davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Păstoriță șezând pe o stâncă

Păstoriță șezând pe o stâncă este o pictură în ulei pe pânză realizată de Jean-François Millet în 1856. Se află în colecția Metropolitan Museum of Art din New York.
Millet a fost unul dintre conducătorii școlii de la Barbizon, care a accentuat realismul și se remarcă pentru scenele sale cu fermieri și pentru revigorarea genului picturii peisajului. Păstorița din acest tablou poartă glugă de in și mantie albă, care erau tipice țărăncilor din comunitățile din nord-centrul Franței, cum ar fi Barbizon.
Acest tablou de la Metropolitan Museum of Art este practic identic cu altul de la Muzeul de Artă din Cincinnati. Motivul duplicării este că Millet a pictat prima versiune când a primit o ofertă pentru aceasta, dar după cum promisese deja tabloul altcuiva, a pictat altă versiune. Aceasta a fost singura dată când Millet a duplicat vreodată unul dintre tablourile sale. Există multe alte tablouri similare ale lui Millet care înfățișează o păstoriță care tricotează, deși nu sunt duplicate.
Înainte de a picta cele două duplicate, Millet a realizat un desen pregătitor, care se află acum la Galeria Națională a Scoției. Conform acestei galerii, „picturile lui Millet cu păstori au fost foarte admirate și l-au inspirat pe Vincent van Gogh să-i facă un omagiu lui Millet în propria sa lucrare”.
Lucrarea este expusă la Metropolitan Museum of Art în Galeria 802.
Recensământul populației din 1941 (România)

Recensământul populației din 1941 (oficial cunoscut ca Recensământul General al României din 1941) a fost efectuat la data de 6 aprilie 1941 pe teritoriul rămas în cadrul Regatului României în urma pierderilor teritoriale din 1940 suferite ca urmare a Pactului Ribbentrop-Molotov dintre Germania Nazistă și Uniunea Republicilor Sovietice Socialiste (URSS). Pierderile teritoriale ale Regatului României din 1940 au fost reprezentate la centru, nord și nord-vest de Transilvania de Nord (cedată Regatului Ungariei) precum și de Cadrilater la sud-est (cedat Regatului Bulgariei).
Ulterior, după eliberarea Basarabiei, Bucovinei de Nord și ținutului Herța din ocupația sovietică a acestora, a fost realizat și recensământul pentru aceste regiuni istorice românești (toamna lui 1941), dar și pentru Transnistria (decembrie 1941), care a devenit Guvernământul Transnistriei sub administrație românească între 1941 și 1944.
Datele sumare provizorii ale recensământului din 6 aprilie 1941 au fost publicate în 1944 de Institutul Central de Statistică, indicându-se doar numărul de locuitori de origine etnică română, maghiară și germană, ceilalți locuitori din celelalte minorități etnice fiind cuprinși în cadrul categoriei „alții și nedeclarați”.
Broască râioasă verde

Broasca râioasă verde (Bufotes viridis, Bufo viridis) numită și broască râioasă de piatră, este o broască fără coadă din familia bufonide (Bufonidae), răspândită în Europa Centrală și de Sud, Asia de vest și centrală până în Kazahstan. În România și Republica Moldova este găsită pretutindeni, mai ales în zonele de stepă, de câmpie și de deal și pe lângă locuința omului; evită zonele împădurite. În regiunile muntoase (Carpați) este prezentă până la altitudinea de 1700 m. Este cea mai răspândită specie de amfibieni din localitățile rurale și urbane, întâlnindu-se mai ales pe terenurile agricole, unde își găsește hrana (în special insecte). Suportă bine seceta și chiar (lucru excepțional pentru amfibii) apa salmastră. Se hrănește cu râme, melci, păianjeni, insecte și larvele lor. Este o broască folositoare consumând multe coleoptere (gândaci de Colorado etc.) și coropișnițe dăunătoare agriculturii. În România, specia este protejată prin L13 /11 martie 1993
Broasca râioasă verde este o specie crepuscular-nocturnă fiind activă noaptea și în amurg. Ziua stă ascunsă în galerii de rozătoare sau săpate de ea, ori în crăpăturile zidurilor, ieșind după apusul soarelui pentru a se hrăni. Indivizii tineri pot fi întâlniți și ziua. În perioada rece a anului hibernează pe uscat, în galerii pe care le sapă în pământ. În martie-aprilie iese din vizuinile subterane unde a iernat și se îndreaptă spre bazinele acvatice din apropiere pentru reproducere. După împerechere, femela depune 10000-14000 ouă mici (1½ mm în diametru), de culoare neagră, dispuse în două șiraguri în cordoanele gelatinoase și transparente, cu lungimea de 3-4 m. După 3-5 zile, din ouăle depuse eclozează larve mici (mormolocii) de 2-3 mm, a căror dezvoltare ajunge până la 45 de zile. Mormolocii se transformă în broscuțe mici care părăsesc lacurile într-un număr enorm imediat după ploaie. Maturitatea sexuală o atinge la 2-3 ani. Ajunge până la 11 cm lungime; obișnuit, lungimea medie a corpului este de 7 cm; masculul este mai mic decât femela. În condiții naturale poate trăi 7-12 ani, iar în captivitate 17 ani.
Ochii au pupila orizontală și irisul verzui stropit cu negru. În urma ochilor, pe cele două laturi ale cefei, se află două glande mari și proeminente, numite glande parotide (sau parotoide); secreția lor este veninoasă și servește ca un mijloc de apărare împotriva răpitorilor. Tegumentul este prevăzut cu ridicături în formă de negi (verucozități) asemănătoare cu pielea bolnavilor de râie, de unde și denumirea de "broască râioasă". Coloritul dorsal cu desen variabil: pe un fond alb-gălbui, cenușiu-verzui, gălbui sau cu nuanțe roz, apar pete mari neregulate, măslinii sau verzi, uneori mărginite cu negru, petele se unesc între ele, formând un desen caracteristic. Verucozitățile mai proeminente au vârfurile roșii. Abdomenul este alb-murdar, pătat cu pete închise. Masculul are un sac vocal mare sub gușă, numit rezonator, care când se umflă depășește capul ca volum; în apă el emite un tril melodios și neîntrerupt, clar constând din: urrrrr-urrrrrr-urrrrrr, asemănător țârâitului greierilor, dar cu mult mai răsunător.
FIFA Football 2004

