davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Caldera, Chile

Caldera is a port city and commune in the Copiapó Province of the Atacama Region in northern Chile. It has a harbor protected by breakwaters, being the port city for the productive mining district centering on Copiapó to which it is connected by the first railroad constructed in Chile.
Caldera lies about 75 km (47 mi) west of Copiapó on the Pacific. The climate is mostly warm and extremely dry, because of its location on the Atacama desert's coast, but the temperatures are moderated by the cooling sea currents. However, lately the climate has become colder due to the climatic change. The commune spans an area of 4,666.6 km (1,802 sq mi).
On 31 August 1420, the territory where the city is currently located, was shaken by an 8.8 to 9.4 mega-earthquake, the first major earthquake recorded in the history of Chile.
In 1687, Englishman Edward Davis reached the Playa Bahia Inglesa 6 km (4 mi) south of Caldera. In 1840, William Wheelwright of the Pacific Steam Navigation Company visited the region of Caldera. On his proposal the first railway was created in the year of 1851 from Caldera to Copiapó. Its inauguration was on Christmas Day in 1851. Caldera became an important port for the exportation of minerals. The city itself was officially founded on 23 September 1850.
The city has been struck by earthquakes and tsunamis several times, the major ones being that of 13 August 1868, 9 May 1877 and 10 November 1922. During the 1891 Chilean Civil War, Caldera Bay outside the city became the site of the Battle of Caldera Bay where torpedo boats loyal to Manuel Balmaceda sunk the rebel ironclad Blanco Encalada.
In 1903, 2,130 people lived in Caldera. According to the 2002 census of the National Statistics Institute, Caldera had 13,734 inhabitants (7,237 men and 6,497 women). Of these, 13,540 (98.6%) lived in urban areas and 194 (1.4%) in rural areas. The population grew by 13.9% (1,673 persons) between the 1992 and 2002 censuses.
Mainstays of the economy are copper ore mining and cultivation of citrus plants which are exported from the port. Fishing and tourism also play an important role. The beaches attract many visitors.
As a commune, Caldera is a third-level administrative division of Chile administered by a municipal council, headed by an alcalde (mayor) who is directly elected every four years. Since 2016 mayor is Brunilda González (PPD).
Within the electoral divisions of Chile, Caldera is represented in the Chamber of Deputies by Mr. Alberto Robles (PRSD) and Mrs. Yasna Provoste (DC) as part of the 6th electoral district, (together with Tierra Amarilla, Vallenar, Freirina, Huasco and Alto del Carmen). The commune is represented in the Senate by Isabel Allende Bussi (PS) and Baldo Prokurica Prokurica (RN) as part of the 3rd senatorial constituency (Atacama Region).
Fifth International

The phrase Fifth International refers to the efforts made by groups of socialists and communists to create a new workers' international.
There have been several previous international workers' organisations, and the call for a Fifth International presupposes the recognition of four in particular, each of which regarded itself as the successor to the previous ones:
Although a reunified Fourth International still exists, the fragmentation of Trotskyism has resulted in the call for a fifth international.
In November 1938, two months after the founding congress of the Fourth International, seven members of the Spanish Workers' Party of Marxist Unification on trial in Barcelona denounced the international and declared their support for a "fighting Fifth International". The Argentine Trotskyist Liborio Justo called for a Fifth International when he broke from Trotskyism in 1941. Another call for a Fifth International was made by American activist Lyndon LaRouche after leaving the Spartacist League in 1965. Later, a "Fifth International of Communists" was founded in 1994 by the Movement for a Socialist Future and several small former Trotskyist groups. In 2015, the Revolutionary Anti-Imperialist Movement called for the formation of a Fifth International based on Maoism–Third Worldism.
In 2003, the League for a Revolutionary Communist International, originally founded in 1989, called for the formation of the Fifth International "as soon as possible – not in the distant future but in the months and years ahead". The group became the League for the Fifth International (L5I), which as of 2010 had sections in Austria, the Czech Republic, Germany, Pakistan, Sri Lanka, Sweden, the United Kingdom and the United States. L5I describes itself as "an organization of communists and Trotskyists". L5I campaigns in the European Social Forum and the international labour movement for the formation of a new international. The Communist Workers' Group in New Zealand, which splintered from L5I, also argues for a Fifth International.
Hugo Chávez announced in 2007 that he would seek to create a new international: "2008 could be a good time to convoke a meeting of left parties in Latin America to organise a new international, an organisation of parties and movements of the left in Latin America and the Caribbean".
The League for the Fifth International critically supported the proposal.
Poet Allen Ginsberg mentions a Fifth International in "Footnote to Howl", the final part of his poem "Howl".
The card game Illuminati by Steve Jackson Games features the Fifth International as a "communist" and "conservative" group.
Robert A. Heinlein references a Fifth International in the novel The Moon Is a Harsh Mistress. While the novel's characters are discussing their different political ideologies as they attempt to design a revolution, the character Wyoming Knott identifies herself as a "Fifth Internationalist" but states she is "no Marxist".
Predică

În tradiția ortodoxă, omilia sau predica este o parte esențială a Liturghiei Euharistice și face parte din caracterul sacramental al Liturghiei.
În urma citirii Cuvântului lui Dumnezeu prin pericopa Sfintei Evanghelii se spune o predică liturgică. Predica este ținută, de obicei, de cel care slujește, dar poate cădea și în sarcina unui preot co-slujitor sau a unui diacon, însă niciodată nu este încredințată unui laic. Când slujește un episcop, predica se ține la sfârșitul Liturghiei.
De obicei, predica prezintă și explică conținutul citirilor acea zi sau uneori ale sărbătorii respective sau poate fi despre Sfântul zilei.
Unele predici au devenit parte din Sfânta Tradiție a Bisericii așa cum sunt Omiliile Pascale ale Sfântului Ioan Gură de Aur, citite la sfârșitul Utreniei de Sfintele Paști.
Șeulia de Mureș, Mureș

