от 2007-11-09 в Wayback Machine. на Общинската избирателна комисия възлиза на 2'075 гласа:
На 21 март 2008 г. прокурорът от Окръжна прокуратура – Стара Загора Нейка Тенева поиска избора за кмет на областния град да бъде касиран. източник
За разходи за провеждането на местните избори през 2007 година са изхарчени 18,5 милиона лева от държавния бюджет.
Конституция на Република България

Конституцията на Република България е основният закон на Република България. Приета е на 12 юли 1991 г. от VII велико народно събрание.
Конституцията установява основните принципи, върху които се изгражда политическата система на обществото – политически плурализъм, разделение на властите на законодателна, изпълнителна и съдебна. Тя определя най-важните институции в държавата: Народно събрание, Министерски съвет, Президент, съдебната система и органите на местното самоуправление. В нея са посочени принципите на демократичната избирателна система – общо, равно и пряко избирателно право с тайно гласуване, определени са формите на собственост – частна и публична (държавна и общинска), основните права и свободи на гражданите и основните задължения на гражданите, държавният герб и печат, химнът, знамето и столицата на Република България.
След изменения в предходната Конституция, приети през пролетта на 1990 г. (ДВ 29) и Закон за избиране на Велико народно събрание, последното приема КР България за около година. Четвъртото гласуване (чрез подписване) завършва на 12 юли 1991 г., на следващия ден КР България е обнародвана (ДВ 56) и влиза в сила.
Приемането е съпроводено от т.нар. Протест на тридесет и деветимата.
Редактиран е от Валери Петров.
Преамбюлът на Конституцията на Република България гласи:
„Ние, народните представители от Седмото велико народно събрание, в стремежа си да изразим волята на българския народ,
като обявяваме верността си към общочовешките ценности: свобода, мир, хуманизъм, равенство, справедливост и търпимост;
като издигаме във върховен принцип правата на личността, нейното достойнство и сигурност;
като съзнаваме неотменимия си дълг да пазим националното и държавното единство на България,
прогласяваме своята решимост да създадем демократична, правова и социална държава, за което приемаме тази
КОНСТИТУЦИЯ“
Текст
Текст
Текст
Текст
Текст
Текст
Текст
Текст
Текст
Текст
В Конституцията на Република България са извършени общо 6 промени, една от които е частично обявена за извършена извън правомощията на Обикновено народно събрание и оттам – противоконституционна. В общественото мнение те се свързват с присъединяването на България към Европейския съюз (ЕС).
Конституционният съд се произнася по Договора за присъединяване на България към ЕС и впоследствие са извършени вторите промени в КР България.
Приети са със закон от XLIII народно събрание на 16 декември 2015 г. (ДВ бр.100/2015). Свързват се предимно с актуалната по това време реформа в областта на правосъдието.
Промените касаят структурата на Висшия съдебен съвет и правомощията на Висшия адвокатски съвет.
Владимир Лазаров

Владимир Лазаров е български учен, професор, специалист в областта на „Високопроизводителни компютърни архитектури".
Владимир Димитров Лазаров е роден на 6 октомври 1942 г. в София. През 1968 г. завършва Машинно-електротехническия институт в София специалност „Електроника" със специализация „Електронно-изчислителни машини".
След дипломирането си започва да работи като инженер в Централния институт по изчислителна техника (ЦИИТ) в София. По-късно печели конкурс за научен сътрудник. През 1974 г. защитава дисертация в Електротехническия университет в Ленинград.
След това продължава да работи в ЦИИТ до 1991 г. като последователно заема длъжностите ръководител секция „Процесори", ръководител направление и директор „Големи изчислителни машини", заместник главен директор на института и получава званието старши научен сътрудник II степен. През 80-те години той е ръководител на екип проектирал българския суперкомпютър ИЗОТ 1014/ЕС 2709 с производителност 100 милиона операции в секунда. Тогава изчислителната машина е закупена от Института по космически изследвания на АН на СССР и на нея се извършва компютърно моделиране на траекториите на космическите сонди Вега 1 и Вега 2.
От 1987 г. до 2011 г. работи в Институтa за паралелна обработка на информацията към БАН, където е заместник ръководител на лаборатория „Високопроизводителни системи и алгоритми за паралелна обработка", ръководител секция „Високопроизводителни компютърни архитектури" и заместник директор на института. Като главен конструктор на „Изот 1014 - ЕС 2709" Лазаров е поканен да изнесе пленарен доклад на японско-американска конференция в Хонолулу през лятото на 1989 г.
От 1997 г. започва редовна преподавателска дейност като извънреден професор във филиала на Техническия университет в Пловдив. От 2000 г. води лекции в НБУ. От 2011 г. работи в Европейския политехнически университет, където последователно е ръководител програма „Приложна информатика“, избран е за професор, ръководител катедра „Приложна информатика и комуникационни технологии“ и заместник ректор по научните изследвания и международното сътрудничество.
Проф. Лазаров има 73 научни публикации и доклади в наши и чуждестранни научни списания и конференции, 7 научни книги и монографии, 7 авторски свидетелства и патенти.
Петя Ставрева