FIFA 2004 este un joc video de fotbal lansat în octombrie și publicat de Electronic Arts la nivel mondial. Este al unsprezecelea joc din seria FIFA și al optulea 3D. În FIFA 2004 apar pentru prima dată în serie ligile secunde și mai include caracteristica „Off the ball”, care permite celui care joacă jocul să controleze doi jucători în același timp pentru mai multe avantaje tactice. Jocul a primit recenzii pozitive din partea mai multor site-uri și publicații precum U.S. PlayStation Magazine (5 stele din 5) și Gamespot (8,4 pentru varianta de Xbox și 7,8 pentru cea de PC), menționând totodată că „ai fi nebun dacă nu l-ai încerca”, în cazul în care ești interesat de sport.
Sursă: IGN
Robert Aldrich

Robert Burgess Aldrich (n. 9 august 1918 – d. 5 decembrie 1983) a fost un regizor, scenarist și producător de film american. Este notabil pentru filme ca Sărută-mă mortal (1955), The Big Knife (1955), Ce s-a întâmplat cu Baby Jane? (1962), Secretul verișoarei Charlotte (1964), Pasărea Phoenix (1965), The Dirty Dozen (1967) sau Cea mai lungă pasă (1974).
Arrow (serial)

Arrow este un serial de televiziune american creat în genurile acțiune, aventură, dramă supranaturală cu supereroi. Serialul este creat de Greg Berlanti, Marc Guggenheim și Andrew Kreisberg. Se bazează pe personajul fictiv Green Arrow, un luptător mascat care luptă împotriva infractorilor, și care apare în cărțile de benzi desenate publicate de DC Comics. A avut premiera în America de Nord la The CW Television Network în data de 10 octombrie 2012, transmiterea internațională fiind programată la sfârșitul aceluiași ani. Serialul prezintă aventurile miliardarului playboy Oliver Queen, interpretat de Stephen Amell, care, după ce naufragiază cinci an pe o insulă necunoscută, se reîntoarce acasă pentru a lupta cu infracțiunea și corupția ca un justițiar secret, a cărui armă este un arc cu săgeți. În Arrow vor apărea, de asemenea, și alte personaje DC Comics. Pentru a ajuta la promovarea acestui serial, a fost lansată și o carte de benzi desenate.
Filip I al Franței

Filip I (franceză Philippe I), (n. 23 mai 1052, Champagne-et-Fontaine, Aquitaine, Franța – d. 29 iulie 1108, Melun, Île-de-France, Franța) a fost rege al francilor din 1060 până la moartea sa. Domnia sa, ca a celor mai mulți dintre Capețienii de început, a fost extraordinar de lungă pentru acele timpuri.
După moartea tatălui său, Henric I al Franței, în 1060, Filip a fost recunoscut ca rege al Franței. Fiind tânăr și lipsit de talentul de a conduce, a asistat la cel mai mare eveniment din mijlocul secolului - cucerirea Angliei de către William de Normandia, devenit William I al Angliei - vasalul său, fără să încerce să profite.
Filip I câștiga foarte mult de pe seama investițiilor, însă papa Grigore al VII-lea i-a atras atenția la desfășurarea liberă a simoniei, care era considerată păcat capital. Papa nu putea să ia măsuri drastice, din cauza conflictului cu Împăratul Henric al IV-lea, interdictul cu care fusese amenințat regele nu a fost pus în practică și situația a rămas aceeași.
Filip însă nu a putut fugi de interdict, pronunțat în anul 1094, având ca motiv despărțirea regelui de prima sa soție, Berta, și căsătoria cu Bertrade, contesă de Anjou. În 1104 a promis că va întrerupe concubinajul cu Bertrad, fiind iertat, însă a continuat să trăiască cu ea. Din cauza interdictului, regele Filip nu a putut participa la prima cruciadă, inițiată de Papa Urban al II-lea în anul 1095.
Cu prima sa soție, Berta a avut 5 copii, dintre care:
Din cea de-a doua căsătorie, cu Bertrade de Montfort, s-au născut:
SMSS J031300.36-670839.3

SMSS J031300.36-670839.3 este o stea aflată la o distanță aproximativă de 6000 ani lumină față de Pământ. S-a format acum 13,7 miliarde de ani, fiind considerată una dintre cele mai vechi stele cunoscute. Steaua a fost identificată de o echipă condusă de astronomii de la Australian National University (ANU), folosind telescopul SkyMapper de la Observatorul Siding Spring, Australia. Este o gigantă roșie din clasa K. Descoperirea a fost raportată în Nature pe 9 februarie 2014.
Daisuke Katō