Șeulia de Mureș este un sat în comuna Cucerdea din județul Mureș, Transilvania, România.
Șeulia de Mureș face legătura între drumul național și satul Bord, aflat la 4 km de Șeulia de Mureș. Apa curgătoare care trece prin acest sat se numește Valea Șeuliei. Loc odinioară de scăldat și pescuit, acum zace aproape secată și plină de gunoaie. În Șeulia de Mureș există o școală cu 6 săli de clasă.
Prima atestare documentară a satului este din 1379.
Groapa comună a Eroilor din Al Doilea Război Mondial este amplasată în curtea bisericii ortodoxe din localitate. A fost amenajată în anul 1944 și are o suprafață de 96 mp. În această groapă sunt înhumați 47 militari cunoscuți și 4 militari necunoscuți.
O tradiție specifică acestui sat are loc în fiecare an în Duminica Paștelui și se numește "Udatul țiganilor". Se adună tot satul în locul numit "Groapa", iar o anumită persoană este responsabilă cu adunatul rromilor. În acest loc, rromii fug după români, iar cei care sunt prinși trebuie să plătească o anumită sumă de bani. Între timp, românii scot apă cu găleata dintr-o fântână și aruncă pe rromi. O altă tradiție, tot de Paște, o reprezintă partida de fotbal dintre cei necăsătoriți și cei căsătoriți, a căror învingători câștigă o ladă de bere.
Conform Recensământului din anul 2022 populația localității era de 544 locuitori. Etnia localnicilor este formată în majoritate de români.
Întâmpinarea Domnului

Întâmpinarea Domnului este o sărbătoare creștină ortodoxă, catolică și luterană (2 februarie).
Această sărbătoare, ce cade la 40 de zile de la Nașterea Domnului Iisus, se ținea la Ierusalim cel puțin de la începutul secolului al V-lea, "cu aceeași bucurie ca Paștele" (relatarea pelerinei Etheria). La Roma a fost introdusă în jurul anului 650.
Conținutul sărbătorii se referă la prezentarea pruncului Iisus în Templu: Lc 2, 22-40, după cum arată denumirea apuseană (de după 1960) a sărbătorii: "Prezentarea Domnului". Denumirea răsăriteană de "Întâmpinarea Domnului" exprimă faptul că Mesia vine în Templul său și-l întâlnește pe Poporul lui Dumnezeu din Vechiul Testament, reprezentat de Simeon și Ana (profetesa Ana, fiica lui Fanuel). În Apus, în trecut, era văzută mai ales ca o sărbătoare a Maicii Domnului, fiind numită, până în 1960, "Purificarea Mariei", cu referire la Legea iudaică: Lev 12.
În prisma religiei creștine semnificația sărbătorii este dată de Hristos ca lumină a neamurilor. Hristos aduce lumina lui Dumnezeu într-o lume întunecată de păcat. Creștinii trebuie să ducă această lumină în lume, dat fiind că împărtășesc misiunea și viața lui Isus Hristos.
La 40 zile după Crăciun, la 2 februarie, când biserica ortodoxa sărbătorește Întâmpinarea Domnului, spiritualitatea populara păstrează sărbătoarea numita Stretenie sau Ziua Ursului. Se consideră ca în aceasta zi anotimpul rece se confruntă cu cel cald, data de 2 februarie fiind un reper pentru prevestirea condițiilor meteorologice. Schimbarea anotimpurilor era pusă pe seama apariției sau dispariției ursului, credință întâlnită nu numai la bucovineni, ci și în întreg spațiului carpatic, in nordul Europei și chiar în unele zone din America.
Dacă în această zi este soare, ursul iese din bârlog și își vede umbra, se sperie și se retrage, prevestind astfel, prelungirea iernii cu încă 6 săptămâni. Dimpotrivă, dacă în ziua de Stretenie cerul este înnorat, ursul nu-și poate vedea umbra si rămâne afară, prevestind slăbirea frigului si apropierea primăverii.
De asemenea, sărbătoarea Întâmpinării Domnului este prilejul unei tradiții foarte populare chiar și în Occident, unde este numită „La Chandeleur”, adică „Sărbătoarea Lumânărilor”. Potrivit unei tradiții vechi, la litia acestei sărbători toți credincioșii purtau în mâini lumânări aprinse pentru a aminti de gestul bătrânului Simeon care L-a purtat în brațe pe Hristos, Lumina cea adevărată. Aceste lumânări, care erau sfințite în ziua acestei sărbători, erau păstrate apoi cu evlavie, fiind considerate ca păzitoare de furtună.
Tradiția sfințirii lumânărilor de praznicul Întâmpinării Domnului este specifică, în România, zonelor Ardealului și Maramureșului, ca rezultat al influenței creștinismului vestic.
Easter Berlin

Easter in Berlin, also known as Easter Berlin, founded in 1972, is one of the biggest leather and fetish events in Europe. It takes place in Berlin every year at Easter (March or April).
The meeting is organized by the members of the club BLF, Berlin Leder und Fetisch e.V. (English: Berlin Leather and Fetish).
Each year thousands of Leather-, Rubber-, Sportswear-, Skin- and Uniformlovers from all over the World come together to join different kinds of fetish events in Berlin. In the past, this event has elected their titleholder, German Mr Leather on Easter Sunday.
The centre of Easter in Berlin is at Nollendorfplatz, a gay and queer neighborhood in the Western part of Berlin.
The autumn leather and fetish event Folsom Europe is also held annually in the same neighborhood.
More gay festivals in Berlin include Berlin Pride and Kreuzberg Pride.
52°29′57″N 13°21′14″E﻿ / ﻿52.49917°N 13.35389°E﻿ / 52.49917; 13.35389
Rosendal

Rosendal er et tettsted og administrasjonssenteret i Kvinnherad kommune i Vestland. Tettstedet har 831 innbyggere per 1. januar 2023, og er kommunens største turistbygd.
Geografisk ligger Rosendal i utgangen av Hardangerfjorden og mellom fjellene Skålafjell, Melderskin og Malmangernuten. Fra Rosendal er det tilgang til Myrdal med det fiskerike Myrdalsvatnet i enden.
Man kan enkelt kjøre fra Rosendal til Odda gjennom Folgefonntunnelen, som åpnet 15. juni 2001. Folgefonntunnelen er den eneste fastlandsforbindelsen ut av kommunen fra Rosendal. Man kan også komme til Rosendal via ferjesambandene Gjermundshavn-Årsnes, Skjersholmane-Ranavik, Utbjoa-Sydnes eller Skånevik-Utåker.
I Rosendal ligger også den største turistattraksjonen i kommunen, Baroniet Rosendal, et museum som kaster lys over unionstiden med Danmark. Kvinnherad kirke i Rosendal er en steinkirke fra cirka 1250. Det finnes også et skipsbyggingsmuseum i bygden. Hvert år arrangeres også festivaler som Rosendal Musikkfestival, Rosendal Mat & Kunstfestival m.fl.
I Rosendal Hamn er det plass til opptil 100 gjestebåter - med vann, strøm, internett og servicebygg m.m. I Skålafjæra (på kaikanten i sentrum) det tilrettelagt plass for bobiler, med tømmeanlegg. Rosendal har egen kulturkalender på sitt eget nettsted.
Rosendal har en nybygget ridehall for interesserte. Det er rundt 30 – 35 hester i Rosendal, aller flest er det av Norsk fjordhest, Norges nasjonalhesterase. I Steinparken et steinkast fra kommunehuset kan man oppleve et utdrag av Folgefonnhalvøyas mangfoldige stein- og bergtyper. Her ligger også den nyrestaurerte Vangsaga. I Rosendal ligger også Folgefonna nasjonalparksenter.
Rosendal er sammen med Husnes Kvinnherad kommunes tusenårssted. Tusenårsstedet i Rosendal er markert med en skulptur på Bankplassen.
Rosendal Teater