Петя Ставрева Ставрева е български политик и журналист, председател на партия „Обединени земеделци“ (от 2011 г.). Била е евродепутат от групата на ЕНП в периода 2007 – 2009 г. Владее английски и френски език.
Петя Ставрева е родена на 29 април 1977 г. в Пловдив. Завършва специалност „Журналистика и масови комуникации“ е СУ „Св. Климент Охридски“, след което специализира по „Политически мениджмънт“ в Нов български университет. Участвала е в специализирани обучения в по политическа комуникация на „Робърт Шуман Институт“ в Будапеща, Унгария.
През 2001 г. става редактор на новинарския сайт и автор на онлайн изданието „Ядрена безопасност“. От 2002 г. е политически репортер и редактор, отговарящ за вътрешнополитическите новини, във вестник „Народно земеделско знаме“. От 2002 г. до 2005 г. е регионален координатор за България на международна организация на младите земеделски производители. През 2004 г. става председател и национален координатор на сдружение „Младежки инициативи 2004“, а от 2005 г. е председател на Управителния съвет на сдружението. През 2007 г. става заместник-председател на сдружение „Аграрен съюз“ и експерт по международни отношения във Вагоноремонтен завод „Септември-99“.
От 2018 г. е главен редактор на вестник „Народно земеделско знаме XXI век“.
Петя Ставрева умира на 6 май 2024 година.
От 2001 г. тя завежда „Връзки с обществеността“ на Земеделския младежки съюз към БЗНС – Народен съюз. От 2004 г. е председател на областното настоятелство на Земеделския младежки съюз в София-град. През 2006 г. е избрана за член на Постоянното присъствие на БЗНС – Народен съюз, секретар по международните въпроси.
На изборите за Европейски парламент през 2007 г. е избрана от листата на ГЕРБ. В периода от 2007 до 2009 г. е евродепутат от групата на Европейската народна партия (EНП). Работи в Комисиите по земеделие и развитие на селските райони, по бюджетен контрол и по равенство на половете. През 2008 г. тя инициира създаването на Обществен съвет за граждански мониторинг върху усвояването на средства от европейските фондове в земеделието. От 2009 г. е председател на българо-френски комитет за побратимяване.
На 26 март 2011 г. е проведен 2-и Редовен конгрес на партия „Обединени земеделци“, на който Петя Ставрева е избрана за председател на партията, като заема мястото на Анастасия Димитрова-Мозер.
През 2016 година тя е избрана за председател на сдружение „Балканска земеделска камара“. Като експерт по Обща селскостопанска политика на ЕС тя участва в международни организации и инициативи.
Престъпност сред ромите в България

Връзката между етнос и престъпност в България е тема на обществени спорове и беседи в годините след 1989 г. Въпросът е от обществен интерес и поради усилията както на българската държава, така и на НПО-та да приобщят (интегрират) ромите към общоприетите порядки в българското общество. От друга страна, етническото профилиране може да бъде възприето и като дискриманционно действие и влизащо в разрез с човешките права.
Според преброяването на населението в България през 2011 година, около 4,9 % се самоопределят като роми.
През 2002 година по данни на 10 от 12-те в затвора в страната (без двата най-големи затвора в София и Пловдив) между 38 % и 40 % от затворниците се самоопределят като роми. Според оценки на служители в съдебната система и затворите, вероятният реален дял на ромите е между 60 % и 80 %, ако бъдат взети предвид и онези от тях, които се самоопределят като турци или българи. Съгласно данните, след 2000 г. престъпленията срещу собствеността спадат, но изблиците на насилие, в които участват лица от ромски произход остават в центъра на медийно внимание. Една от възможните причини е продължаващото маргинализиране и криминализиране на определени групи от ромското население.
Представителство на Европейската комисия в България