Daisuke Katō (加東 大介, Katō Daisuke, n. 18 februarie 1911, Asakusa-ku, prefectura Tokyo, Japonia – d. 31 iulie 1975, Takasaki, Japonia) a fost un actor japonez care a apărut în peste 150 de filme, printre care Rashomon (1950), Ikiru (1952), Cei șapte samurai (1954, în rolul vechiului și loialului camarad Shichirōji) și Yojimbo (1961, în rolul „porcului sălbatic” Inokichi) ale lui Akira Kurosawa, precum și în Trilogia Samurailor și Chushingura ale lui Hiroshi Inagaki.
S-a născut ca Tokunosuke Katō într-o familie de artiști ai teatrului kabuki: fratele său mai mare a fost actorul Kunitarō Sawamura și sora sa mai mare a fost actrița Sadako Sawamura. S-a alăturat trupei de teatru Zenshinza în 1933 și a apărut sub numele de scenă Enji Ichikawa într-o serie de producții teatrale, apoi a abandonat teatrul și a început să joace în filme, printre care Ninjō Kami Fūsen (1937) al lui Sadao Yamanaka și Genroku Chūshingura (1941) al lui Kenji Mizoguchi, fiind asemănat adesea în anii 1940 prin farmecul său personal cu Claude Rains și Charles Coburn. În timpul războiului a susținut spectacole pentru militarii japonezi staționați în Noua Guinee. După război s-a întors în Japonia și a semnat un contract cu studioul Daiei Film, apărând acum în filme sub numele de Daisuke Katō.
A jucat roluri secundare în numeroase filme jidaigeki importante, printre care Rashomon (1950), Cei șapte samurai (1954) și Yojimbo (1961) ale lui Akira Kurosawa, precum și în Trilogia Samurailor și Chushingura ale lui Hiroshi Inagaki, și a devenit celebru mai ales în rolul unui angajat loial în seria de comedii Shachō a companiei Toho din anii 1950 și 1960. Katō a fost un actor foarte popular în anii 1950 prin aspectul său corpolent și fața rotundă, iar publicul l-a îndrăgit mult. Nu a apărut doar în comedii și a jucat adesea în filme regizate de regizori celebri precum Kenji Mizoguchi (Akasen chitai (1956)), Yasujirō Ozu (Early Spring (1956)) și Mikio Naruse (When a Woman Ascends the Stairs (1960)).
Daisuke Katō era prietenos și amabil, iar actorul Tatsuo Matsumura (1914-2005), care a debutat în filme în anii 1950, își amintea că a fost tratat ca un egal de Katō, deși acesta din urmă era atunci un actor faimos, iar Matsumura un necunoscut.
Cartea memorialistică despre experiențele sale în timpul războiului, Minami no shima ni yuki ga furu, publicată în 1961, a fost adaptată de televiziunea națională Nippon Hōsō Kyōkai (NHK) într-o dramă de televiziune și ecranizată de două ori în filme de cinema.
Daisuke Katō a câștigat premiul Panglica Albastră pentru cel mai bun actor în 1952 pentru rolurile din filmele Kettō Kagiya no Tsuji and Okaasan și în 1954 pentru rolurile din filmele Chiyari Fuji și Koko ni izumi ari.
Fiul său, Hiroyuki Katō, s-a căsătorit în mai 1976 cu Kazuko Kurosawa, fiica și designera de costume a lui Akira Kurosawa. Nepotul său din căsătoria lui Hiroyuki cu Kazuko este actorul Takayuki Katō (n. 1977). Daisuke Katō a fost unchiul actorilor Masahiko Sugawa și Hiroyuki Nagato.
O-Zone

O-Zone este o formație de muzică pop compusă din Dan Bălan, Radu Sîrbu și Arsenie Todiraș.
La un an de la lansarea melodiei Dragostea din tei în România, cei trei de la O-Zone au lansat acest superhit în toată Europa, ajungând pe prima poziție în 27 de țări ale lumii. O-Zone au fost 13 săptămâni pe locul 1 în Eurocharts și s-au vândut peste 8 milioane de discuri.
Deși considerat cel mai de succes grup din Europa în anul 2004, cei de la O-Zone s-au retras în anul 2005. Cei trei membri ai formației s-au lansat fiecare în proiecte individuale, continuând cariere solo. Apoi aceștia s-au reunit pentru prima dată după o perioadă îndelungată de la despărțire pe 9 mai 2017, când au avut două concerte, mai întâi la Chișinău, apoi la București. Ultima dată aceștia au avut concert de Revelion în noaptea de 2019 spre 2020.
O-Zone s-a înființat în 1999 la Chișinău în componența Dan Bălan - Petru Jelihovschi, dar consacrarea s-a făcut la lansarea în Republica Moldova în formula Dan, Arsenie și Radu. Discografia grupului conține trei albume: primul apărut în 1999 la Chișinău, "Number 1", editat în 2001 și "DiscO-Zone" lansat în 2003 la București.
În data de 14 februarie 2005, Judecătoria Sectorului 2 București l-a obligat pe Bogdan Popoiag, membru al trupei <<Unu>> să plătească liderului trupei O-Zone, Dan Bălan, daune morale, pentru repararea prejudiciul de imagine cauzat de declarațiile din presă prin care a susținut că ar fi compozitorul piesei “Dragostea din tei”. Este a două oară când instanța se pronunță în disputa dintre Dan Bălan și Bogdan Popoiag. Tribunalul București a respins cererea de chemare în judecată formulată de către Bogdan Popoiag împotriva compozitorului Dan Bălan, având ca obiect stabilirea calității de compozitor al piesei “Dragostea din tei”. În realitate, Bogdan Popoiag a fost angajat de Casa de Discuri a trupei O-Zone pentru a realiza orchestrația piesei, iar la un an după lansare, când piesă a devenit hit internațional, a declanșat un scandal de presă pretinzând că ar fi și compozitorul acesteia.
Dan Bălan, 30 de ani, a lansat o versiune în limba engleză a piesei de succes Dragostea din tei în 2004: "Ma-Ya-Hi" (English Version: Dan Bălan feat. Lucas Prata). El a anunțat că va lansa un album rock la New York, dar ultima veste este că ar dori să se întoarcă în România și să reînființeze trupa O-Zone în altă componență.
Trio-ul s-a axat pe stilurile dance și eurodance, iar melodiile lor au ajuns pe primul loc în topurile din România, Republica Moldova și internaționale.
Melodia "Dragostea din tei" a fost prelucrat și a devenit popular în aproape toate țările asiatice: Japonia, Indonezia, Taiwan etc.
Early Spring (painting)

Early Spring is a hanging scroll painting by Guo Xi. Completed in 1072, it is one of the most famous works of Chinese art from the Song dynasty. The work demonstrates his innovative techniques for producing multiple perspectives which he called "the angle of totality." The painting is a type of scroll painting which is called a shan shui painting. The poem in the upper right corner was added in 1759 by the Qianlong Emperor. It reads:
Montmin

Montmin (French pronunciation: [mɔ̃mɛ̃]) is a former commune in the Haute-Savoie department in the Auvergne-Rhône-Alpes region in south-eastern France. On 1 January 2016, it was merged into the new commune of Talloires-Montmin.
Inhabitants of the commune are known as Montminois (male) and Montminoises (female).
The seven hamlets occupy a four-mile long valley which is bordered on the west by Mont Chenevier, and on the east by the impressive and snow-capped Tournette massif. According to locals, Noah's Ark landed at the Col de l'Aulp, whose valley is indeed shaped like a ship; Noah, Biblical father of viticulture, would have planted the lakeside vineyards of Talloires, which produced wines and brandy until the 1950s. The mean elevation of the village is 1000 meters, or 3250 feet above sea level.
First settled in the early Middle Ages, shortly after the year 1000, the hamlets were farming communities that existed almost entirely independently of the outside world until the advent of modern transportation.
With the arrival of modern roads and vehicles, Montmin has become a tourist attraction renowned for the scenic Col de la Forclaz mountain pass, one of the premier hang gliding and paragliding sites in Europe. Montmin hosted the 1995 Hang Gliding Championships of France. And in July 1997 Montmin watched the Tour de France bicycle race come through the community, up from Faverges, over the Col de la Forclaz and back down toward Bluffy and the high Alps to the east.
Unlike its neighbors in the high Alps (La Clusaz, Megève, etc.), Montmin has not become a vast urbanized winter playground crisscrossed with ski lifts and dotted with large hotels and apartment buildings. Cautious zoning and deliberately limited development have allowed Montmin to retain much of its charm as a quiet agricultural community, even though it is a mere twenty minutes from downtown Annecy.
In the winter, Montmin's small ski lifts are known as a good place for beginning and intermediate skiers; many of the villagers are certified ski instructors, and many children of the Annecy and Faverges area first learned to ski in Montmin. In the summer, the same lifts are used for summer gliding sports. Montmin's principal claim to fame is as the starting point of several popular hiking trails, including the scenic climb up Mt. Tournette, the tallest of the mountains overlooking Lake Annecy.
A hotel and several restaurants at the Col de la Forclaz mountain pass receive thousands of tourists who come to enjoy the excellent view of Lake Annecy. These facilities offer comfortable accommodations and traditional Savoy country cooking.
The local cheese dairy farms produce the renowned Tomme and Reblochon cheeses for which the area is famous.
At the dawn of the 21st century, Montmin's population is beginning to grow again as the village finds a new role as a dormitory for the cities of Annecy and Faverges, though it retains much of its rustic charm.
Slow living

Slow living is a lifestyle which encourages a slower approach to aspects of everyday life, involving completing tasks at a leisurely pace. The origins of this lifestyle are linked to the Italian slow food movement, which emphasised traditional food production techniques in response to the emerging popularity of fast food during the 1980s and 1990s. The lifestyle and movement were heavily influenced by Carlo Petrini, who founded the organization Slow Food in 1986. The organisation continues to promote local, traditional and high-quality food. The lifestyle Slow living encompasses a wide variety of sub-categories, such as slow money and slow cities, which are proposed as solutions to the negative environmental consequences of capitalism and consumerism in alignment with the aims of the green movement.
The slow living movement also focuses on the idea that a fast-paced way of living is chaotic, whereas a slower pace encourages enjoyment of life, a deeper appreciation of sensory experiences, and the ability to 'live in the present moment'. However, slow living does not prevent the adoption of certain technologies, such as mobile phones, the Internet, and access to goods and services. For example, #SlowLiving has been used more than six million times on Instagram.
The backronym "SLOW" is commonly used to summarize the aims of the slow-living lifestyle:
Mengenal Lebih Dekat Gaya Hidup Slow Living: Tren Baru Anak Muda yang Bikin Hidup Lebih Santai!
List of awards and nominations received by Taraji P. Henson

This is a list of awards and nominations received by American actress Taraji P. Henson. She has received various awards and nominations, winning one Golden Globe Award, one Critics' Choice Movie Award, and a Screen Actors Guild Award. Additionally, she has been nominated for one Academy Award, three Primetime Emmy Awards, and two Daytime Emmy Awards. In 2019, Henson received a star on the Hollywood Walk of Fame for her contributions to the motion picture industry.
In 2005, she was in Hustle & Flow's cast, which gave her her first Screen Actors Guild Award nomination. Henson's breakthrough role in the 2008 acclaimed romantic drama film The Curious Case of Benjamin Button earned her an Academy Award nomination for Best Supporting Actress.
She gained wider recognition for her role as Cookie Lyon on the Fox television series Empire (2009–2015), which earned her a Golden Globe and a Critics' Choice Television Award for Best Actress in a Drama Series, becoming the first African-American actress to do so. The television series also garnered her two Primetime Emmy Award nominations in the same category. In 2016, she starred as NASA mathematician Katherine Johnson in the biographical drama Hidden Figures, which won her a MTV Movie Award for Best Hero and an NAACP Image Award for Outstanding Actress. Henson and her co-stars were selected as the Best Cast from the National Board of Review and won Best Cast from the Screen Actors Guild and Satellite Awards.
In 2024, Henson received a Tony Award nomination for Best Play, as a producer of Jaja's African Hair Braiding.
Bloxham Village Museum

Bloxham Village Museum is a local museum located in the village of Bloxham in Oxfordshire, England.
It was established in 1980 and is in the old court house and fire station in a corner of St Mary's churchyard. The building was rebuilt in the 1680s and retains some 14th-century details.
52°01′03″N 1°22′30″W﻿ / ﻿52.0176°N 1.3751°W﻿ / 52.0176; -1.3751
Imbatible (historieta)

Imbatible (en francés, Imbattable) es una serie de historieta cómica franco-belga creada por Pascal Jousselin. El protagonista de la obra es un superhéroe que protege a la gente con poderes basados en la narrativa de los tebeos, tales como el dominio de la viñeta y la ruptura de la cuarta pared. Se publica desde 2017 en la revista Spirou y ha sido recopilada hasta la fecha en tres álbumes editados por Dupuis.​
La obra es una parodia de las historietas de superhéroes estadounidenses. Su protagonista, Imbatible, es un superhéroe con traje amarillo y antifaz negro que reside en Villagrande, una tranquila ciudad ficticia que está ambientada en Francia. Este personaje tiene el superpoder de moverse a conciencia por las distintas viñetas del tebeo, de forma no lineal, para anticiparse a sus enemigos y romper la cuarta pared.​ Es además el único personaje consciente de lo que sucede a su alrededor, razón por la que es presentado como «el único verdadero superhéroe del mundo del cómic».​
Sus superpoderes pueden dividirse en dos grandes bloques:
Conforme avanza la obra, van presentándose personajes secundarios. Imbatible tiene una contraparte menor, el adolescente Tudí, con el superpoder de alterar la perspectiva, y también interactúa con vecinos del pueblo como el jefe de policía Juan Pedro, el alcalde, y el viejo Bochín, un anciano capaz de atacar con los globos de texto cuando se enfada.​ Entre los villanos que pretenden alterar la paz de Villagrande cabe destacar a El Bromista (Plaisantin, una parodia del Joker) y el Científico Loco.​
El autor de Imbatible es el francés Pascal Jousselin, quien se ocupa del dibujo y de los guiones, mientras que el color corre a cargo de Laurence Croix. La serie se ha publicado desde 2017 en la revista Spirou y ha sido recopilada hasta la fecha en tres álbumes por Dupuis; la edición en español corre a cargo de Editorial Base.​ En 2017, el primer álbum de Imbatible fue galardonado con el premio a la «mejor obra juvenil» de la Association des critiques et des journalistes de bande dessinée.​
Natalia Bóchina

