davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Lista de programas originais Netflix finalizados

Esses programas são originais Netflix no mundo todo e concluíram suas atividades ou a Netflix parou de produzir episódios novos. Também se presume que um programa terminou se não houver notícias confirmadas de renovação pelo menos nove meses após o lançamento do último episódio do programa.
Esses programas podem não estar disponíveis em todo o mundo devido ao acordo de distribuição com as redes parceiras de co-produção.
Esses programas são originais, porque a Netflix os encomendou ou adquiriu e teve sua estreia no serviço, mas não está disponível em todo o mundo.
Listas de filmes originais Netflix
Cocido

Cocido (Spanish: [koˈθiðo]) or cozido (Portuguese: [kuˈziðu] ) is a traditional stew eaten as a main dish in Spain, Portugal, Brazil and other Hispanophone and Lusophone countries.
In Spanish, cocido is the past participle of the verb cocer ("to boil"), so it literally means "boiled [thing]". In Portuguese, the word cozido means "cooked", "boiled" or "baked", being the past participle of the verb cozer ("to cook", "to boil", or "to bake").
Cocido is made of various meats (pork, beef, chicken, and mutton), embutidos and vegetables like cabbage, turnips, parsnips, potatoes, carrots and chickpeas (garbanzos). Other foods (such as eggs or cheese) can be added before serving. Due to the wide regional diversity of the dish, the word cocido is typically followed by the place of origin (e.g., madrileño, maragato [es], lebaniego, galego [gl]).
The basic method of preparation involves slow cooking over low heat. Cozido may be prepared with a wide variety of vegetables, meats, fish, and seafood. Ingredients vary across regions.
In Portugal, cozido à portuguesa is prepared with several vegetables (beans, potatoes, carrots, turnips, cabbages, rice), meat (chicken, pork ribs, bacon, pork ear and trotters, various parts of beef), smoked sausages (chouriço, farinheira, morcela, blood sausage), and other ingredients. Numerous regional variations exist throughout Portugal, and the dish is considered part of the Portuguese heritage.
It is a rich stew that usually includes beef shin, pork, assorted offal, Portuguese smoked sausages (morcela, farinheira and chouriço) and in some regions chicken, served with cabbage, carrots, turnips, rice, potatoes, and collard greens.
Cozido de grão is prepared with chickpeas as the main ingredient.
In São Miguel Island, in the Azores, meaty cozido known as cozido das Furnas is cooked underground for four to five hours, with the natural heat from the volcanic activities.
In Brazil, potatoes, sweet potatoes, carrots, and cassava are commonly used. Bananas can also be included in Brazilian cozido dishes.
Sri Lanka at the 2025 Asian Winter Games

Sri Lanka competed at the 2025 Asian Winter Games in Harbin, China, from February 7 to 14. The Sri Lankan team consisted of four athletes, three men and one woman competing in cross-county skiing. Cross-country skiers Sajeev De Silva and Piumi Piyadarshani were the country's opening ceremony flagbearers.
The following table lists the Sri Lankan delegation per sport and gender.
Sri Lanka entered four cross-country skiers (three men and one woman). Both De Silva and Muthugala returned to compete after competing for the country in 2017. All four Sri Lankan athletes finished in last place in their events, with the men occupying the last three finishing positions in their event.
Queensland photo identification card

The Queensland photo identification card serves as an identity photo card for residents of Queensland who are aged over 15 years. While it is now available to drivers and non-drivers, it was originally created for people who did not have a driver's licence. It displays the holder's name, address (optional), date of birth and signature.
Prior to April 2019, the Queensland adult proof of age card was issued for residents of Queensland who are aged over 18 years.
Standard-bearer

A standard-bearer, also known as a colour-bearer or flag-bearer, is a person who bears an emblem known as a standard or military colours, i.e. either a type of flag or an inflexible but mobile image, which is used (and often honoured) as a formal, visual symbol of a state, prince, military unit, etc. This can either be an occasional duty, often seen as an honour (especially on parade), or a permanent charge (also on the battlefield); the second type has even led in certain cases to this task being reflected in official rank titles such as Chorąży, Ensign, Cornet, Fähnrich and Alferes/Alférez.
In the context of the Olympic Games, a flagbearer is the athlete who carries the flag of their country during the opening and closing ceremonies.
While at present a purely ceremonial function, as far back as Roman warfare and medieval warfare bearing the standard had an important role on the battlefield. The standard-bearer acted as an indicator of where the position of a military unit was, with the bright, colourful standard or flag acting as a strong visual beacon to surrounding soldiers. Soldiers were typically ordered to follow and stay close to the standard or flag in order to maintain unit cohesion, and for a single commander to easily position his troops by only positioning his standard-bearer, typically with the aid of musical cues or loud verbal commands. It was an honorable position carrying a considerable risk, as a standard-bearer would be a major target for the opposing side's troops seeking to capture the standard or pull it down.
In the Roman military the person carrying the standard was called Signifer. In addition to carrying the signum, the signifer also assumed responsibility for the financial administration of the unit and functioned as the legionaries' banker. The Signifer was also a Duplicarius, paid twice the basic wage.
In the city militias of the Dutch Republic, the standard-bearer was often the youngest single man, who was shown in group portraits wearing rich clothing in addition to carrying the flag. Chosen ensigns were good candidates for painters to woo with their portrait skills.
Gonfaloniere of Justice (Gonfaloniere di Giustizia) (literally: "Standard Bearer of Justice" was a post in the government of medieval and early Renaissance Florence.
2024 Summer Olympics closing ceremony flag bearers

During the closing ceremony of the 2024 Summer Olympics in Paris, the flag bearers for the 205 National Olympic Committee's (NOCs) and the IOC Refugee Olympic Team entered Stade de France. The flags of each country were not necessarily carried by the same flag bearer as in the opening ceremony. Like the opening ceremony, each team had an option of having two flag bearers, one man and one woman, to promote gender equality.
The following is a list of each country's flag bearer. The list is sorted in the official order of the International Olympic Committee (IOC), even though nations appeared in no particular order in the parade of nations, not all of the National Olympic Committees were able to select a flag bearer for the closing ceremony, a games volunteer was represented instead. Names are being given as officially designated by the IOC.
SEAT Ibiza V

El SEAT Ibiza V es un automóvil de turismo del segmento B con carrocería hatchback del fabricante de automóviles español SEAT. Fue presentada el 31 de enero de 2017 en el Salón del Automóvil de Ginebra.​
El SEAT Ibiza con el código interno 6F está desarrollado a partir de la nueva plataforma MQB A0,​ por lo que en esta generación ha ganado en anchura 87 mm y ha reducido su longitud en 2 mm, haciéndolo más compacto con respecto a la generación anterior; además, estrena el nuevo lenguaje de diseño de SEAT y apuesta por las nuevas tecnologías, como ya se vio en el SEAT Ateca. El maletero también es ligeramente más grande. Fue el primer vehículo del consorcio en utilizar la plataforma, antes que sus hermanos Volkswagen Polo VI, el Audi A1 GB y los Škoda Scala y Fabia IV.​
Solamente se comercializa con la carrocería de 5 puertas, y se complementa con una carrocería en formato SUV llamada Arona. Además comparte su estilo con su hermano mayor en la oferta de SEAT, el León y con su compañero de plataforma, el Ateca.​
Facelift
En 2021 se rediseña levemente el Ibiza, al menos el exterior recibe cambios mínimos, como logotipos, y el interior de los faros convencionales, mientras que el gran cambio lo recibe el interior con nuevo salpicadero, volante y elementos de instrumentación.​
En principio cuenta con cuatro acabados: Reference, Style, Xcellence y FR.
A partir de la quinta generación del Ibiza, SEAT ya no comercializa la versión SEAT Ibiza Cupra (ya que CUPRA en 2018 se convierte en la segunda marca de SEAT, enfocada a modelos más deportivos). Al presentar la nueva submarca CUPRA se presentó el Cupra Ibiza Concept, que anticipa como será el modelo de producción bajo la marca CUPRA en vez de SEAT, basado en el Ibiza V.​ En octubre de 2019, el CEO de SEAT, Luca de Meo confirmó que el proyecto del CUPRA Ibiza está cancelado, mencionando que:
El SEAT Ibiza V Facelift realizó las pruebas de choque de la Euro NCAP en octubre de 2022, y consiguió una calificación total de 5 estrellas:
En el caso de la calificación del Latin NCAP, el Ibiza 6F se llevó a casa cinco estrellas para Protección Ocupante Adulto y cinco estrellas para Protección Ocupante Infantil en 2018 (protocolo obsoleto). El modelo probado estaba equipado con los 6 airbags que incorpora como equipamiento estándar. Según Latin NCAP, el SEAT Ibiza ofreció protección buena para adulto en impacto frontal y lateral, mientras que cumplió con los requerimientos en el impacto lateral de poste, protegiendo de forma completa la cabeza. Adicionalmente, el subcompacto obtuvo una calificación de justa a buena en protección para niños, tanto en impacto frontal como lateral. Cabe recordar que este modelo está equipado de forma estándar con control de estabilidad.​
En 2018 fue nombrado Coche del Año en España, y quedó en el segundo puesto como mejor Coche del Año en Europa.​
Actualmente las motorizaciones disponibles son: 1.0 TSI (95 y 115 CV) y 1.5 TSI (150 CV)
En mercados como el mexicano, las únicas motorizaciones son un motor atmosférico de 1.6 L de 110 hp y 114 lb-pie y el 1.0 TSI (de 110 hp y 148 lb-pie de torque) está reservado para la versión FR como opcional.​​
Txus Jaio

Txus Jaio Arrizabalaga, también conocido como Txus Jaio, nació en Marquina-Xemein (Vizcaya) el 12 de junio de 1975. Se inició en el automovilismo, en la disciplina más económica, en las divisiones inferiores del Autokross del País Vasco pilotando un Peugeot 205 Rallye. Fue campeón de España de rally de tierra en 2002 y 2003 con un Ford Focus WRC.​​
Fue en 1995 cuando comenzó a pilotar en competiciones automovilísticas con un Ford Escort. En 1997, participó en las pruebas para el Carlos Sainz Junior Team que había convocado el propio Carlos Sainz. En ellas se seleccionaron a cuatro pilotos, entre los que estaba Jaio, para pilotar el Seat Ibiza Cupra en pruebas nacionales de asfalto y de tierra. Txus Jaio no había salido del País Vasco hasta entonces, y fue seleccionado junto a Oscar Fuertes, Fernando Medina y Esteban Vallín.
En 1999, participó en el Rally de Portugal y el Rally Cataluña. Eso hizo que llamase la atención de Carlos Sainz para futuros proyectos internacionales en el WRC. En el año 2000 compitió a bordo del Ford Escort WRC de Carlos Sainz. No tuvo suerte y Carlos Solé fue quien ganó el Campeonato Nacional de Tierra.
En los años 2001, 2002 y 2003, Txus Jaio seguiría en el WRC con distintos automóviles y en diferentes lugares como el Ford Focus WRC y el RAC Rally de Gran Bretaña.
En los años posteriores, Ford dejaría el programa deportivo, por lo que Txus Jaio bajó de nivel y con la ayuda de la Diputación Foral de Vizcaya, compitió en el Campeonato de Tierra en el año 2004 a bordo del Mitsubishi Lancer Evo VII de CALM.
En 2008, pilotó un Seat Leon Supercopa en el Certamen de Resistencia y un Ferrari 360 Modena en el Campeonato de España de Rally de Asfalto.
Algún año más tarde, Txus Jaio vio que no podía seguir en esa trayectoria y decidió volver a los campeonatos vascos de rallyes con un 325 de BMW en los que sería uno de los pilotos más aclamados por el público.
SEAT Marbella

El SEAT Marbella es un automóvil del segmento A fabricado por la marca española SEAT en Barcelona desde 1986 hasta 1998. Su nombre viene dado por la ciudad española de Marbella (perteneciente a la provincia de Málaga, Andalucía). En 1998, tras doce años en producción, el SEAT Marbella fue sustituido por el SEAT Arosa.
El SEAT Marbella (código modelo 028A) es prácticamente un SEAT Panda el cual tuvo que ser modificado por SEAT, y cambiar la denominación del modelo al romperse las relaciones con FIAT. Como el modelo inicial provenía del Fiat Panda, SEAT se vio obligada a diferenciarlo según el acuerdo al que habían llegado. Por otra parte, al modificar el modelo, también se modificó la variante furgoneta la SEAT Trans que provenía del SEAT Panda, cambiándole también la denominación por SEAT Terra. Estos nombres provenían de las versiones SEAT Panda Marbella y SEAT Panda Terra, por lo que ya estaban asociados al modelo, además la marca SEAT había decidió usar nomenclaturas para sus modelos de ciudades y lugares de España, por lo que también fue motivo para aprovechar ambos nombres.
Las modificaciones que se realizaron para diferenciar al SEAT Panda del nuevo modelo el SEAT Marbella se reducen a unos retoques en el frontal con un nuevo capó y nueva parrilla, más inclinada y con las rejillas de respiración horizontales, faros delanteros un poco más rectangulares, intermitentes delanteros naranjas que más adelante pasaron a ser transparentes, luces traseras (ligeramente más grandes), el portón trasero, los logotipos, las tapicerías, el equipamiento y cuadro de instrumentos. Con los años acabó incorporando novedades como la caja de cambios de 5 velocidades, encendido electrónico, motor de 41 CV, un catalizador para adaptarlo a las nuevas normativas medio ambientales​ y mejoras en el equipamiento. En las últimas versiones del SEAT Marbella se instaló un volante más moderno. Su precio asequible y su fama de robusto lo convirtieron en un éxito, de ahí que se mantuviera 12 años en el mercado hasta 1998 con pocas modificaciones, siendo uno de los vehículos más rentables para SEAT en toda su historia.
En el aspecto de mercado exterior, el Marbella tuvo una buena acogida en el mercado portugués, italiano, alemán y holandés. En este último país existe una asociación de seguidores del Marbella que organiza concentraciones.
Temporada 2023 del Campeonato Mundial de Rallycross de la FIA

El Campeonato Mundial de Rallycross de la FIA 2023 fue la décima temporada del Campeonato Mundial de Rallycross de la FIA. La temporada estuvo compuesta de seis rondas simples y dos rondas dobles, comenzando el fin de semana del 3 al 4 de junio en la Pista Automóvel de Montalegre en Portugal y terminando el fin de semana del 11 al 12 de noviembre en el World RX de China.
El 21 de julio, en el Circuito de Lydden Hill en Canterbury, el garaje del Special ONE Racing quedó completamente destruido en un incendio. Los dos coches eléctricos Lancia Delta Evo-E RX del equipo quedaron completamente destruidos. Nadie resultó herido en el incendio.​​​ Por este motivo, el World RX del Reino Unido fue posteriormente cancelado para la clase RX1e mientras se investigaba la causa. El Special ONE Racing se retiró de las últimas seis rondas de la temporada como resultado del incidente.​
El 31 de julio, el World RX de Benelux también fue cancelado para la clase RX1e, ya que aún se estaban investigando cuál fue la causa del incendio de Lydden Hill. Posteriormente, se confirmó que Johan Kristoffersson, Ole Christian Veiby, Timmy Hansen y Kevin Hansen participarían en la clase RX2e en el evento.​
El 1 de septiembre, se anunció que las últimas cuatro rondas de la temporada en Hong Kong y Sudáfrica continuarían con los pilotos de la clase RX1e compitiendo en el automóvil ZEROID X1 utilizado en la clase RX2e.​​
El 7 de diciembre de 2022, se anunció el calendario provisional de 2023 durante las decisiones del Consejo Mundial de Automovilismo de la FIA. Se emitió una actualización del calendario el 3 de marzo de 2023. El 21 de marzo, se anunció el World RX de China como final de temporada. El evento organizado en Hong Kong marcará la primera ronda de campeonato en la región de Asia-Pacífico.
Wolfgang Egger

Wolfgang Josef Egger (Oberstdorf, Alemania, 13 de febrero de 1963)​ es un diseñador de automóviles alemán que anteriormente se desempeñó como diseñador jefe de las marcas europeas de automóviles de lujo Alfa Romeo, Audi y Lamborghini. En 2017 asumió el cargo de director de diseño del fabricante chino de vehículos eléctricos BYD Auto.
Después de haber terminado la secundaria en Sonthofen, Wolfgang Egger se traslada a Milán para asistir a la Facultad de Diseño Industrial. Egger se gradúa en 1989 e ingresa de inmediato al departamento de diseño de Alfa Romeo, donde en 1993 es ascendido a jefe de diseño.​
En 1998 fue nombrado jefe de diseño de SEAT, donde fue capaz de introducir su estilo personal en el rediseño de diferentes modelos como el SEAT Ibiza, Córdoba y Altea.
En el año 2001 regresa a Italia como director de diseño de la marca Lancia,​ cargo en el que permanecerá brevemente. Poco después retorna nuevamente como director de diseño de Alfa Romeo, donde firmará la línea de algunos de los automóviles más populares de la marca, como el Alfa 147 o el exclusivo 8C Competizione que se empezó a comercializar en 2007, además de los destacados Nuvola Concept, 156, 166.​
A partir del 1 de mayo del 2007, Wolfgang Egger regresa a Alemania para entrar en el Grupo Volkswagen, donde reemplaza a Walter de'Silva como jefe de diseño de Audi. Bajo este cargo ha diseñado los Audi Hybrid concept​ y el Audi A5 Sportback,​.
SEAT Málaga

The SEAT Málaga (codenamed 023A) is a four-door saloon produced by the Spanish automaker SEAT from 1985 to 1991 and named after the city of Málaga in Andalucía in southern Spain. It can be considered a saloon variant of the SEAT Ibiza, although the underpinnings of the Málaga and the Ibiza Mark 1 were both based upon those of the SEAT Ronda.
This was a restyled version of the SEAT Ritmo, which in its turn was the rebadged version of the Fiat Ritmo. The Málaga most closely resembled the Fiat Regata, which was Fiat’s own saloon version of the hatchback Fiat Ritmo. However, the SEAT Málaga and the Fiat Regata were developed separately as the two manufacturers had already ended their partnership by the time of the launch of their two saloon models.
The SEAT Málaga was launched in the United Kingdom in September 1985, along with the SEAT Ibiza. It largely competed with budget offerings such as the Hyundai Pony and those from Lada, Škoda, Yugo and FSO.
Production ended in May 1991, by which time SEAT had been taken over by the Volkswagen Group. The car was replaced by the SEAT Toledo, the first Volkswagen-developed car from SEAT. The saloon based on the Ibiza, the SEAT Córdoba, was launched in end of 1993.
The Málaga sold relatively well in Spain, but was less popular in export markets despite sharing the same System Porsche Powertrain as the SEAT Ibiza. The Málaga was marketed as the SEAT Gredos in Greece after the Spanish mountain range Sierra de Gredos, because the word Málaga was considered too similar to the ubiquitous Greek swear word malakas.
The total production per year of SEAT Málaga vehicles is shown in the following table:
SEAT 1400

The SEAT 1400 was a rear-wheel-drive four-door mid-size sedan built by the Spanish car maker SEAT between 1953 and 1963. It was the first model produced by SEAT, and the first car to be assembled at the firm's then-new plant located in Barcelona's Zona Franca zone.
The car was a rebranded Fiat 1400, itself Fiat's first integrated chassis model.
Production started on November 13, 1953, carried out by an early workforce of 925 employees with a potential of 5 units produced per day; the first example carried the license plate 'B-87.223'. Initially, components were shipped as CKD kits from Italy and assembled by SEAT at their plant in Zona Franca, but in 1954 the Spanish-made parts content rose to a 93% proportion of the total in order to limit imports and to help the development of the almost non-existent Spanish supplier industry, thus fulfilling SEAT's assigned key role in the development of the Spanish economy as the national car maker of the post World War II Spain. In the next few years the model's production output would gradually increase, and by 1956 10,000 cars would be produced annually, with an average of 42 cars per day.
In 1963, when the car was replaced by the SEAT 1500, 82,894 examples covering four distinctively different versions of the 1400 had been produced.
The first SEAT 1400, offered between 1953 and 1955, incorporated a 1395 cc four-cylinder water-cooled Fiat engine with a claimed output of 44 bhp and top speed of 120 km/h (75 mph).
The SEAT 1400 A, the first revision, launched for 1955 was a modernised version of the original 1400, based on the Fiat 1400 A which had appeared from Turin the previous year. Published power output was now raised to 50 bhp and the top speed to 125 km/h (78 mph).
Announced at the end of 1956, the SEAT 1400 B appearing for 1957 retained its predecessor's bodywork but featured a revised front grill and offered a two tone paint scheme. In addition to the sedan, a five-door station wagon and commercial delivery truck version were available. Claimed engine output and maximum speed for the sedan were, from 1958, 58 bhp and 135 km/h (84 mph). This version of the 1400 would continue in production until 1964.
The SEAT 1400 C was introduced in 1960. The modern Pininfarina styled body, came from the recently introduced Fiat 1800. The previous SEAT 1400 B remained in production: the two cars were offered in parallel, sharing the same engine, though the newer car was longer and, it appears, slightly heavier than the old. The decision to fit the old four-cylinder unit in the new bodied SEAT rather than to tool up for assembly in Catalonia of the new six-cylinder engines being fitted by Fiat in the new-bodied cars appears to have been taken on cost grounds: disposable incomes in Spain at this time were far lower than those in Italy. In 1963 a five-door estate version of the 1400 C appeared, featuring a two piece tailgate. The introduction of a diesel-engined version would have to await the successor model, however.
SEAT Altea Prototipo

The SEAT Altea Prototipo is a 2+2 seater concept car presented by SEAT for the first time at the 2003 Frankfurt Motor Show, the first SEAT model to be produced inside the Audi brand group, which was unveiled with the aim to give a preview of the SEAT Altea's definitive road version, which was meant to be launched a year later in 2004.
Designed by Walter de Silva and belonging to what the Spanish car maker claims to be a 'Multi Sport Vehicle' (MSV) class denomination for a sporty single-volume people carrier, it has been named after the city of Altea in the Alicante province of Spain.
The Altea Prototipo incorporates the new SEAT's design direction trend reflecting the 'SEAT auto emoción' philosophy, which was shown for the first time in the 2000 SEAT Salsa concept car, moreover featuring the characteristic for the brand lateral curved descending lines as well as the new front radiator grille.
Other interesting points are the windscreen wipers resting at vertical position, the non visible exterior rear door handles, and the Agile Chassis or Dynamic steering response (DSR) system meaning special suspension settings and fittings combined with an electronic programme that regulates power steering response according to driving and steering speed.
Another novelty for the Altea Prototipo is found under the bonnet, it is the first model of SEAT to be powered by a direct injection petrol engine.
Six speed automatic and sequential Tiptronic gearbox.
The Altea Prototipo is built on a new platform, sharing components with the Audi A3 Mark II.
UD Ibiza

Unión Deportiva Ibiza is a Spanish professional football club based in the town of Ibiza, in the autonomous community of the Balearic Islands. Founded in 2015, it plays in Primera Federación – Group 2, holding home matches at Estadi Municipal de Can Misses, with a capacity of 6,000.
UD Ibiza was founded in 2015 by former Valencia CF president Amadeo Salvo, as a revival of UD Ibiza-Eivissa which had folded five years earlier. The new organisation was allowed to use the old one's identity, by settling its €50,000 debt with the Royal Spanish Football Federation and the regional federation in the Balearic Islands. In June 2017, the club was promoted to Tercera División after spending two seasons in the Regional league.
On 7 August 2018, after the RFEF blocked Lorca FC's participation in Segunda División B, Ibiza paid the club's debts and achieved an administrative promotion to the third level.
In 2019–20, the club competed in the Copa del Rey for the first time. They defeated Pontevedra and Albacete Balompié before a 1–2 home loss to FC Barcelona in the round of 32, having led the league title holders with 20 minutes to play. In the following edition, UD Ibiza beat a top-flight team for the first time, winning 5–2 against Celta Vigo in the second round of the competition; later they lost 2–1 to Athletic Bilbao after extra time.
On 23 May 2021, Ibiza was promoted for the first time ever to Segunda División by defeating UCAM Murcia in the final of the promotion play-off, via an Ekain Zenitagoia goal from the penalty spot. To compete in the Liga Nacional de Fútbol Profesional, the club became a Sociedad Anónima Deportiva with a starting capital of €700,000. Manager Juan Carlos Carcedo, who led the team to promotion, was dismissed on 18 December following six games without a win; his replacement Paco Jémez saved the team from relegation with a 15th-place finish, which was not enough for Salvo to give him a new contract.
On 28 April 2023, Ibiza were relegated to Primera Federación after being defeated 1–0 at Racing Santander, ending their two-season spell in the second division.
Note: Flags indicate national team as defined under FIFA eligibility rules; some limited exceptions apply. Players may hold more than one non-FIFA nationality.
Note: Flags indicate national team as defined under FIFA eligibility rules; some limited exceptions apply. Players may hold more than one non-FIFA nationality.
38°54′50″N 1°24′54″E﻿ / ﻿38.913794°N 1.414987°E﻿ / 38.913794; 1.414987
Ibiza (city)

Ibiza (Spanish: [iˈβiθa]; Catalan: Eivissa [əjˈvisə], commonly also Vila d'Eivissa [ˈvilə ðəjˈvisə] or simply Vila [ˈvilə]) is a city and municipality located on the southeast coast of the island of Ibiza in the Balearic Islands autonomous community.
The name of Ibiza in Catalan is Eivissa and it is sometimes called Vila d'Eivissa or simply Vila ("Town"). It is divided into two main parts: the old town, called the Dalt Vila (literally "Upper Town"), located on a little mountain by the sea, and the modern part, called the Eixample ("Extension").
The city, which has a population of 50,643 (2021), is the capital and most populous settlement of the island and of the Pityusic Islands group, which includes Ibiza and Formentera.
Ibiza is widely known and visited for its exciting nightlife. Some of the island's most notable nightclubs include Pacha, Amnesia, Space, and Ushuaïa. These four nightclubs are regularly in the top three of DJ Magazine's annual top 100 global clubs' chart.
Sights include the cathedral of Santa Maria d'Eivissa (14th century), located at the top of the Dalt Vila, and the Punic necropolis of Puig des Molins. Nearby is also the monument of Christ, the Sacred Heart of Jesus, a 23-metre-high (75 ft) statue inspired by Christ the Redeemer, which is 3.1 miles (5.0 km) north of the city.
Ibiza has a hot semi-arid climate (Köppen: BSh), bordering on a hot-summer Mediterranean climate (Csa). The average annual temperature of Ibiza is 18.3 °C (65 °F), being mild and stable throughout the whole year. The climate of Ibiza is typically warm, sunny and dry, with low variation between highs and lows. The sunshine hours of Ibiza are 2700-2800 per year, while the yearly rain amount goes from 400 to 450 millimetres (16 to 18 in). The average high temperature is 22.2 °C (72 °F), while the average low is 14.3 °C (58 °F). Winters are slightly rainy and mild, from November to April normally the whole island turns green for the seasonal rains. Summers are hot and fairly humid, but with very little rainfall. The few rainy days are often accompanied by thunderstorms. During the coldest month, January, the average high temperature is 15.7 °C (60 °F), while the average low is 8.1 °C (47 °F). In the warmest month, August, the average high temperature is 30.3 °C (87 °F), while the low is 22.2 °C (72 °F). Freezes and extreme temperatures are rare due to the influence of the sea. Ibiza has never been above 39 °C (102 °F) or under −3 °C (27 °F) since temperature records began in 1952. The average temperature of the sea around Ibiza is 19.7 °C (67 °F).
Бялото братство: възраждане

„Бялото братство: възраждане“ е български документален филм от 1990 г. по сценарий и режисура на Боян Папазов.
Представя езотеричното християнско учение Всемирно бяло братство (познато още като Дъновизъм по създателя му Петър Дънов) в България, включително молитви и танца паневритмия на дъновистите, изпълняван край езерото Бъбрека от Седемте рилски езера.
В сцените на филма участват последователи на дъновизма.
Филип Кар-Гом

Филип Кар-Гом (на английски: Philip Carr-Gomm) (р. 31 януари 1955 г., в Лондон, Великобритания) е английски психолог и писател, водач на Ордена на бардовете, оватите и друидите – най-голямата организация на друидизма в света.
От малък се интересува от древните традиции на друидите и постъпва в Ордена на бардовете, оватите и друидите на 18-годишна възраст.
След смъртта на основателя на ордена Рос Никълс (1975) става последовател на френския духовен учител от български произход Омраам Микаел Айванов за 7 години, като превежда негови книги на английски език.
Вдъхновен от него, решава да посети България и да се запознае по-отблизо с учението на Петър Дънов, като в продължение на 14 години редовно посещава България и контактува с членовете на Бялото братство, последователи на Петър Дънов. Изучава паневритмия и издава книга за нея през 1980 г.
От 1988 г. оглавява Ордена на бардовете, оватите и друидите, издава много книги, изнася лекции и организира семинари и курсове за друидизма.
Евритмия

Евритмия (от гръцки: красив ритъм; на английски: eurythmy) е сценично изкуство, основано от Рудолф Щайнер заедно с Мария фон Сиверс.
Същността на евритмията е изобразяване движенията на етерния свят в Словото. Човек осъзнава и усеща „етера“ в себе си и наоколо, когато движи тялото си според принципите на евритмията. Те отразяват действителното формиране и движение на речевия и музикален звук в пространството. Евритмията превръща времето в пространство. За разбирането на тази мистерия е необходимо да се положат усилия и да се отдели специално място в съзнанието. Евритмията е изкуство на изцелението. Тя е продължение на божествените движения, създали човека и неговата форма.
В началото на XX век се създава едно ново изкуство, което може да събуди силни импулси и да раздвижи здравословни хармонични сили, чийто източник е в свръхсетивната структура на човешкото същество. Основателят на антропософията д-р Рудолф Щайнер дава първите насоки за новото движение на Лори Мейер през 1912 г. в Германия. Той нарича евритмията любима дъщеря на антропософията. За първи път тя е представена като изкуство в мистерийната драма на Щайнер „Пазачът на прага“ в Мюнхен. По-късно в курсове и лекции пред евритмисти се разкриват дълбоките основания и принципи на движението евритмия, която става основен артистичен изказ на антропософията.
Сърбия и Черна гора

Държавен съюз Сърбия и Черна гора е бивша държава в централната част на Балканския полуостров, наследник на Съюзна република Югославия.
Представлява конфедеративна общност между републиките Сърбия и Черна гора. Съществува в периода 2003 – 2006 г.
След образуването на Мала Югославия като федерация в рамките на Сърбия и Черна гора през 1992 г. , ООН и много отделни държави (особено САЩ) отказват да я признаят за правоприемник на СФРЮ, въпреки че са признати като отделни държави. Причината за това са югославските войни, които попречват на постигането на споразумение за федералната собственост и дългове, по-специално за националния дълг. Федерална република Югославия се присъединява към ООН през 2000 г. като нов член, а не като наследник на Югославия, основателка на ООН.
През 2002 г. Сърбия и Черна гора постигат ново споразумение за продължаване на сътрудничеството в рамките на конфедеративния съюз, което, наред с други промени, обещава край на използването на името „Югославия“. На 4 февруари 2003 г. федералният парламент провъзгласява създаването на нова конфедерална държава - Държавен съюз Сърбия и Черна гора.
Според резултатите от референдума за независимост на Черна гора на 21 май 2006 г. 55,5% от избирателите гласуват за излизането на държавата им от съюза. Поради това на 3 и 5 юни 2006 г. Черна гора и Сърбия съответно провъзгласяват независимост от Съюза, което означава прекратяване на съществуването на Държавното обединение на Сърбия и Черна гора. По-късно двете държави споделят общата собственост, армията и дипломацията на бившата конфедеративна държава. Въпреки това, на финалната групова фаза на Световното първенство по футбол 2006 по-късно същия месец, страните все още са представени от същия национален отбор на Сърбия и Черна гора, който преди това преминават квалификацията за шампионата.
Сърбия и Черна гора се състои от 4 основни политически единици – 2 републики и 2 подчинени области:
Според Конституционната харта седалище на президента, парламента и правителството на Сърбия и Черна гора е Белград, а център на съдебната власт е Подгорица.
Основни дялове в икономиката са промишлеността и селското стопанство. Най-плодороден земеделски край е Войводина.
Там се отглеждат жито, царевица и соя. В Шумадия е развито овощарството и лозарството. Животновъдството е развито в Рашка и Източна Сърбия. Хомолските планини са богати на медна руда. Северният дял на Банат е богат на нефт и земен газ.
Скопска Църна гора

Скопска Църна гора или Скопска Черна гора (на македонска литературна норма: Скопска Црна Гора, произнасяно Скопска Църна гора, на сръбски: (Скопска) Црна Гора или (Skopska) Crna Gora; на албански: Mali i Zi (Shkupit); на турски: Karadağ) е планина, разделена между Северна Македония, Косово и Сърбия с най-висок връх Рамно (1651 метра).
Разположена е северно от Скопие. Формирана е като разсед и е изградена предимно от кристалинни шисти. Цялото южно подножие на планината е място за съботно-неделни разходки, където се намират голям брой вили.
Основният масив е на територията на Северна Македония, а по билото на северния дял на планината минава границата между Косово и Сърбия. Понякога южният масив се нарича Скопска Църна гора, а северния само Църна гора.
Курилско езеро

Курилско езеро (на руски език често срещано и само като Курилско) е кратерно езеро, разположено в голяма калдера в южната част на полуостров Камчатка, на територията на Южнокамчатския федерален резерват. Намира се в Уст-болшерецкия район на Камчатския край на Русия.
Името е дадено от Иван Козиревски около 1711 г. То произлиза от името на едно от племената на камчатските айни – курилите, живеещи по това време около езерото.
Степан Крашенинников в книгата си „Описание на земите на Камчатка“ цитира и местното наименование на езерото – Ксуй или Ксуай.
Първото описание на езерото е съставено от Георг Стелер през 1740 г. През 1908 и 1909 г. експедицията на Фьодор Рябушински провежда подробно проучване на водоема.
Това е третото по големина в Камчатка езеро и заема 77 км². Средната дълбочина е 195 м, максималната дълбочина е 316 м. Захранването му е от снегове и дъждове. Нивото на колебание на нивото е 1,3 м (най-високите нива са през май – юни, а най-ниските – през април). Средната температура на водата на брега през септември е 7,6 ° C, максималната е 10,8 ° C.
На североизточния бряг се намира вулканът Илинская сопка. В езерото има няколко острова, най-големите от които са Саманг (0.66 km²), Чаячи, Сърце, Ниския и Глинения. На юг, в езерото навлиза нос Тугуминк, а на северозапад – нос Пуломинк. На брега на залива Теплая в източната част на езерото има горещи минерални извори. Бреговете на езерото са каменисти плажове, зад които се издигат вулкани.
В езерото се вливат няколко реки и потоци: Етаминк, Хакицин, Виченкия, Кирушутк, Гаврюшка, ручея Оладочний и др. Река Озерная се влива в Охотско море на запад.
Изпарението от повърхността е 0.294 km³/ г. Езерото принадлежи към резервоарите с бавен водообмен. Времето за пълен водообмен е средно 17,4 години.
Курилското езеро е най-голямото местообитание на червена сьомга (Oncorhynchus nerka Walbaum) в Азия. Наблюдателната станция КамчатНИРО, която се намира на западния бряг на езерото, води статистика и наблюдение на видовете риби в езерото. По бреговете често е възможно да се срещне кафява мечка (постоянният им брой в околностите достига 200 или повече индивида).
Територията на Южнокамчатския федерален резерват, както и на държавния резерват Кроноцки, е включена в Списъка на световното и културно наследство на ЮНЕСКО през 1996 г. като част от вулканите на Камчатка.
Кръгове на Ойлер

Кръговете на Ойлер са средство за графично представяне на множества и техните взаимоотношения. Те включват както напълно, така и частично припокриващи се фигури, като е възможно представяне на изцяло отделни фигури. Фигурите могат да бъдат с различна площ, която да е пропорционална на броя на елементите, които съдържат. Ойлеровите кръгове носят името на швейцарския математик Леонард Ойлер (1707 – 1783). Те се използват както в строго научни дисциплини (като теорията на множествата), така и за визуализация на управленски модели в различни организации и предприятия. Кръговете на Ойлер са особено полезни за обяснение на сложни йерархии и припокриващи се дефиниции. Кръговете на Ойлер се състоят от прости затворени форми в двуизмерна равнина, всяка от които изобразява някакво множество или категория. Чрез трите възможни степени на припокриване (никакво, частично или пълно) се показва връзката между групите. Всяка затворена крива разделя равнината на две области (зони): вътрешност, която символично представя елементите на множеството, и екстериор, който представя всички елементи, които не са членове на множеството. Фигурите, чиито вътрешни зони не се пресичат, представляват несвързани множества. Зона, която е вътрешна за две или повече фигури, представлява съвкупността от елементи, общи и за двете или повече групи (пресечната точка на множествата). Фигура, която е изцяло във вътрешната зона на друга, представлява нейно подмножество.
Диаграмите на Вен са частен случай на Ойлеровите кръгове, но за разлика от тях диаграмите на Вен показват всички възможни връзки между различните множества, докато кръговете на Ойлер показват само относими отношения.
Сенегамбийски каменни кръгове

Сенегамбийските каменни кръгове са мегалити и по-малки скални късове, разположени в кръгове на обширна територия от приблизително площ от 30 000 km² между реките Гамбия и Салоум, в Гамбия и Сенегал.
Запазени са 93 кръгови конфигурации, в четири големи групи – Сине Нгаеме (52), Уанар (21), Уасу (11) и Кербач (9). Диаметрите им са между 4 и 6 м., а отделни каменни елементи достигат тегла от порядъка на 2 – 3 т. като на височина варират от 75 см до 3 м.
На цвят камъните са червени, някои са квадратни, други изтъняват на върха други пък са кухи отгоре. Датировката на кръговете е предполагаемо от III в. пр. н. до XVI в. В кръговете са намерени гробове, с кости, копия, стрели и други.
Във всеки кръг има между десет и двадесет и четири камъка. Върху тях хората продължават да оставят зеленчуци, свещи и пари. Носят се слухове, че някои светят нощно време.
През 2000 г. е издигнат нов музей (Уасу) в близост го каменните кръгове.
Житни кръгове

Житните кръгове (на английски: Crop circles) са агроглифи (геометрични фигури върху растителни култури или на пясъка, в блатата, на снега или върху леда). Тяхната форма може да бъде изключително проста (кръг) или сложна, като се простира на площ от няколко метра до стотици квадратни метра. Например, многоплановите фигури в полята край Стоунхендж изобразяват фрактал. Тази композиция е дълга 300 м и съдържа 145 кръга с малък диаметър.
След доклади за прости кръгове през 70-те години на миналия век, все по-сложни геометрични дизайни са създадени от анонимни художници, в някои случаи за привличане на туристи в даден район. Същите дават неоспорими доказателства, че те са тяхно дело, като обясняват и методите за тяхното създаване. Въпреки това, житните кръгове са обект на редица спекулации за намеса на извънземен разум или езотерични сили.
През XVII век в Холандия и Англия има свидетелства за житни кръгове, наречени „дяволът жътвар“. Феноменът „житни кръгове“ датиран от 22 август 1678 е съхранен и описан в брой на английски вестник като дело на дявола.
От 60-те години на 20 век феноменът е наблюдаван и в Австралия. На 5 август 1967 в Канада, фермер от Алберта е видял кръгове в житни култури, а през предишните седмици други няколко души твърдят, че са видели НЛО. Според Министерството на националната сигурност на Канада, този случай не е обяснен.
Житни кръгове се появяват и в Англия през 1978. Първите са видени в Ейвбъри, Марлбороу и са свързани с имената на Дъг Бауър и Дейв Чорли. Местните жители не са единодушни в мненията си. Едни смятат, че Бауър и Чорли ги правели нощем. Според други двамата са просто пристрастени към пиенето или имат паранормални способности. Със средствата и по начина на Бауър и Чорли е непостижимо огъването на растенията, без да се прекършат и счупят стръковете. През 2001 се появяват две „житни рисунки“ в полето пред най-големия британски телескоп – Чилболтън. След това цялата световна преса гръмва и се появява сензационната новина гласяща „Returning your call“ или в превод Отговор на вашето обаждане. Това пише британският вестник Daily Mail и отпечатва лицето на хуманоид и посланието, което според изследователи е отговор на извънземните.
През годините се предлагат обяснения за естествения произход на житните кръгове (болест по житата или торнадо), докато в наши дни, редица доказателства за човешка намеса налагат твърдението, че е явно или прикрито човешко дело.
Един от случаите на разкрити автори на житни кръгове е от 1991 г., когато двама мъже признават, че тяхно дело са стотици кръгове. Под прикритието на тъмнината, Дейвид Чорли и Дъг Бауър утъпквали с дървени дъски житата като мащабна шега. Те се присмивали на хората, които описвали художествените им творби като „превъзхождаща интелигентност“.
Северен полярен кръг

Северният полярен кръг е един от петте основни паралела от географската мрежа на Земята. Това е въображаема линия, която е разположена на 66° 33′ 39″ (или 66,56083°) северно от екватора. Всичко, което се намира северно от тази линия, се означава като Арктика, а зоната, разположена между Северния полярен кръг и друг важен паралел (Тропик на Рака), е известна като Северна умерена зона. Аналогичният паралел от южното полукълбо се нарича Южен полярен кръг.
Северният полярен кръг маркира възможно най-южните координати в Северното полукълбо, където се наблюдава полярен ден (24-часов ден) при лятно слънцестоене през юни и полярна нощ (24-часова нощ) при зимно слънцестоене през декември. В рамките на полярния кръг Слънцето е над хоризонта за 24 часа при лятно слънцестоене поне веднъж в годината, както и 24 часа под хоризонта поне веднъж годишно при зимно слънцестоене.
Позицията на Северния полярен кръг се определя от наклона на земната ос на въртене към еклиптиката. Ъгълът не е постоянен и изместването му се определя от цикли на изменения в кратки и дълги периоди. Към 2000 г. стойността му е 23°26′21″.
Страни, които имат значителни територии в Северния полярен кръг, са Русия, Канада, Дания (Гренландия), САЩ (Аляска), Норвегия, Швеция и Финландия.
Исландия също има територия в Северния полярен кръг, но по-малко от 1 km. Това са няколко малки острова, от които обитаем е само Гримси.
Северният полярен кръг е изключително слабо населен. Най-големите градове над този полярния кръг са Мурманск, Русия, с население от 325 100 души, Норилск – също в Русия, (177 000 души), Тромсьо в Норвегия с около 62 000 души и Рованиеми във Финландия с по-малко от 58 000 души.
Кръгове на обичта

„Кръгове на обичта“ е български игрален филм (драма) от 1972 година на режисьора Кирил Илинчев, по сценарий на Димитър Гулев. Оператор е Стоян Злъчкин. Музиката във филма е композирана от Румяна Станчева.
Вкаменената сватба (Медово)

Скалното светилище Вкаменена сватба се намира на север от село Медово, (Община Братя Даскалови) на разстояние 2 km от центъра на населеното място.
Обектът влиза в научно обръщение през 2006 г., когато проф. Васил Марков провежда теренно проучване на място и го публикува година по-късно.
Скалната арка при Вкаменената сватба е ориентирана на юг. Около нея вторично обработени в скалния масив са разположени множество скални изсичания, които свидетелстват че местността е служила като светилище на древните тракийски племена обитавали района. Местното население е запазило спомена за древен целебен ритуал, който включва провиране от долу в посока горе, върху висока скална площадка разположена „отвъд“ скалната арка, явяваща се врата, вход към нея. На това място идващите поклонници все още дребни монети или пръстени. Следите от обредност при арката според проф.Васил Марков може да се свържат най-вече с Великата богиня – майка, на която в древността е било посветено мегалитното съоръжение. Оставяните в дар пръстени обаче свидетелстват и за ритуали посветени на Слънцебога при орфическите магически практики, които са засвидетелствани в текст от Аполоновия орфически химн.
На място от ляво и запад личат следите от разтопен восък на палени на това място свещи и според проф. Марков подобно на светилището от Камен рид, край Демир баба теке, може да се смята, че огънят от свещите е заменил през късната християнска епоха небесният огън от древнотракийските свети места. Небесният огън, следите от който личат в най-автентичен вид в култово-обредните практики от светилището Скрибина, както и в огнените арки за традиционно народно лекуване с жив небесен огън от Средните и Западните Родопи.
От дясната страна край мегалитната арка расте малко дърво, където болните идващи за изцеление оставят парцалче от дрехата си или конец от нея. Изпълняваният тук здравоносен ритуал завършва с измиване на свещения извор. Там също се оставя част от дрехата или дребни монети във водата. Обредите извършвани тук са главно за лекуване на женско безплодие. Самото провиране през скалните арки, според проф. Марков са свързани най-вече със символичното влизане в лоното на Великата богиня-майка, за да се преродят отново инициираните за нов живот, след повторното им раждане. Марков посочва че Вкаменената сватба и изпълняваният древен ритуал на това място е поредното доказателство за съхранение на древна обредна практика, макар и силно профанизирана и фолклоризирана в българската народна култура.
Храмове в Древен Египет

Древноегипетските храмове са храмови съоръжения, използвани за официалното почитане на боговете и в памет на фараоните в Древен Египет и областите под египетски контрол. Те са смятани за домове на боговете и владетелите, на които са посветени. В тях египтяните извършват различни ритуали, които заемат централно място в тяхната религия – жертвоприношения на боговете, възстановки по време на празници на техните митологични взаимоотношения, отблъскване на силите на хаоса.