Представителството на Европейската комисия в Република България е местният орган на Европейската комисия (ЕК) в България и се намира в София. Всяка държава членка е домакин на Представителството на Европейската комисия. В България Делегацията на Европейската комисия се преобразува в Представителство на Европейската комисия на 1 януари 2007 г. – деня на присъединяването на България към Европейския съюз.
Представителствата на ЕК в държавите членки са обединени организационно в службата за преса и комуникация към генерална дирекция „Комуникации“ на Европейската комисия.
Представителството на ЕК в България действа като "гласа" на Комисията в България и информация медиите на национално и регионално ниво за основните дейности на ЕК, разяснява основни политически цели и насоки, информира относно програми, проекти и инициативи.
Представителството на ЕК извършва мониторинг и представя информация на Европейската комисия за икономическата, политическата и социалната ситуация в страната. Това осигурява обратна връзка с Европейската комисия и насърчава активния диалог по европейски въпроси.
Представителството на ЕК помага за осъществяването на основни информационни дейности на Европейската комисия сред гражданите на Европейския съюз. То спомага за организиране на различни прояви, конференции за информиране на общността, партнира си с български институции, Информационното бюро на Европейския парламент, неправителствени организации и академични институции.
Ръководителят на Представителството на ЕК в България от 2013 г. до 2019 г. е Огнян Златев. От 2008 до 2013 г. негов предшественик е Зинаида Златанова.
Първоначалният адрес на Представителството на ЕК в България е ул. Московска № 9. От 2013 г. Представителството се помещава в т.нар „Дом на Европа“ в гр. София на ул. Г.С Раковски № 124. В сградата се помещава, както Представителството на ЕК в България, така и Информационният център на Европейския съюз и Бюрото на Европейския парламент в България.
ФК „Ботев“ (Козлодуй)

ФК „Ботев“ е български футболен клуб от град Козлодуй. Състезава се в Северозападна В група, 3-то ниво на българския футбол.
Първия футболен отбор на град Козлодуй се основава през 50-те години. Тогава отбора играе в областната група на гр. Враца. През 1974 г. след основаването на АЕЦ „Козлодуй“ се свормира и сегащният клуб. Първо носи името „Първа Атомна“, а от 2000 г. се регистрира нов футболен клуб със старото име „Ботев“. Най-големият успех на клуба е 12-о място в Б ПФГ през сезон 1976 – 77. Отборът достига 2 пъти до Б ПФГ. През сезон 2014/15 г. Ботев изпада от Северозападната В група.
Стадион „Христо Ботев“ е създаден през 1970 г. Има само една трибуна, която е заета с пейки. След модернизацията през 2008 година, съоръжението стана прилично с оглед стандартите на аматьорските футболни групи. Рекордът за посещаемост на стадиона е 3000 души.
От 2000 до 2007 клубът практикува само детско-юношески футбол. През 2001 г. по покана на Николай Радлев отборът на деца родени 1987 и 88 г. участва на силния международен турнир в гр. Велс – Австрия. Там мочетата водени от треньора Диан Попов и Председателя на клуба Благовест Витанов печели бронзови медали и трето място! По същото време 2 децаа родени 1988 г. – Тодор Александров и Пламен Трифонов (брат на Румен Трифонов) са извикани в националния отбор на България и участват в турнира „Никола Котков“ под ръководството на Григор Петков. Това е и най-големият успех на детско-юношеска формация на отбора.
Изминалия месец Август Деца-98/99 и Младша-96/97 отидоха на турнир за 1 седмица в Албена Децата завършиха на пред последно място след загуби от: Мангалия (Румъния) с 4:3; Черно море (Варна) 8:0 и Вихър (Айтос) с 5:2 имаха една победа и тя беше над Добруджа (Добрич) с 3:0. Младшата завърши на последно място след като загуби от: Добруджа (Добрич) 8:2 Няма повече информация! Преди няколко дена се игра мач между Децата на Ботев и децата на Гложене завършил при резултат 7:1 за футболистите от Гложене.
През 2009 г. клубът печели промоция за СЗ В АФГ и през сезон 2009/10 ще се подвизава там. През лятото стадиона стана добър дори за нивото на Б група след поредната модернизация след идването на новото правителство в града. В мач от първия кръг на СЗ В ФГ, „Ботев“ победи „Алмус Биър“ Сталийска Махала с 4:1.
След две поредни загуби в 3-тия и 4-тия кръг треньорът Станислав Стоянов беше уволнен, а на негово място е назначен един от най-добрите защитници през XX век в България Николай Арабов. Арабов е играл в Сливен (1971 – 1987/пр., 1992/93), Спартак (Плевен) (1987/ес.), Локомотив (Пловдив) (1988), Червено знаме (1988/ес.-1992), Анагениси (Кипър) (1987, 23 мача с 1 гол) и в Тирана (Албания) (1993 – 1994). Има 331 мача и 9 гола в А група. Бил е треньор на Академик (Свищов) и албанските отбори Тирана, Партизани и Флямуртари.
Преди сезон 2016/17 „Дунав 98“ (Селановци) се обединява с „Ботев 2008“ (Козлодуй) в Първа атомна (Козлодуй).
ОФК „Левски 2007“