Natalia Bóchina (San Petersburgo, Rusia, 4 de enero de 1962) es una atleta soviética retirada, especializada en la prueba de 200 m en la que llegó a ser subcampeona olímpica en 1980.​
En los JJ. OO. de Moscú 1980 ganó la medalla de plata en los 200 metros, con un tiempo de 22,19 segundos, tras la alemana Bärbel Wöckel que con 22,03 segundos batió el récord olímpico, y por delante de la jamaicana Merlene Ottey (bronce con 22,20 s).
Bärbel Wöckel

Bärbel Wöckel, de soltera Bärbel Eckert - (21 de marzo de 1955 en Leipzig, Alemania Oriental) Atleta alemana especialista en pruebas de velocidad y ganadora de cuatro medallas de oro olímpicas en Montreal 1976 y Moscú 1980
Su irrupción internacional se produjo en 1974, aun con su apellido de soltera, cuando fue parte del equipo de Alemania Oriental que el 24 de agosto igualó en Berlín el récord mundial de los relevos 4 x 100 metros con 42,6. El cuarteto lo integraban por este orden Doris Maletzki, Renate Stecher, Christina Heinich y la propia Bärbel Eckert. Pocos días más tarde, el 8 de septiembre, durante los Campeonatos de Europa de Roma, las mismas integrantes ganaron el oro y batieron el récord mundial con 42,51.
Su consagración llegó en los Juegos Olímpicos de Montreal 1976, donde ganó el oro en los 200 m con 22,37 (récord olímpico), por delante de la alemana occidental Annegret Richter (plata con 22,39) y de la alemana oriental Renate Stecher (bronce con 22,47) Además ganó el oro en los relevos 4 x 100 m junto a Marlies Oelsner, Renate Stecher y Carla Bodendorf.
En los Juegos Olímpicos de Moscú 1980 se convirtió en la primera mujer en la historia que revalidaba el título olímpico de los 200 m, ganando con 22,03 (récord olímpico) La plata fue para la soviética Natalya Bochina (22,19) y el bronce para la jamaicana Merlene Ottey (22,20) Además, y al igual que cuatro años antes, ganó otro oro en los relevos 4 x 100 m, donde el equipo que formaban por este orden Romy Müller, Bärbel Wöckel, Ingrid Auerswald y Marlies Göhr, estableció un nuevo récord mundial con 41,60.​
Su última gran competición fueron los Campeonatos de Europa de Atenas 1982, donde ganó en los 200 m por delante de la británica Kathy Cook y de la alemana oriental Sabine Rieger. Además fue plata en los 100 m por detrás de su compatriota Marlies Göhr y obtuvo otro oro en los relevos 4 x 100 m.
En 1984 era una de las grandes favoritas para lograr en los Juegos de Los Ángeles su tercer título olímpico en los 200 m, pero el boicot de su país a esta cita le impidió participar. Precisamente ese mismo año realizó durante los campeonatos de su país celebrados en Potsdam la mejor marca de su vida en esta prueba con 21,85 Poco después se retiró del atletismo, a los 29 años.
Bärbel Wöckel fue una de las mejores velocistas mundiales en la segunda mitad de los años 1970 y principios de los años 1980, especialmente en la prueba de 200 metros. Sin embargo nunca llegó a batir ningún récord del mundo individual.
Su nombre salió a la luz a principios de los años 1990 como una de las atletas de Alemania Oriental supuestamente sometidas a prácticas de dopaje.
Actualmente trabaja para la Federación Alemana de Atletismo.
El lobo (juego)

El lobo es un juego infantil tradicional que se desarrolla al aire libre (espacios abiertos). Se juega de 6 personas o más.
Todos los niños forman una cola agarrándose unos a otros. El que figura a la cabeza de la cola es el pastor, los que le siguen, los carneros y el último, el cordero.
Frente a la cola, es decir, frente al pastor, se encuentra el lobo que tratará de burlar la vigilancia del pastor para llegar a la cola y tocar el cordero o apoderarse de él. El pastor trata de impedir el paso del lobo interponiéndose en su marcha. Por su parte, los carneros sin dejar de agarrarse ni un momento corren en cualquier dirección para evitar que el lobo consiga llegar al final de la cola.
Si el lobo logra tocar al cordero, éste se convierte en lobo, el que hacía de lobo se convierte en pastor y el pastor va a la fila a colocarse entre los corderos. Si la cola se rompe, el causante va a ocupar el lugar del cordero y el juego comienza nuevamente con otro lobo y otro pastor.
Una modalidad del juego consiste en que el primer jugador de la cola es el lobo y el último el cordero. El lobo debe girarse e intentar alcanzar al último mientras que el resto de los componentes se mueven como una serpiente para esquivarlo. Para alcanzar al cordero el lobo debe hacer constantes movimientos de simulación ocultando al resto sus verdaderas intenciones.
Mientras uno está jugando canta:
Manos al aire

«Manos al aire» es el primer sencillo del cuarto álbum de la cantautora luso-canadiense Nelly Furtado, llamado Mi plan, su primer álbum totalmente en español.
Esta canción es una mezcla de guitarras acústicas plagadas de energía con un potente dance beat. En sus cortos 3 minutos y 29 segundos, la canción atrapa con su suave introducción, pasando después a un coro up-tempo lleno de cuerdas. “Manos al aire” habla sobre rendirse al amor con un acercamiento más rítmico en vez de una balada tradicional.
Se lanzó oficialmente en Hispanoamérica, los Estados Unidos y Canadá el lunes 29 de junio de 2009, mientras que en Francia y algunos países de Europa se lanzó el lunes 29 de junio de 2009 junto con las descargas.[1] (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).[2] "Manos Al Aire" tuvo mucho éxito, fue número 1 en más de 10 países siendo su primer sencillo en español, y el video ha dominado los rankings de los canales de los videos más pedidos.
El vídeo fue grabado en Toronto el 27 de junio, algunas fotos fueron filtradas en la red. El día 17 de julio una conocida TV de Hispanoamérica lanzó un preview del vídeo, pero se lanzó en el mes de agosto. En el vídeo aparece Nelly Furtado conduciendo un vehículo militar por calles totalmente vacías y en el transcurso de su vídeo aparece tirando objetos, a veces de índole absurdo. En el primer coro se ve a Furtado y a su pareja asistiendo a una terapia de parejas donde terminan peleando y con Furtado yéndose de la sala. Más adelante y fuera del vehículo, Furtado camina por las calles mientras se desviste de su ropa militar. Finalmente la cantante aparece vestida de blanco en un sofá con una bandera de fondo, a la vez se ven imágenes de Furtado llegando a la casa de su pareja con cara de disculpa y termina con un abrazo de reconciliación.[3]
El 11 de noviembre, la cuenta de YouTube LosSims3EA publicó una versión en video de la canción interpretada en el idioma ficticio Simlish, con motivo de promocionar la primera expansión de Los Sims 3 titulada Trotamundos. En el mismo, se ve a Furtado con su propio personaje visitando los nuevos paisajes y espacios disponibles en el juego. La cantante se suma así a la lista de músicos que colaboraron con entregas anteriores de Los Sims, como La oreja de Van Gogh y Depeche Mode.
Digital Download
German 2-track​
German 4-track​
Díaz (Santa Fe)

Díaz es una localidad del departamento San Jerónimo, en el centro sur de la provincia de Santa Fe, Argentina, ubicada sobre la RP 65, entre las localidades de Monje y San Genaro. Se encuentra a 107 km de la ciudad de Santa Fe y a 74 km de Rosario.
Cuenta con 1,886 habitantes (Indec, 2010), lo que representa un incremento del 15% frente a los 1,782 habitantes (Indec, 2001) del censo anterior.este 2022 incremento a 2.234 habitantes
Chacabuco Park

Chacabuco Park is a public park in the Parque Chacabuco section of Buenos Aires.
Situated over 3 mi (5 km) west of colonial Buenos Aires, land belonging to Jesuits was expropriated following their 1767 Papal suppression. The extensive plot was sold to a gunpowder maker in 1781, remaining in that use until the municipality purchased it in 1898. A May 15, 1903, city ordinance provided for the demolition of what had become a gunpowder dump, and outlined a future, 20 hectare (50 acre) park at the site. The facility itself was planned by the City Parks Commissioner, the noted French Argentine urbanist Charles Thays, and was opened in 1909. Named in honor of the pivotal 1817 Battle of Chacabuco, it originally featured ornate entry gates, three football fields, as well as selected business installations, such as a dairy, bookstore and tree nursery.
A number of athletic grounds were installed at the park in 1911, including a running track, tennis courts, swimming pools, and a bocce court. A school for special education was installed around 1920 and is still operated there, as are two primary schools and a physical education facility. One of the special education school's noted instructors was the ill-fated poet, Alfonsina Storni.
The park became well known for its floral variety and selection of decorative sculptures, as well. A rose garden featuring over 3,000 varietals was maintained alongside the nursery, and after 1930, numerous memorial and naturalist sculptures were installed, including monuments to José de San Martín, Domingo Sarmiento and Frédéric Chopin, as well as naturalist works evoking the ceremonial Inca maidens (the Ñusta), a jaguar, and others. The park was further complemented by the 1941 opening of the Church of Our Lady of the Miraculous Medal.
The planned construction of a network of intra-city freeways by the last dictatorship's Mayor, Osvaldo Cacciatore, led to the 1978 destruction of a wide, diagonal swath through the park. The damage to the park (the area's principal green space) was only partially remedied by the 1981 opening of a sports complex and the 1984 construction of a cultural center under the freeway, itself. Works initiated in January 2008 on new freeway on-ramps and off-ramps met with steadfast opposition from neighborhood groups, and their construction was suspended pending review.
34°38′04″S 58°26′36″W﻿ / ﻿34.63444°S 58.44333°W﻿ / -34.63444; -58.44333
Club Deportivo San Andrés Basquet

Club Deportivo San Andrés is an Argentine sports club based in San Andrés district of General San Martín Partido, Greater Buenos Aires.
The club gained notoriety during the 1980s, when its basketball team competed in the first division, winning the last edition of Campeonato Argentino in 1984, prior to creation of Liga Nacional de Básquet.
Apart from basketball, San Andrés hosts the practise of other sports, such as Five-a-side football, karate, swimming, tennis and volleyball.
The club was founded on April 23, 1927, as Club Deportivo San Andrés (Villa Golf Club). One year later the club added activities such as bocce, boxing, chess, and basketball. In 1939 the institution changed its name to "Club Deportivo San Andrés" while starting to build a basketball court.
San Andrés debuted in the Argentine league in 1956, competing in Asociación Porteña de Básquetball (Buenos Aires Basketball Association), with Oscar Loco Ibáñez and Alfredo Stanizewski as its most notable players. Being coached by professor Bobino, El Depor promoted to second division. In 1959 San Andrés promoted to the first division.
After playing nine years at the top division of Argentine basketball, San Andrés won its first title in 1968 after beating Racing Club by 66-65 at Estadio Luna Park. Coached by Leopoldo Contarbio, some of San Andrés players were Ibáñez, Stanizewski, Chamorro, Sujero and Calvo.
Nevertheless, San Andrés would be relegated to the second division (Primera B) returning to the top division in 1982. Three years later San Andrés won the Campeonato Argentino beating River Plate at the finals, after three games played (2-1 on aggregate).
San Andrés made it to the final of the South American Club Championship in 1985. Te team also competed at the 1985 edition of the Intercontinental Cup.
Club Náutico Hacoaj

Club Náutico Hacoaj is an Argentine sports club headquartered in the Tigre district of Greater Buenos Aires. Although the institution was founded as a rowing club, Hacoaj hosts a wide range of activities, including basketball, field hockey, football, golf, softball, tennis, and volleyball, among others.
The club is considered one of the most important institutions of the Jewish community in Argentina, along with Club Maccabi.
Large numbers of Jews first came to Argentina in the middle of the 19th century. Those were the times when Argentina encouraged immigration from Europe. The first Jews arrived from Russia, Poland, The Austro-Hungarian Empire and Germany, while other Jewish people came from the Ottoman Empire. Those groups established their homes mainly in the rural areas of Buenos Aires, Entre Ríos and Santa Fe where they worked as tenant farmers.
During the decades of the 1920s and 1930s a second immigrant group arrived to Argentina, where they developed their professional careers in the biggest cities of the country, working as teachers, journalists, actors, and politicians. The districts where the most Jews established were Villa Crespo, Balvanera, Flores, Barracas, La Boca and suburban areas. As they usually did, Jewish people organized their social activities founding their own institutions such as temples, cemeteries, hospitals, committees and clubs.
Mauricio Schverlij, a young Jewish engineer, had asked to be admitted as a member of a rowing club of Tigre Partido, but his request was rejected. Suspecting that the rejection was due to his Jewish origin, Schverlij called his own relatives and friends with the purpose of creating a rowing club that represented the Jewish community. On the night of 24 December 1935, a meeting was held, establishing the "Club Náutico Israelita" ("Israelite Rowing Club", in Spanish). The word "Náutico" (Nautical) was to underline its rowing activities, as at that time it was the first club where Jews could practice that sport. One year later the club changed its name to "Club Náutico Hacoaj" in honor of its namesake, Hakoah (in Vienna, Austria), later destroyed by the Nazis in 1938 (coah/coaj/כּוֹחַ means power in Hebrew). Hacoaj started in a small rented place in Tigre, with a mooring, a few boats, tennis courts, basketball, bocce, football, a colonial-style main building, dormitories and a wooden dance floor.
It currently has four locations:
Monolitten Idrettslag

Monolitten Idrettslag er et idrettslag fra Bygdøy og Skøyen i Oslo, som driver med badminton, fotball, håndball og innebandy. Hjemmebanen, Ferd stadion, sto ferdig i 2007.
Klubben ble stiftet 29. mai 1914 under navnet Djerv. Året etter besluttet styret å søke opptak i Norges Fotballforbund via Kristiania Fotballkrets under navnet Skøien Ballklubb, noe som ble innvilget i 1919. Navnet ble etter hvert endret til Bygdø Ballklubb. 12. april 2005 slo Bygdø Ballklubb seg sammen med Monolitten Idrettslag (stiftet 9. november 1998) med nytt navn Bygdø Monolitten Idrettslag. I 2020 slår Bygdø Monolitten seg sammen med Frognerparken IL, og klubben tar det ny-gamle navnet Monolitten Idrettslag.
Eliteserien i innebandy for kvinner 2024/25

Eliteserien i innebandy for kvinner 2024/25 er det øverste nivået i norsk innebandy for kvinner sesongen 2024/25. Ligaens grunnspill startet 14. september 2024 og blir avsluttet 8. mars 2025.
Rediger her
Kurkh-monolitten

Kurkh-monolitten er en stele som skildrer felttogene gjennomført av den assyriske konge Salmanasser III i løpet av hans seks førrste regjeringsår. Dateringene er her fremdeles etter eponymembedsmennene; senere går Salmanasser over til en tidsregning etter regjeringsår (palu). Kongen forlot etter dette Nineveh den 13. ayyar eller tammuz (månedsnavnet er skadet) og gikk mot Bit Adini.
Stelen ble utgravd i 1861 av John George Taylor i Kurkh nær Bismil, i den tyrkiske provins Diyarbakır, og har siden 1863 tilhørt British Museum i London. Beskrivelsen av monolitten ble publisert av H. C. Rawlinson.
Else Christie Kielland

Else Christie Kielland (1903–1993) var en norsk maler, tekstilkunstner, kunstteoretiker og statsstipendiat.
Hun ble født i Bergen som datter av professor, arkitekt Jens Zetlitz Monrad Kielland (1866–1926) og Anna M. C. Christie (1869–1948). Moren var av slekten Christie. Familien flyttet til Trondheim da hun var åtte, og til Oslo da hun var 14 år gammel. Hun tok artium i 1922, studerte ved Statens håndverks- og kunstindustriskole 1922–1923 og ved Kunstakademiet 1923–27. Hun mottok korrektur fra Harriet Backer 1923–32, som hun hadde kjent siden tenårene.
Hun studerte en kort periode i Paris i 1934, og var elev av Georg Jacobsen 1935–38.
Hun debuterte med separatutstilling på Kunstnernes Hus, Oslo i 1929, og deltok på Høstutstillingen første gang i 1930.
Et gjennomgående motiv i Kiellands virke som kunstner og kunstteoretiker er en søken etter bærende prinsipper og formell lovmessighet. De tre bøkene geometry in … art, som har fellestittelen Depth and Movement, er et resultat av dette arbeidet. Kielland mener å finne et gjennomgående mønster av geometrisk lovmessighet fra egyptisk kunst, via gresk kunst og frem til norrøn kunst i førkristen tid og tidlig middelalder.
Som utøvende kunstner arbeidet hun både med billedvev og med maleri. Hennes viktigste tema som maler var de store vidsyn over dramatiske landskaper, med mennesker som små maur under naturens velde. Hun har malt fra Bergen, Jølster, Røldal, Valdres og Svalbard. Hennes delvis abstrakte portretter av Fartein Valen (1934) og David Monrad Johansen (1948) er nevneverdige; det samme er tre selvportretter fra 1929, 1933 og 1940, og en trilogi bilder på Universitetet i Bergen: Balders død, Årle i old da ørnane gol, Tid er med å ride rødnande braut (1933–1975).
Blant hennes vevnader må nevnes Til minne om dem som gav sitt liv på havet (1962, Bergen Sjøfartsmuseum) og trilogien Riket og mennene (1967, Utenriksdepartementet). Det siste består av motivene Riket og mennene, Skjebnen, Fisken dras opp av havet.
Kielland var statsstipendiat fra 1972, og mottok Oslo bys kulturpris 1981. Hun er representert i de fleste norske kunstmuseer.
Hun var ugift; og søster av arkitekt Jacob Christie Kielland. Moren var av slekten Christie.
Liste over land etter HDI (2014)

Dette er en liste over land etter Human Development Index (HDI) per 2014, som beskrevet i FNs Development Programme Report 2014. Rapporten for 2014 har tittelen «Sustaining Human Progress: Reducing Vulnerabilities and Building Resilience».
HDI er en engelskspråklig forkortelse for Human Development Index (norsk: Måleskala for menneskelig utvikling). HDI brukes på samme måte som bruttonasjonalprodukt (BNP) for å måle velstand i land. Mens BNP kun måler økonomiske kilder, sies HDI å gi et mer komplett bilde, da det i tillegg til økonomi inkluderer utdanningsnivå og forventet levealder.
HDI ble utviklet av den pakistanske økonomen Mahbub ul Haq (1934–1998) og har siden 1990 blitt brukt i FNs årlige rapport Human Development Report. HDI angis på en skala fra 0 til 1, hvor 1 er best.
Disse landene har ligget øverst på listen de årene indeksen har blitt oppdatert.
Asunción

Asunción er hovedstaden i Paraguay. Byen har en befolkning på 520 000 innbyggere og er hovedhavn og kulturelt senter for Paraguay. Omkring 30 % av landets befolkning bor i og omkring hovedstaden. 65 % av befolkningen er under 30 år gammel.
Asunción har i en årrekke vært rangert som verdens billigste hovedstad å bo i av Mercer Human Resource Consulting.
Asunción er en av de eldste byene i Sør-Amerika, den ble grunnlagt 15. august 1537 under navnet Nuestra Señora Santa Maria de la Asunción. I 1732 foregikk det et opprør i byen, ledet av José de Antequera y Castro, som var en av de første opprørene imot det spanske kolonistyret. Etter Paraguays uavhengighet, har byet i sterk grad endret seg. Da Gaspar Rodríguez de Francia var president, ble veisystemet i landet utbygd og gater fikk navn. Under Carlos Antonio López' styre fant stor framgang sted, og en ny framskrittsorientert politikk ble gjennomført. Nye industrier ble innført, blant annet metallarbeid, og skoler ble åpnet. Etter López sin død, tok hans sønn Francisco Solano López over og ledet landet ut i den ødeleggende trippelalliansekrigen som varte i fem år (1865–70). Etter fredsslutningen var Asunción okkupert av brasilianske tropper fram til 1876. Mange historikere mener at denne krigen er årsaken til byens dårlige økonomi. Helt siden krigen har all økonomisk framgang gått trått.
Bydelene i Asunción, som kalles «barrios», er offisielle territorielle områder.
Being Human

Being Human er en britisk vampyrserie som gikk på BBC fra 2008 til 2013. Serien ble skapt av Toby Whithouse, og har Lenora Crichlow, Russell Tovey, Aidan Turner, Sinead Keenan, Michael Socha, Damien Molony, Kate Bracken og Steven Robertson i hovedrollene.
Det aller meste av TV-serien 1 omhandler overnaturlige skapninger, som varulver, spøkelser, vampyrer eller zombier, og deres forsøk på å håndtere ulike situasjoner og alle de forskjellige karakterene (menneskelige, eller andre overnaturlige skapninger) som de kommer i kontakt med, eller som de har ulike konflikter med. USA og Canada lagde en egen versjon av denne TV-serien.
Handlingen er lagt til den engelske byen Bristol, og introduserer George Sands (en motvillig varulv i midten av tjue-årene) og John Mitchell, en vampyr med utseendet og oppførselen til en ung mann i midten av tjue-årene som egentlig er over hundre år gammel. De forsøker å avvise deres egen natur som overnaturlige rovdyr. Men skapningene blir ofte truet av eksponering eller forfølgelse. Mitchell avstår blant annet fra å drikke blod. Til tross for en lang historie med antipati mellom varulver og vampyrer, har Mitchell og George etter hvert dannet et dypt vennskap.
Når George og John flytter inn i et nytt hus sammen, oppdager de at huset allerede har en annen beboer: Annie Sawyer, spøkelset etter en ung kvinne i midten av tjue-årene. Annie hadde (som en levende person) tidligere bodd i dette huset sammen med sin forlovede Owen, men hun døde etter å ha falt ned en trapp. Annie fortsatte å hjemsøke eiendommen samtidig som Owen, uvitende om hennes tilstedeværelse som spøkelse, har leid ut bygningen til Mitchell og George. Som overnaturlige skapninger kan George og Mitchell se, ta på og kommunisere med Annie, som er glad for å få litt selskap.
Alle tre opplever forskjellige problemer. George forsøker å administrere sine egne månedlige transformasjoner til varulv, på en slik måte at han ikke dreper noen eller biter og noen forvandler mennesker til varulver. George anser sin egen tilstand fra å være en forbannelse. Annies utfordring går ut på å håndtere hennes nye eksistens som et spøkelse (inkludert isolasjonen og ensomheten som følger av dette) og hun forsøker samtidig å oppdage den egentlige årsaken til at hun fremdeles befinner seg på jorden, i stedet for å gå over til etterlivet.
Etter hvert som TV-serien utvikler seg, må karakterene også forholde seg til tilbakekomsten av forskjellige figurer og hendelser fra karakterenes fortid. Så vel som komplikasjonene i forholdet deres, særlig etter at George og Nina fikk et barn sammen i deres varulv-tilstand og må bestemme hva barnet deres skal være. I tillegg må de håndtere ytterligere overnaturlige skapninger: Flere vampyrer, en zombie og et par andre varulver, Tom McNair og hans adoptiv-far (som arbeider som vampyr-jegere) men etter at Nina blir drept i et vampyr-angrep, må resten av gjengen forsøke å ta vare på hennes baby-datter Eve. I den tredje sesongen flytter hovedpersonene til Barry Island i det særlige Wales (som et resultat av hendelser i den andre sesongen)
Den hvite obelisk

Den hvite obelisk fra Aššur-nâṣir-apli IIs tid er en nyassyrisk kalksteinsobelisk med flatrelieff. Den kommer fra Ninive i det nordlige Irak.
Obelisken befinner seg i British Museum i London. Dateringen av den var lenge omstridt, da enkeltheter i relieffet fra samtidige fremstillinger i Nimrods palassrelieff er forskjellige. Derfor har det alternativt vært foreslått at den kunne dateres som noe eldre, til Aššur-nâṣir-apli I og dermed til det 11. århundre f.Kr. Men på grunn av overensstemmelser i innskriften på obelisken og Aššur-nâṣir-apli IIs annaler, kan den senere dateringen anses som bekreftet og dermed stammer obelisken til denne konges tidlige regjeringstid.
Den hvite obelisk har stilistiske paralleller til den svarte obelisk. Men til forskjell fra denne har den hvite obelisk åtte omløpende registre som knapt har kantmarkeringer. Det dreier seg for det meste om slag- og jaktscener, dessuten kulthandlinger og gjestebud.