Stiftelsen Rosendal Internasjonale Teater (tidligere Teaterhuset Avant Garden, ofte forkortet til TAG) er et programmerende teater i Trondheim. I dagligtale omtales teatret som Rosendal Teater, slik den gamle kinoen het fra åpningen i 1921. Rosendal Teater er en viktig co-produsent av ikke-institusjonsbasert scenekunst og presenterer lokale, nasjonale og internasjonale kompanier og enkeltkunstnere.
Stiftelsen Teaterhuset Avant Garden (TAG) ble etablert i 1984 av de tre frie, profesjonelle teatergruppene Magna Vox, Petrusjka Teater og Studio Teater. De tre gruppene drev selv teatret i mange år med både egne produksjoner og gjestespill på programmet. TAG holdt da til i Kjøpmannsgata 42 vis á vis hotellet Royal Garden, som var under bygging. Da Olavshallen skulle bygges der det gamle mellageret lå, måtte teatret flytte ut av lokalene. I 1993 flyttet Teaterhuset Avant Garden til Folkets hus i Olav Tryggvasons gate 5. Teatersalen ble etablert i kjelleren, i lokalene til Arbeideravisas gamle trylkkeri. Publikumskapasiteten var inntil 2019 på kun 66 sitteplasser. Våren 2019 flyttet teatret til Rosendal Teater, og samtidig byttet TAG navn til Rosendal Teater.
Rosendal Teater er plassert sentralt i Østbyen i Trondheim. Den gamle kinobygningen er supplert med et nybygg i det som var hagen. Og bygningene rommer i dag tre saler, foajé og kafé. Sal 1 i den gamle kinoen har 187 plasser i teleskopamfi, Sal 2 er en såkalt black box og har 104 plasser i flyttbart amfi og Sal 3, som også kalles Prøvesalen, har 50 plasser i flyttbart amfi.
I dag drives teatret ikke lenger av gruppene, men av en administrasjon ledet av en teatersjef (kunstnerisk og daglig leder) og et styre. Siden 2008 har teatersjefen vært Per Ananiassen.
Rosendal Teater er nå et rendyrket programmerende og co-produserende teater med en klar kunstnerisk profil gitt av teatersjefen.
Boka om teatrets historie og betydning for scenekunstmiljøet i byen og landet er under arbeid, og planlagt lansert vinteren 2021. Forfatter av boka er Melanie Fieldseth.
MF «Skutvik» (1969)

MF «Skutvik», senere MF «Rosendal», nå MF «Michael Joseph I», er en bilferge bygget i 1969 og levert til Vesteraalens Dampskipsselskab for trafikk på ruten mellom Svolvær og Skutvik via Skrova. Fergen gikk i rutefart for Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap (HSD) fra 1988 til 1996 med navnet M/F «Rosendal».
Akers mekaniske verksted

Akers mekaniske Verksted, ofte forkortet Akers mek. Verksted eller bare Akers Mek., Akers-mek. og AmV, var et verksted, seinere skipsverft, som ble opprettet i Fossveien ved Akerselva i Oslo i 1841. I 1854 flyttet Akers mek. Verksted til Holmen på vestsiden av Pipervika, området som i dag er bolig-, kontor- og forretningskomplekset Aker Brygge. Der fortsatte bedriften å lage og reparere skip og utstyr fram til 1982 da det ble nedlagt. Verkstedet var en ledende aktør innen norsk skipsbygging og offshoreindustri og hadde en sentral posisjon i Oslos industrimiljø i 140 år.
Omkring midten av 1800-tallet ble det langs Akerselva og i Oslo ellers opprettet flere mekaniske verksteder som gjennom åra utviklet seg til store teknologibedrifter. Agers mechaniske Værksted, som ble opprettet omkring 1842, var blant de største sammen med Myrens Verksted fra 1848, Kværner Brug fra 1853 og Nylands mekaniske verksted fra 1854.
Akers mekaniske Verksted ble anlagt på østsida av Akerselva og leide en del av vannkraften fra Øvre Foss Sager som lå lenger oppe og fikk rundt halvparten av vannføringa i elva. Grunnlegger var orlogskaptein P.S. Steenstrup, som også var leder fram til sin død i 1863. Han hadde fartstid som skipsfører av Norges første dampskip, DS «Constitutionen», hadde bygd opp Carl Johans Verft i Horten som marinens hovedverft, og var også med på å stifte Den Polytekniske Forening i 1852.
I 1854 flyttet Akers mek. Verksted til Holmen ved Pipervika helt innerst i Oslofjorden, der bedriften utvidet virksomheten sterkt. I 1917 fikk skipsreder Fred. Olsen aksjemajoriteten i verkstedet. Familien hans beholdt kontrollen over bedriften fram til 1985. Akers mekaniske Verksted hadde i 1930 i alt bygd ca. 450 dampskip. Arbeidsstyrken varierte gjennom året avhengig av arbeidsoppdrag, og var i juni 1929 1 485. Under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig hadde den såkalte melkestreiken i september 1941 sin start blant læregutter ved verkstedet.
Sammen med flere andre virksomheter ble Akers mek. Verksted samlet til Akergruppen i 1960. Akers Verft, som var et av de største verftene i gruppa, ble lagt ned i 1982, og det gamle fabrikkbygningene på verkstedområdet i Pipervika, da kalt Nyland Vest, ble etter hvert omgjort til dagens Aker Brygge.
I 1987 gikk Akergruppen sammen med sementselskapet Norcem og dannet Aker Norcem. Året etter skiftet industrikonsernet navn til Aker.
Akergruppen

Akergruppen var benevnelsen på konsernvirksomheten til Akers mekaniske verksted. Akergruppen var dominerende innen norsk skipsbygging med inntil 48 % av all norskbygd tonnasje (1974).
Akers mekaniske verksted, forkortet AmV, fungerte som holdingselskap for selskapene i Akergruppen. I 1987 fusjonerte selskapet med Norcem og dannet Aker Norcem, som i 1988 endret navn til Aker. Generaldirektør i Akergruppen ved fusjonen var Karl Glad. Han ble senere konsernsjef i Aker da Gerhard Heiberg trakk seg i 1989.
Fred. Olsen & Co var dominerende på eiersiden siden de fikk aksjemajoriteten i 1916.
Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund

Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund var et norsk fagforbund som organiserte lønnstakere i jern- og stålverk, skipsbygging, mekanisk industri og verksteder. Forbundet ble stiftet i 1891. Fra 1905 var det tilsluttet Arbeidernes Faglige landsorganisasjon (senere LO). I 1907 inngikk forbundet den såkalte Verkstedsoverenskomsten med Mekaniske Verksteders Landsforening, og dette var den første moderne tariffavtale i Norge.
I 1960 gikk NJMF sammen med Norsk Støperiarbeiderforbund, som var stiftet i 1898. Norsk gullsmedarbeiderforbund gikk inn i NJMF fra 1. januar 1985. I 1988 slo Jern- og Metallarbeiderforbundet seg sammen med Norsk Bygningsindustriarbeiderforbund, Norsk Papirindustriarbeiderforbund, Norsk Skog- og Landarbeiderforbund og Bekledningsarbeiderforbundet, og dannet det nye Fellesforbundet.
Terje Halvorsen: Jern og metall 100 år. Bind 1 1891-1940. Tiden norsk forlag, Oslo 1990. ISBN 82-10-03377-8
Terje Halvorsen: Jern og metall 100 år. Bind 2 1940-1991. Tiden norsk forlag, Oslo 1990. ISBN 82-10-03378-6
Fredrik Haslund

Fredrik Haslund (født 27. februar 1899, død 30. desember 1961) var aktiv i arbeiderbevegelsen, arbeiderparti-mann og sekretær i Arbeiderpartiets stortingsgruppe. Han er særlig kjent for under den tyske invasjonen av Norge i april 1940 å ha ledet den såkalte gulltransporten som brakte Norges gullreserver i sikkerhet i Storbritannia.
Haslund var utdannet ingeniør i Tyskland. Rett etter avsluttet eksamen vendte han i 1921 tilbake til Norge med langt framskredet tuberkulose. Under den spanske borgerkrigen var han aktiv i Den norske hjelpekomite for Spania. Han var sammen med Karl Evang, Albert Raaen og Neimi Lagerstrøm Spaniakomiteens representant under arbeidet med opprettelsen av Norsk Folkehjelp i 1939. Han var også kontorsjef i Tiden Norsk Forlag. I 1937 ble han sekretær i Arbeiderpartiets stortingsgruppe.
Da tyskerne invaderte Norge 9. april 1940 fulgte Haslund med stortingsmedlemmene under evakueringen til Elverum. Etter at Elverumsfullmakten ble vedtatt og Stortinget oppløst, valgte han å følge med kongen, kronprinsen og regjeringen videre som sjåfør og ordonnans. Den 17. april ble han av finansminister Oscar Torp utpekt til å lede evakueringen av Norges gullbeholdning til Storbritannia. Gullreservene var da allerede brakt i midlertidig sikkerhet i Norges Banks lokaler på Lillehammer. At man faktisk lyktes med å bringe gullet til Storbritannia må i stor grad tilskrives Haslunds handlekraft og evne til å improvisere.
Gullet ble fraktet med tog til Åndalsnes, hvor Haslund møtte sin søster Nini Haslund Gleditsch og hennes mann Kristian Gleditsch. Begge fulgte med gulltransporten videre til Tromsø, Kristian Gleditsch etterhvert som Haslunds nestkommanderende.
Den 20. mai 1940 fulgte Haslund med de siste 18 tonn gull over til Storbritannia ombord i krysseren HMS «Enterprise».
Da det senere samme sommer ble besluttet å bringe gullreservene videre til USA, sto Haslund sammen med Ole Colbjørnsen for planleggingen av transporten i samarbeide med Bank of England. Den 15. juni fulgte han deler av gullbeholdningen over Atlanterhavet, ombord på MS «Bomma». Skipet ankom Baltimore den 28. juni.
Etter å ha fulgt gullet til Federal Reserve Bank of New York og Bank of Canada i Ottawa og avgitt rapport til norske myndigheter, ble Haslund værende i USA. Under resten av krigen ledet han velferdsarbeidet for norske sjømenn i USA. I 1947 ble han velferdssjef for den norske handelsflåten.
Bro (skip)

Broen (kortform av kommandobroen) på et skip er området eller rommet fra der et skip blir styrt. Styrhuset eller dekkshuset har historisk vært et eget rom hvor skipsrattet, (ofte kalt roret) og navigasjonshjelpmidler som f.eks kompass og maskintelegraf har vært plassert, men dette er nå en integrert del av broen.
Betegnelsen bro ble innarbeidet før skip hadde dekkshus og de ble bygd med en broliknende gangvei i hele fartøyets bredde slik at det var enkelt for vakthavende offiser å få full oversikt. De ytre endene ut mot skipssiden kalles brovinger.
Kongsberg Maritime

Kongsberg Maritime er en teknologibedrift i Kongsberg Gruppen. Bedriften leverer systemer for posisjonering, overvåking, navigasjon og automasjon til handelsflåte og offshore installasjoner. Viktige produkter inkluderer dynamisk posisjoneringsystemer, automasjons og overvåkningssystemer, prosessautomasjon, satellittnavigasjon, skips- og prosessimulatorer og hydroakustikk. Viktige markeder inkluderer land med stor offshore og verftsindustri.
Kongsberg Maritimes historie går tilbake til grunnleggingen av Autronica i 1957. Deres første alarmsystem ble levert i 1959. Bedriften stammer fra sammenslåingen av de tidligere bedriftene, Kongsberg Simrad (tidl. Simrad Albatross), Kongsberg Maritime Ship Systems (tidl. Autronica og Norcontrol) og Simrad. Kongsberg Maritime har i årenes løp kjøpt opp mange velrenomerte maritime og offshore-relaterte bedrifter, og inkluderer nå tidligere bedrifter som:
Kongsberg Maritime leverer teknologi og utstyr til fartøysposisjonering, overvåkning og automatisering til handelsflåter og offshore installasjoner. Det mest kjente produktet er systemer innen dynamisk posisjonering av maritime fartøyer, hvor bedriften er markedsledende, men det er flere andre kjente produkter/systemer som produseres av selskapet.
Barbareskpirater

Barbareskpiratene eller osmanske korsarene var hovedsakelig muslimske pirater og kapereer fra de nordafrikanske områdene som nå er statene Tunis, Marokko og Algerie. Dette området var kjent i Europa som Barbareskkysten, men henvisning til berbere.
Hovedformålet med angrepene deres var å fange slaver for slavehandelen på Barbareskkysten. Slaver i Barbareskkysten utgjorde mange etnisiteter, og av ulike religioner, som kristne, jødiske eller unntaksvis også muslimske. Deres plyndring strakte seg over hele Middelhavet, sørover langs Vest-Afrikas atlantiske kyst og inn i Nord-Atlanteren, langs kysten av Vest-Europa, i farvannene i Den engelske kanal og så langt nord som til Færøyene og Island. I tillegg til å beslaglegge handelsskip, drev de på med i angrep og plyndring av europeiske kystbyer og landsbyer, hovedsakelig i Italia, Frankrike, Spania og Portugal, men også på De britiske øyer, Nederland og Island, men den vestlige delen av Middelhavet var særlig utsatt. Pirataktiviteten varte fra 1500-tallet til begynnelsen av 1800-tallet, og både europeiske fartøyer og kyststeder ble angrepet. Hensikten med angrepene var å skaffe slaver til de nordafrikanske statene. De mest kjente av barbareskpiratene var salépiratene, som opererte ut fra kystbyen Salé i Marokko.
Navnet barbaresk er lånt fra fransk barbaresque, fra italiensk barbaresco, som refererte til Barbaria, kystregionen av nordlige Afrika, og som har gitt ordet berber.
Pirataktiviteten gikk sterkt tilbake etter det britiske angrepet på byen Alger i 1816, der hele den algeriske flåten ble tilintetgjort. Det opphørte helt etter Frankrikes erobring av Algerie i 1830.
Barbareskstatene (Sjørøverstatene) var opphavet til kallenavnet «Røverstatene» på den kjente fattigforstaden Ruseløkkbakken i Christiania.
Flere europeiske land, blant dem Sverige, betalte penger til Barbareskstatene for at deres skip ikke skulle bli kapret av sjørøvere derfra. Etter at Norge kom i union med Sverige i 1814 kunne norske skip oppnå samme beskyttelse ved å seile under svensk flagg. Da Norges flagg ble innført i 1821, hadde landet ikke råd til å betale frikjøpspenger til Barbareskstatene, og derfor ble det ikke tillatt å bruke flagget sør for Kapp Finisterre i Spania. I sjørøverfarvann måtte begge lands skip føre det nye svensk-norske unionsflagget, et svensk flagg med «norske» farger i kantonen, det øvre feltet nærmest stangen. Det var først i 1838 at det norske flagg ble tillatt brukt i fjernere farvann, flere år etter at piratvirksomheten hadde opphørt ved franskmennenes erobring av Nord-Afrika i 1830.
Navigasjonsakten

Navigasjonsakten eller mer presist, Lovene om handel og navigasjon (engelsk: Acts of Trade and Navigation), var en lang rekke engelske lover som ble utviklet, fremmet og regulerte engelske skip, skipsfart, handel og handel mellom andre land og med egne kolonier. Lovene regulerte også Englands fiskerier og begrenset utlendingers deltakelse i kolonihandelen. Mens de var basert på tidligere presedenser, ble de først vedtatt i 9. oktober 1651 under det republikanske engelske samveldet.
Loven var rettet mot nederlendernes sterke stilling i internasjonal skipsfart, og bidro til å redusere deres innflytelse kraftig. Den bidro også til den amerikanske revolusjon da de engelske kolonier i Nord-Amerika kunne bare handle med England, eller via England.
Systemet ble gjeninnført og utvidet med restaureringen (gjeninnføringen av monarkiet) ved loven av 1660, og videreutviklet og strammet inn ved navigasjonslovene av 1663, 1673 og 1696. På dette grunnlaget i løpet av 1700-tallet ble lovene modifisert ved påfølgende utvidelser, endringer og tillegg av mekanismer for håndheving og ansatte. I tillegg førte en stor endring i selve formålet med handlingene på 1760-tallet – det å generere inntekter fra koloniene, i stedet for bare å regulere imperiets handel – til betydelige endringer i gjennomføringen av lovene. seg selv, og til store og betydelige opprør mot lovene.
Lovene forbød generelt bruk av utenlandske skip, krevde ansettelse av engelske og koloniale sjøfolk for 75% av mannskapene, også skip fra Det britiske ostindiske kompani. Lovene forbød kolonier å eksportere spesifikke produkter til andre land enn Storbritannia og disse landenes kolonier, og ga mandat at import kun skulle hentes gjennom Storbritannia.
Samlet sett dannet lovene grunnlaget for engelsk (og senere) britisk oversjøisk handel i nesten 200 år, men med utviklingen og gradvis aksept av frihandel ble lovene til slutt opphevet i 1849. Lovene reflekterte den europeiske økonomiske teorien om merkantilisme som forsøkte å beholde alle fordelene ved handel innenfor sine respektive imperier, og å minimere tapet av gull og sølv, eller fortjeneste, til utlendinger gjennom kjøp og handel. Systemet ville utvikle seg med koloniene som leverer råvarer til britisk industri, og i bytte for dette garanterte markedet at koloniene ville kjøpe produserte varer fra eller gjennom Storbritannia.
Navigasjonsakten ble opphevet i 1849, noe som regnes som en seier for prinsippet om fri handel over landegrensene.
Ringvirkningene var betydelige også for Norge, der skipsfarten opplevde sin første gullalder på 1690-tallet. Ettersom Navigasjonsakten bestemte at bare engelske skip, eller skip fra det landet varen kom fra, fikk frakte varer til England, ble Nederland effektivt satt utenfor trelastfarten fra Norge til England, og resulterte i en oppblomstring av norske rederier som i 1670 var oppe på en flåte på 240 skip på ialt rundt 22 000 registertonn. Også eksporten av tørrfisk og bergverksvarer, og på 1700-tallet av klippfisk fra Nordvestlandet, fikk fordel av dette.
KNM «Balder» (F304)

«Balder» var en norsk jager av Sleipner-klassen som ble overlevert marinen i 1938. Skipet ble bygd ved Marinens Hovedverft i Horten. Under det tyske angrepet på Norge i april 1940 lå «Balder» på verksted, og ble beslaglagt av den tyske Kriegsmarine. 26. juni 1940 ble skipet omdøpt til «Leopard» og satt inn i tysk tjeneste. I januar 1942 ble «Leopard» reklassifisert til torpedofangboot. I 1949 ble skipet returnert til Norge, fikk navnet KNM «Balder» og fungerte som eskorteskip frem til hun ble tatt ut av tjeneste og hugget i 1962.
KNM «Balder» fikk montert det norskutviklete Terne-våpenet (anti-ubåtvåpen) og var i USA og demonstrerte det for US Navy i 1958 og 1962. En av øvelsesrakettene traff rett i tårnet til målfartøyet, den atomdrevne ubåten «Nautilus».
Skipet var oppkalt etter guden Balder i norrøn mytologi.
Domkirkeodden (museum)

Domkirkeodden, tidligere Hedmarksmuseet, er et kulturhistorisk museum på Domkirkeodden i Hamar som består av Storhamarlåven, Domkirkeruinene på Hamar med glassvernebygg, folkemuseum og urtehage. Det er en del av Anno museum.
Storhamarlåven var i bruk inntil man i 1963 besluttet å bygge om 1700-tallsbygningen til et moderne museum etter tegninger av arkitekt Sverre Fehn. Ombyggingen ble tildelt arkitekturprisen Betongtavlen for 1976.
Stiftelsen Domkirkeodden eier eiendommene og bygningene til Hedmarksmuseet og Kirsten Flagstad-museet. Den ble stiftet 1. januar 2005. I perioden fram til dannelsen av Hedmark fylkesmuseum i 2009, inngikk også Prøysenhuset og Norsk utvandrermuseum.
Storhamarlåven ble bygget over bispegården på Hamar, da den var blitt forlatt og ødelagt av svenskekongens soldater i 1567. I 1947, da utgravningen begynte, var låven med fjøs, stall og låve enda i bruk, men i 1963 bestemte man seg for å bygge et moderne museum av låven. Arkitekten Sverre Fehn, som tegnet museet, kom opp med en idé som bevarer restene av både bispegården og Storhamarlåven, i tillegg til å legge til rette for framtidige utgravninger.
Inni bygningen finner man en utstilling av de arkeologiske funnene på Åker gård og domkirkeodden, samt gjenstander fra distriktets kulturhistorie. Der er også en aula til konferanser, konserter, teaterforestillinger og møter.
Oplandenes Folkemuseum ble opprettet i 1906, og ble flyttet til domkirkeodden i 1912–1914. Museet har rundt 70 bygninger fra Hamar, Ringsaker, Løten og Stange. Det første var hovedbygningen fra Grimsrud gård (oppført 1775) fra Helgøya.
Urtehagen ligger ved siden av Storhamargården og ble anlagt i 1975. Den bygger på arven fra de katolske munkene, som fulgte med domkirken. Pilegrimer brukte å ta med seg urter fra sydlige land, som munkene dyrket i hagene sine. De ble brukt til medisin. Da domkirken ble lagt i ruiner på 1500-tallet vokste urtehagen vilt. Hamarkaupangen var dessuten kjent for sine eple- og kirsebærhager.
Muséets arrangerer Middelalderfestivalen på Hamar og vandreforestillingen En Hamarkrønike.
Solventil

Solventil er en teknisk anordning som automatisk tenner og slukker gasslyset i et AGA-fyr, avhengig av det omgivende lyset.
Solventilen ble oppfunnet av Nils Gustaf Dalén og i 1912 mottok han Nobelprisen i fysikk for denne oppfinnelsen. Oppfinnelsen er kjernen i det såkalte AGA-fyret, som gjorde mange fyrvoktere arbeidsløse på starten av 1900-tallet, men takket være forbedret brenselteknologi muliggjorde den også installasjon av automatiske fyr på mange avsidesliggende plasser.
Solventilen inneholder tre blanke metallstaver og en matt,sort stav. Ettersom en sort overflate absorberer varme bedre enn lys, blir den sorte staven varmet opp av dagslyset. Når den blir varmet opp, utvides den og blir lengre. Den når da en ventilarm som tetter et gassmunnstykke og stenger av gassen. Når det blir mørkere krymper den sorte stangen og ventilarmen åpner så gassmunnstykket igjen. Det gassdrevne hovedlyset blir tent av en mindre evighetsflame og er altså påslått kun når det er nødvendig. Solventilen gjorde mange fyrvoktere arbeidsløse, men mengder av gass ble spart og oppfinnelsen ble spredt verden over. I 1912 ble Blockhusudden fyr i havneinnløpet til Stockholm det første i verden med solventil.
Clackmannanshire

Clackmannanshire er en av Skottlands regioner, og et stattholderskap. Regionen grenser mot Perth and Kinross, Stirling og Fife. Fordi den er en av de minste regionene – bare City of Dundee er mindre, og West Dunbartonshire har samme størrelse – kalles regionen ofte The Wee County, Veslegrevskapet.
De viktigste næringsveiene er landbruk og bryggerivirksomhet. Tidligere ble det også drevet kullgruver i regionen.
Clackmannanshire er også et tradisjonelt grevskap, som grenser mot Kinross-shire, Perthshire og Stirlingshire.
Clackmannan, den gamle fylkesbyen, er oppkalt etter den eldgamle steinen knyttet til den førkristne guddommen Manau eller Mannan. Steinen hviler nå på en større stein ved siden av Tollbooth (tollbod, bygget sent på 1500-tallet) og Mercat Cross (skotsk betegnelse for markedskors) på toppen av Main Street, Clackmannan.
Clackmannanshire ble kjent for veveriene drevet av Hillfoots-forbrenningene. Andre næringer inkluderte bryggerier, glassproduksjon, gruvedrift og skipsbygging. Nå utnytter Clackmannanshire sin sentrale posisjon og transportforbindelser, og tiltrekker seg servicenæringer og turisme.
Når det gjelder innbyggertall, er Clackmannanshire det minste rådområdet i Skottland. Befolkningen var 19 155 i folketellingen i 1841. Dette har vokst til 51 400 i 2017, rundt halvparten av dem bor i hovedbyen og det administrative senteret, Alloa.
Mottoet til Clackmannanshire er «Look Aboot Ye» (Circumspice på latin). I 2007 førte en nyutsending til at området tok i bruk slagordet «More Than You Imagine» («Mer enn du kan tenke deg»).
(en) Clackmannanshire – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Estlands maritime museum

Estlands maritime museum (estisk: Eesti Meremuuseum) er holder til i en tårnbygning, Fete Margrethe (estisk: Paks Margareeta), i den gamle bymuren rundt gamlebyen i Tallinn. Museet viser landets historie innen skipsfart og maritim kultur. Et minemuseum tilhører museet og holder til i en egen bygning. Tallinns gamle sjøflyhavn fungerer som havn for museumsskip, og her kan publikum bl.a. se den dampdrevne isbryteren Suur Tõll, bygd i 1914.
Fete Margrethe er bygd tidlig på 1500-tallet (fra 1511 til 1530) da byportene ble gjenoppbygd. Tårnet har en diameter på 25 meter, er 20 meter høyt, og veggene er opp til 5 meter tykke. Det er usikkert hvordan tårnet har fått sitt navn. Noen hevder at det har sammenheng med dronning Margrethe Is bymurbyggerier i det 14. århundre, mens andre mener det stammer fra en kokk som en gang arbeidet der. Ved siden av å verne byen mot inntrengere har det vært brukt som kruttlager og våpenlager, og som fengsel.
Marinarkeologi

Marinarkeologi (eventuelt maritim arkeologi) er en subdisiplin innen arkeologi som beskjeftiger seg med studiet av menneskelig tilknytning til havet, innsjøer og elver gjennom undersøkelser av materiell kultur. Dette kan være farkoster, havnekonstruksjoner, last, menneskelige levninger og oversvømte landskap. I likhet med arkeologien som helhet kan marinarkeologien ta for seg alle tidsperioder fra forhistorie til nyere tid. Innenfor marinarkeologien har man også undervannsarkeologi som undersøker oversvømte spor etter mennesker uavhengig av om de er maritime. Eksempel på dette i Norge er seteranlegg som er oversvømt på grunn av ras.
Den mest typiske marinarkeologiske lokaliteten, skipsvraket, representerer ofte tidsmessig et svært avgrenset øyeblikk i motsetning til for eksempel havnerelaterte lokaliteter som representerer materiale som er deponert over tid. Dette har ført til at media ofte omtaler skipsvrak som "tidskapsler".
Arkeologiske lokaliteter under vann er utsatt for andre bevaringsforhold enn lokaliteter på land. Men i likhet med landarkeologiske lokaliteter er ofte de tingene som overlever kun et begrenset utvalg av det som opprinnelig ble deponert. I enkelte tilfeller representerer likevel marinarkeologiske lokaliteter svært gode bevaringsforhold. Slike lokaliteter gir gjerne et omfattende gjenstandsinventar som gir mye informasjon om fortiden, selv om lokalitetene kan være utilgjengelige.
Innen de arkeologiske fagmiljøene eksisterer det oppfatninger om at marinarkeologi er en separat disiplin som beskjeftiger seg med sine egne problemstillinger (f.eks. angående skipsvrak), og krever visse ferdigheter - som dykking. Andre framhever en integrert oppfatning, der maritim aktivitet har økonomiske og sosiale forbindelser til samfunnet på land og at arkeologi er arkeologi uavhengig av om materialet er deponert på land eller under vann.
Stavanger maritime museum

Stavanger maritime museum er et spesialmuseum for Sørvestlandets maritime historie. Museet ble etablert i 1926 under navnet Stavanger Sjøfartsmuseum, og skiftet navn til Stavanger maritime museum 1. juli 2012.
Etableringen i 1926 var etter initiativ fra ildsjeler i Stavanger Rederiforening, Stavanger Søemandsforening og Stavanger Museum. I 1979 ble Stavanger Sjøfartsmuseum slått sammen med Stavanger Museum, og ble fra 1. juli 2010 en avdeling ved MUST – Museum Stavanger AS ved sammenslåingen av Stavanger Museum og Rogaland Kunstmuseum.
I 1973 mottok museet jakten «Anna af Sand» som gave fra skipsreder Torolf Smedvig. «Anna af Sand» har siden blitt svært mye brukt til formidling av lokal kystkultur og i representasjonsøyemed, og har foretatt flere utenriksseilaser. I 1985 åpnet Sjøfartsmuseet nye permanente utstillinger i de restaurerte kjøpmannsgårdene Nedre Strandgate 17 og 19. Gjennom utstillinger, undervisningsopplegg, foredrag og familiearrangementer økte museet sitt tilbud til skoleverk og publikum.
21. august 1984 ble lystfartøyet «Wyvern» gitt som gave til Stavanger Sjøfartsmuseum. Skuta ble tegnet av Colin Archer for forretningsmannen Frederic Croft, og sjøsatt i 1897. Croft solgte båten ut av landet i 1909, og deretter hadde den mange eiere før den ble funnet i svært dårlig forfatning i Ibiza i 1978. Noen norske selskaper gikk sammen om å kjøpe den tilbake, og sørget for å få den restaurert.
Overrekkelsen til museet i 1984 ble foretatt av kronprins Harald. Siden da har hun representert museet, byen og landet både i nære og fjerne farvann.
Museets avdeling i Nedre Strandgate 19 har i noen sammenhenger blitt nevnt som et kunstnerhjem, ettersom den dansk-tyske naturviteren, filosofen og forfatteren Henrik Steffens ble født her, og bodde her i sine tre første leveår. Huset er merket med en plakett, og tiden her er kort omtalt i Steffens' memoarer Hvad jeg oplevede.
Arquebus krigshistorisk museum

Arquebus krigshistorisk museum, også skrevet Arquebus Krigshistorisk Museum, er en museumssamling i Tysvær kommune med gjenstander fra okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig fra 1940 til 1945. Museet er oppkalt etter «Arquebus», kodenavnet som motstandsmannen Sverre K. Andersen benyttet da han drev illegal radiosender på Bjoa i Vindafjord kommune. Museet ligger 9 km øst for Haugesund, i Førre innerst i Førresfjorden langs E134. Arquebus er del av Haugalandmuseet, regionmuseet for kunst- og kulturhistoriske samlinger i Nord-Rogaland.
Museet ble stiftet som et privat museum i 1980. Det åpnet første utstilling i egne lokaler ved Førresfjorden 6. mai 1995 av motstandsmannen og tidligere forsvarsminister Gunnar Hellesen.
Haugalandmuseets krigshistoriske samlinger omfatter både sivile gjenstander og militære kjøretøy, våpen, uniformer og utstyr. Utstillingene legger vekt på den norske handelsflåtens rolle under krigen, de maritime krigshandlingene og dagliglivet i krigsårene, spesielt i Nord-Rogaland og Sunnhordland. Museet har også arkivmateriale, trykksaker, aviser, bøker og fotografier. En del av samlingene kan knyttes til Nortraship, Milorg, Hæren, Marinen og Heimevernet etter krigen.
I 2005 utvidet museet med en utstilling om verdenskrigen på kontinentet. Et stort diorama med figurer og militært utstyr fra Hitler-Tyskland og Den røde armé, deriblant to sovjetrussiske T-34 tanks, gjenskaper Slaget om Berlin våren 1945. Utstillingen er laget i samarbeid med The Wheatcroft Collection i Leicestershire i England, forretningsmannen Kevin Wheatcrofts omfattende samling av kjøretøy og nazimemorabilia, som museet inngikk avtale med i 1994.
Med 2000 m² innendørs utstillingsareal og mer enn 6000 utstillingsgjenstander er Arquebus krigshistorisk museum en betydelig turistattraksjon og en viktig formidler av norsk forsvarshistorie.
Rouen

Rouen er en bykommune i departementet Seine-Maritime i regionen Normandie nord i Frankrike. Rouen er den historiske hovedstaden i Normandie, og i dag administrativt hovedsete både for regionen Normandie og for departementet Seine-Maritime. Byen var en av de største og rikeste byene i middelalderen og ble avstått av den karolingiske kongen Karl den enfoldige til Gange-Rolf i 911. Rouen var sete for skattmesteren av Normandie og spilte en stor rolle i engelsk historie, som en av Englands hovedsteder sammen med London i de engelsk-normanniske dynastienes periode. Den eldste delen av Rouens bykjerne, med sin trehusbebyggelse, katedral og mange kirker, står på UNESCOs Verdensarvsliste.
I 2011 hadde selve byen Rouen 111 553 innbyggere, mens storbyområdet har omtrent 650 000 innbyggere.
Olav Haraldsson skal ha blitt døpt i Rouen ca. 1013. Slavehandel i Rouen på den tid bekreftes av blant andre den normanniske klerken Garnier, bosatt i byen på starten av 1000-tallet. I sin bok forteller han om naboen sin, iren Moriuht, som ble fanget sammen med sin kone av vikinger i Irland. De ble solgt hver for seg som slaver, men Moriuht klarte å kjøpe seg fri og dro til Rouen på leting etter sin kone som var blitt solgt der. Han fant henne i en mølle sør for byen og løskjøpte henne, og sammen slo de seg ned i Rouen, der engelskmennene brente Jeanne d’Arc på bålet i 1431.
En av byens videregående skoler, Lycée Pierre Corneille, har siden 1918 tatt imot norske elever for treårig utdannelse som ender med fransk baccalaureat. Det tas for tiden opp 8 elever hvert år gjennom DIKU, Direktoratet for internasjonalisering og kvalitetssikring i høyere utdanning. Den tradisjonsrike skolen, som ble grunnlagt av jesuittene for over 500 år siden, har også skolert kjente franske forfattere som Gustave Flaubert, Guy de Maupassant og tragedielegenden som har gitt skolen sitt nåværende navn, Pierre Corneille.
Byen ligger langs elven Seinen, som renner inn fra Paris i sørøst og deler byen i to. Den historiske bykjernen ligger på nordsiden av elven (rive droite). I dag består byen også av den nyere bebyggelsen på sørsiden av elven (rive gauche), samt øya île Lacroix. Rouen er en viktig havneby og elvebreddene preges av havnelagre og industri.
Områdene rundt byen består av skoger, åser og dalfører. Bratte bakker reiser seg nord for byen, hvor kommunene Mont-Saint-Aignan og Bois-Guillaume ligger med utsikt over byen. Sør for Rouen flater landskapet ut.
Rouen ligger omtrent en times togtur nordvest for Paris.
Antall innbyggere i kommunen Rouen
Øivind Lorentzen

Øivind Sven Lorentzen (født 14. oktober 1881 i Holmestrand, død 9. mai 1980 i Oslo) var en norsk skipsreder og skipsfartsdirektør. Han var far til Erling Lorentzen og dermed svigerfar til prinsesse Ragnhild, fru Lorentzen.
Han tilhørte skipsrederslekten Lorentzen. Faren Hans Ludvig Lorentzen (1840–1905) var skipskaptein og reder i Holmestrand og Sør-Amerika, og Øivind Lorentzen vokste opp dels i Argentina og Brasil.
Lorentzen studerte fra 1901 skipsbygging ved Technische Hochschule i Berlin.
Etter fullført studium arbeidet han en kort tid i USA og gikk så inn i sin fars firma som han etterhvert tok over. Lorentzen var ledende i overgang fra dampskip til dieseldrevne skip og fikk allerede i 1914 levert Norges første dieseldrevne skip, MS «Brazil».
Ved utbruddet av andre verdenskrig ble Lorentzen utnevnt til skipsfartsdirektør og etter den tyske invasjonen av Norge fikk han av norske myndigheter ansvaret for å etablere Nortraship som regjeringen hadde vedtatt opprettet 22. april 1940. Han reiste sammen med en del av gulltransporten fra Åndalsnes til Storbritannia 24. april 1940. Da han kom til London var Nortraship allerede etablert med Ingolf Hysing Olsen som leder. Lorentzen overtok ledelsen og reiste sommeren 1940 til New York for å lede kontoret der, mens Hysing Olsen ledet avdelingen i London.
Opprinnelig hadde generalkonsul i London fra 1922 av, Gabriel Kirsebom Conradi (1880–1949), sønn av dr. Johan Gottfried Conradi (lege) (1835–1919), som i 1905 hadde etterulgt kong Oscar II som de norske frimureres Landsstormester, bygget opp Nortraship sammen med det norske shippingmiljø i London i 1940, og det var denne organisasjon som Lorentzen overtok uforandret, skjønt han av London-regjeringen hadde fått mandat til å foreta alle slags ønskelige forandringer.
Etter krigen fortsatte Lorentzen utviklingen av sitt rederi, med spesielt fokus på Sør-Amerika, linjefart og gasstankere. Sammen med Det Norske Veritas og Fredrikstad Mekaniske Verksted ble en av verdens første gasstankere for nedkjølt gass; LPG «Mundogas Brasilia» bygget og levert i 1961.
Lorentzen var gift med Ragna Nilsen (1885–1976), datter av statsråd Peder Nilsen. De var foreldre til skipsreder og industrigründer i Brasil Erling Lorentzen og skipsreder Erik Finn Lorentzen. Lorentzen var svigerfar til prinsesse Ragnhild, fru Lorentzen.