„Левски 2007“ е футболен клуб от град Левски. Основните цветове на отбора са синьо и бяло.
Основан е през 1957 г. През 1974/75 участва на 1/32-финал за купата на страната. Под името на местния „Вагонно-ремонтен завод“ печели Държавното работническо първенство през 1977 г. През 1978/79 г. отново достига до 1/32-финал в турнира за Купата на България. На следващата година е преименуван на „Спортист“, а през 1981 г. сменя името си на „Локомотив“. През същата година влиза в Северната Б група, което е и най-големият успех на отбора. Следващия сезон постига най-силния си резултат в турнира за Купата на Съветската армия като завършва на 24-то място. Отпада в първия кръг от ЦСКА след две загуби с 2:5 в Левски и 1:7 в София. В следващия етап на турнира на 28.04.1982 г. постига една от най-престижните си победа в историята като надделява с 2:1 над елитния Етър, в чийто състав тогава личат имената на Кирил Ивков и Стефан Лъхчиев, а наставник на тима е Георги Василев. В мача за 23 – 24 място губи от друг елитен отбор Берое с 1:2 след продължения (в редовното време мачът завършва 1:1). Първата си победа в Северната Б група постига на 09.09.1981 г. като побеждава като домакин Локомотив (Горна Оряховица) с 1:0. До края на сезона постига едва още две победи над Осъм (Ловеч) и Лудогорец (Разград), записва и престижно домакинство равенство с шампиона в групата през същия сезон Спартак (Варна). В крайна сметка отборът завършва на последното 22-ро място с актив от 3 победи, 9 равенства, 30 загуби и голова разлика 24:113.
През 1990 година отново е преименуван на „Левски“. От 1992 до 1995 г. се нарича „Футуре“. За няколко години (1995 – 2002 г.) участва в А ОФГ-Плевен. От сезон 2002/03 г. е участник в първенството на Северозападната В група. Играе мачовете си на стадион [Левски], построен през 1966 г. и е с капацитет 6000 зрители. Основните цветове на клуба са синьо и бяло. През сезон 2006/2007 завършва на последно място в В група с актив от 10 т. и голова разлика 20:99. През лятото на 2007 г. тимът взема лиценза на „Ювентус“ (Малчика) и сменя името си на „Левски 2007“. През 2010/2011 изпада отново от Северозападната В група, финиширайки на 15-о място, но е върнат в групата поради отказът от участие на Спарта (Самоводене), завършили на 6-а позиция и закриването на Ком-Миньор (Берковица), отпаднал от Б група. През сезон 2014/2015 завършва на 5-о място във В група, което е второ най-високо класиране в историята на клуба. През следващия сезон тимът подобрява това класиране като завършва на 4-то място.
Евровизия 2007

Евровизия 2007 (на английски: Eurovision Song Contest 2007; на френски: Concours Eurovision de la chanson 2007; на финландски: Eurovision laulukilpailu 2007) е 52-рото ежегодно издание на едноименния песенен конкурс.
Провежда се в Хелзинки, Финландия на 10 май и 12 май 2007 г. Скандинавската държава е избрана за домакин, тъй като на 20 май 2006 г. финландската рок група „Лорди“ печели 51-вото издание на песенния конкурс в Атина, Гърция през 2006 г. с 292 точки с песента „Hard Rock Hallelujah“. След над 30 участия на конкурса това е първият път, когато Финландия печели и става домакин. На 21 юни 2006 г. Финландската телевизия (YLE) обявява, че концертът ще се състои в Хартвал Арена в Хелзинки, най-голямата зала за хокей на лед във Финландия.
42 държави вземат участие през 2007 г., като дебютират Грузия, Сърбия, Черна гора и Чехия, след няколкогодишни отсъствия се завръщат Австрия и Унгария, докато Монако се оттегля.
Победител става дебютантът Сърбия и Мария Шерифович с песента „Молитва“ с 268 точки. На второ място е Украйна с 235 точки, на трето място е Русия с 207 точки, на четвърто място е Турция със 163 точки, а на пето място е България със 157 точки. Страната-домакин Финландия е на 17-о място с 53 точки.
Песенен конкурс „Евровизия“се излъчва както от страните участници, така и други страни и територии от Европа и целия свят: Австралия, САЩ, Пуерто Рико, Азербайджан, Япония, Нидерандските Антили, Суринам, Лихтенщайн, Косово, Южна Корея и много други страни.
28 страни вземат участие на полуфинала, от които първите 10 страни се класират на финала. Всички 42 страни се включват в гласуването. Страните на цветен фон в таблицата се класират на финала на конкурса.
Държави, които получават 12 точки на полуфинала:
Финалисти са:
Страните в получерен шрифт се класират директно на финала на Евровизия 2008.
Държави, които получават 12 точки на финала: