davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Pea coat

A pea coat (or peacoat, pea jacket, pilot jacket) is an outer coat, generally of a navy-coloured heavy wool, originally worn by sailors of European and later American navies. Pea coats are characterized by short length, broad lapels, double-breasted fronts, often large wooden, metal or plastic buttons, three or four in two rows, and vertical or slash pockets. References to the pea jacket appear in American newspapers at least as early as the 1720s, and modern renditions still maintain the original design and composition.
A reefer jacket is an officer's or chief petty officer's pea coat, with the same design but bearing gold buttons and epaulettes. A bridge coat is a reefer jacket which extends to the thighs, giving greater protection to an officer who does not need agility to climb the rigging.
According to a 1975 edition of The Mariner's Mirror, the term "pea coat" originated from the Dutch or West Frisian word pijjekker or pijjakker, in which pij referred to the type of cloth used, a coarse kind of twilled blue cloth with a nap on one side. Jakker designates a man’s short, heavy coat.
Another theory, favoured by the US Navy, is that the heavy topcoat worn in cold, miserable weather by seafaring men was once tailored from "pilot cloth" — a heavy, coarse, stout kind of twilled blue cloth with the nap on one side. This was sometimes called P-cloth from the initial letter of pilot, and the garment made from it was called a P-jacket — later a pea coat. The term has been used since 1723 to denote coats made from that cloth.
Today, the style is considered a classic, and pea coats are worn by all manner of individuals. The style has evolved to the addition of hoods.
While some of the jackets seen on the street are genuine navy surplus, most are designs inspired by the classic uniform and available from retailers with design variations that reflect current fashion trends, including a variety of fabrics and colours. The standard US Navy-issued pea coat uses Navy blue wool and sports buttons (brass for officers, black plastic for enlisted) decorated with an anchor motif. The standard fabric for historical pea coats in the 20th century was a smooth and heavy, dark navy blue Kersey wool, which was dense enough to repel wind and rain, and able to contain body heat without further insulation. This wool was left lightly treated after being sheared to retain much of the natural lanolin oil from sheep, thus increasing its water-repelling and insulating properties. Kersey was gradually replaced in the U.S. Navy through the 1970s by the rougher black Melton cloth (also lightly treated), a lighter wool that requires a quilted lining to match the warmth of the original Kersey.
Cagoule

A cagoule (French: [kaɡul], also spelled cagoul, kagoule or kagool), is the British English term for a lightweight weatherproof raincoat or anorak with a hood (usually without lining), which often comes in knee-length form. The Canadian English equivalent is windbreaker. The word cagoule is borrowed from the French for balaclava or hood.
In some versions, when rolled up, the hood or cross-chest front pocket doubles as a bag into which the shell can be packed.
A cagoule which could be rolled up into a very compact package and carried in a bag or pocket was patented by former Royal Marine Noel Bibby and launched in the UK under the brand name Peter Storm in the early 1960s.
In 1965, the French cagoule brand K-Way was introduced.
Original versions were lightweight and packable with generally an integral hood, elastic or drawstring cuffs, and a fastening at the neck. Usually, the cagoule could not open fully at the front and was pulled on over the head.
As a functional outdoor rain-garment, the original styling and proportions allowed the protection of the wearers' small personal items, such rucksack, waist bag and/or camera bag.
Later copied and marketed as a close-fitting cheap fashion accessory, the style became very popular in the United Kingdom during the 1970s.
List of French inventions and discoveries

France has made numerous contributions to scientific and technological development throughout its history. Royal patronage during the Kingdom era, coupled with the establishment of academic institutions, fostered early scientific inquiry. The 18th-century Enlightenment, characterized by its emphasis on reason and empirical observation, propelled the progress. While the French Revolution caused periods of instability, it spurred developments such as the standardization of the metric system. Pioneering contributions include the work of Nicéphore Niépce and Louis Daguerre in photography, advancements in aviation by figures like Clément Ader, foundational research in nuclear physics by Henri Becquerel and Marie Curie, and in immunology by Louis Pasteur. This list showcases notable examples.
Édouard-Léon Scott de Martinville earliest sound recording device.
Oilskin

Oilskin is a waterproof cloth used for making garments typically worn by sailors and by others in wet areas. The modern oilskin garment was developed by a New Zealander, Edward Le Roy, in 1898. Le Roy used worn-out sailcloth painted with a mixture of linseed oil and wax to produce a waterproof garment suitable to be worn on deck in foul-weather conditions. Oilskins are part of the range of protective clothing also known as foul-weather gear.
Waterproofed cloth garments were in use from the 18th century. Many different methods of waterproofing were used over the years. Some early sou'westers and rain capes were handmade of sailcloth waterproofed with a thin layer of tar, while other methods involved canvas duck coated with multiple applications of linseed oil and paint. While durable, these methods of waterproofing did not possess the breathable qualities of Le Roy's process.
Modern oilskins may be made of flexible PVC-coated synthetic fabric, while advanced materials for extreme conditions such as yacht racing may be used. Also known as "foul weather gear", contemporary oilskins include such innovations as DWR-coated nylon on their low end and Gore-Tex and other proprietary waterproof membranes on the high.
A Sou'wester, a traditional form of collapsible oilskin rain-hat, is longer in the back than the front to fully protect the neck. Sou'westers sometimes feature a gutter front-brim.
Waterproof Garment Workers' Trade Union

The Waterproof Garment Workers' Trade Union was a trade union representing workers involved in making waterproof clothing in the United Kingdom.
The union was founded in 1907 as the Waterproof Garment Makers' and Machinists' Trade Union. Based in Salford, it originally had 382 members, but this dropped to only 70 by 1912. As a result, the union's leaders decided to disband the union, but some members wished to continue. They appointed Joseph Fogerty of the Amalgamated Society of Woodworkers as a full-time organiser, and he was able to reverse the decline; by 1915, it had more than 500 members.
In 1914, the union renamed itself as the "Waterproof Garment Workers' Trade Union". The following year, it was a founder constituent of the United Garment Workers' Trade Union, but it retained significant autonomy, and became independent once more in 1921. The Great Depression saw great unhappiness among members with the union's organisation, many members leaving as a result. The General Council of the Trades Union Congress conducted an investigation, which concluded that the union should reform its structures, and the breakaway members should return to the union.
In 1936, the union was involved in a dispute at J. Meek and Co, in Manchester, and unhappiness about its handling of it led to the whole executive being replaced. This did not affect union membership, which reached a peak of 3,100 in 1947, with about three-quarters of members being women.
From the 1950s, membership of the union declined in line with employment in the industry, and by 1971 it had only 714 members remaining. The following year, it voted to amalgamate with the National Union of Tailors and Garment Workers.
Durable water repellent

Durable water repellent, or DWR, is a coating added to fabrics at the factory to make them water-resistant (hydrophobic). Most factory-applied treatments are fluoropolymer based; these applications are quite thin and not always effective. Durable water repellents are commonly used in conjunction with waterproof breathable fabrics such as Gore-Tex to prevent the outer layer of fabric from becoming saturated with water. This saturation, called 'wetting out,' can reduce the garment's breathability (moisture transport through the breathable membrane) and let water through. As the DWR wears off over time, re-treatment is recommended when necessary. Many spray-on and wash-in products for treatment of non-waterproof garments and re-treatment of proofed garments losing their water-repellency are available.
Methods for factory application of DWR treatments involve applying a solution of a chemical onto the surface of the fabric by spraying or dipping, or chemical vapor deposition (CVD). The advantages of CVD include reducing the use of environmentally harmful solvents; requiring less DWR; and an extremely thin waterproof layer that has less effect on the natural look and feel of the fabric.
Some researchers have suggested that the use of PFAS in water-repellent clothing is over-engineering, and comparable performance can be achieved using specific silicon- and hydrocarbon-based finishes.
Certain types of fabrics need to be re-treated to maintain water-repellency, as fluoropolymers decompose over time when exposed to water and chemicals. Washing the garment with harsh detergents usually accelerates DWR loss; in addition, soaps often leave a residue which attracts water and dirt. On the other hand, rain water or salt water affects DWRs less significantly. Affected garments can be treated with a 'spray-on' or 'wash-in' treatment to improve water-repellency. In some cases heat treatment can reactivate the factory applied repellent finish and aid in the repelling of water, and other liquids such as oils. On the other hand, some DWR products do not require heat treatment to be activated, and sometimes DWR treatments can be revitalized simply by washing the fabric with a suitable cleaner.
Cravenette was an old process to make cloths water-repellent. It was a performance finish that repelled water. Various U.S.-based suppliers, such as A. Murphy, W.G. Hitchcock, and H. Herrmann, were offering Cravenette-treated cloths in the early 20th century.
Oilcloth

Oilcloth, also known as enameled cloth or American cloth, is close-woven cotton duck or linen cloth with a coating of boiled linseed oil to make it waterproof.
Boiled linseed oil was prepared by a long boiling of linseed oil with metal salts, originally lead dross. The modern oil is less toxic, but also less suitable for making oilcloth. Re-enactors may boil their own oil in the search for a correctly coloured oilcloth. Oilcloth used for weatherproofing may have used a mixture of lead and manganese salts, the sienna and umber pigments, to give a more humidity-resistant cure.
The fabric was first stretched on a tenter frame and sized with animal gelatine. The oil was then applied and allowed to cure between coats. As the cure relies on oxidation by the air, thin coats and long cure times between are required.
Overlaps between sheets of fresh oilcloth would amalgamate naturally when pressed together. This tendency also led to the cloth sticking together when folded. The cloth was waxed or dusted with pumice to reduce sticking when folding was required.
Seams in traditional oilcloth could be coated after sewing to reduce leakage through their stitching. This was generally unsatisfactory for clothing though and so overcoats of this era would incorporate one or more short capes over the shoulders. These capes were made in one piece and covered the inevitable shoulder seams in the main garment. These capes remain today in garments such as the Ulster and Inverness.
In the 19th century, waxed cotton and Mackintosh developed and began to gradually replace oilcloth, especially for clothing.
Historically, pre-19th century, oilcloth was one of very few flexible, waterproof materials that were widely available. Leather was expensive—very expensive in large pieces and required regular maintenance if it got wet. Oilcloth was used as an outer waterproof layer for luggage, whether wooden trunks or flexible satchels, and for carriages and weatherproof clothing.
The most familiar recent use was for brightly printed kitchen tablecloths. Dull-colored oilcloth was used for bedrolls, sou'westers, and tents. By the late 1950s, oilcloth became a synonym for vinyl (polyvinyl chloride) bonded to either a flanneled cloth or a printed vinyl with a synthetic non-woven backing.
Altitude Sports

Altitude Sports is an outdoor e-commerce clothing company that sells and manufactures a wide range of sports outerwear, outdoor equipment and urban wear, focusing on travel, hiking, and camping. The company was founded in 1984 and its headquarters is located in Montreal, Canada.
The retailer's first store opened on Montreal's St. Denis Street in 1984. The company was known as Altitude Sports Plein Air, selling and renting outdoor equipment and clothing for outdoor activities. The Altitude-sports.com website was created in 1999 and was one of the first online outdoor retail sites in Canada. The Last Hunt, a sister outlet site, opened in 2010. In 2011, the company was acquired by Alexandre Guimond and Maxime Dubois, employees who became majority owners after the purchase. 2016 saw Altitude Sports partner with Quartz Co. and Monark to design and produce the world's first parkas insulated with milkweed.
In 2016, revenue from the bricks-and-mortar retail stores made up only 2% of the company's total sales, with most of the business being generated online. The St. Denis Street store closed in 2016, the beginning of a shift to a 100% online retailer. In early 2018, BDC Capital became a minority shareholder of Altitude Sports. In the fall of 2019, with items from 430 brands available, the company expanded, creating an online marketplace. In September 2019, Altitude Sports launched its first ready-to-wear collection, Vallier, which included coats, t-shirts, socks, sweaters. According to a number of sources, the collection is for the most part made from sustainable materials such as organic cotton, Japanese wool and others.
The company's environmental initiatives included cooperation with The World Wildlife Foundation Canada (WWF - Canada), and Protect Our Winters Canada (POW). Altitude Sports has also partnered with The Trans Canada Trail (TCT) as part of initiatives addressing nature conservation and climate change issues.
Delta Plus Group

Delta Plus Group is a French company created in 1977 and located in Apt, Vaucluse. The company designs, standardises, manufactures and markets Personal protective equipment (PPE) and collective protective equipment for professionals.
The Delta Plus Group employs nearly 3,500 people in 2023, has 46 subsidiaries worldwide, covering 110 countries, and has 18 production sites. Its product offering comprises 1,200 items providing comprehensive protection for users.
List of Top Gear test track Power Lap times

This is the full list of "official" Power Lap times on the Top Gear test track.
Top Gear define a qualifying vehicle as a road-legal production car on road-legal tires that has sufficient ride height to clear a standard speed bump. For these reasons the F1 car (Renault R24) (0:59.0), Aston Martin DBR9 (1:08.6) and Sea Harrier (0:31.2) do not appear. Whenever a non-qualifying vehicle is raced, the time is compared to the official power laps but then subsequently removed from the board. For example, the Ferrari FXX owned by Michael Schumacher (1:10.7) was taken off the board because it both failed to meet road legal standards and used slick tyres, and the Caparo T1 (1:10.6) was removed because its front wing was too low to drive over a speed bump.
Independently reported lap times, not in connection with Top Gear series:
Sometimes an additional term is written next to the time (such as Hot). This indicates that The Stig and the Top Gear team consider that the prevalent weather conditions have affected the lap time or car's performance. The time on the board is not changed: e.g. 1:50 MM (Mildly Moist) is deemed to be equivalent to 1:48 on a normal dry track. The following list describes how many seconds it costs a car or gives a car an advantage. These adjustments are also not applicable to Formula 1 drivers.
Mandrágora

A mandrágora é uma planta da família das Solanaceae, de origem eurasiana, herbácea, acaule, dotada de flores campanuliformes (forma de sino) e frutos bacáceos. Seus frutos amarelos, carnosos, aromáticos e tóxicos eram chamados de "as maçãs do diabo" pelos árabes devido a supostos efeitos afrodisíacos. As várias crendices e lendas ao redor desta planta provavelmente se originaram do fato de ela possuir uma raiz principal bifurcada bastante ramificada, muitas vezes assemelhando-se à forma humana.
São-lhe atribuídas propriedades tóxicas e medicinais: afrodisíaca, alucinógena, analgésica e narcótica.
O uso da raiz da planta é muito antigo, encontrando-se citado nos textos bíblicos em Gênesis 30:14 e Cantares 7:13. No Egito, as bagas de mandrágora, com grossura de uma noz, de cor branca ou avermelhada, eram vistas como símbolo de amor, provavelmente por suas características afrodisíacas. Entre os gregos, era chamada de Planta de Circe, a Mágica, que inspirava um temor reverente. Plínio, observava, de acordo com Teofastro: "os que colhem a mandrágora têm o cuidado de não receber vento pela frente. Eles descrevem três círculos em torno dela, com uma espada, depois a tiram da terra voltando as costas para o Sol poente... A raiz dessa planta, triturada com óleo de rosas e vinho, cura as inflamações e as dores dos olhos". Chamavam-na ainda, no século XVIII, de mão da glória e se atribuía a ela devolver em dobro, o que houvesse recebido: dois escudos de ouro em retorno de um escudo, duas medidas de grãos em retorno de uma. Segundo lendas medievais, as raízes da mandrágora deveriam ser colhidas em noite de lua cheia, puxadas para fora da terra por uma corda presa a um cão preto; e se outro animal ou pessoa fizesse esta tarefa, a raiz "gritaria" tão alto que o mataria. Outra lenda refere que a mandrágora tinha como semente o Sêmen de um homem enforcado.
Apesar do grande interesse demonstrado nessa planta ao longo dos tempos e do uso secular das raízes na medicina tradicional, surpreendentemente poucos trabalhos foram publicados sobre seus componentes químicos. Entre os alcaloides referidos na sua constituição, possivelmente em mais de uma espécie, encontram-se a hiosciamina, hioscina, apoatropina.
Solanum mauritianum

Solanum mauritianum é uma espécie de planta com flor pertencente à família Solanaceae.
Fumo-bravo é um arbusto multiramificado ou uma pequena árvore entre 2 e 4 metros de altura (mas pode crescer até 10m de altura nas condições certas). A planta tem um odor forte e uma vida útil de até trinta anos.
As folhas grandes, simples, inteiras, ovais-elípticas têm até 40 centímetros de comprimento, 30 centímetros de largura e são de cor verde-acinzentada. A ponta da folha é pontiaguda, a base é em forma de cunha. Elas ficam em pecíolos de 3 a 9 centímetros de comprimento. São densas, tomentosas, com tricomas amarelos, longos e em forma de estrela.
A autoridade científica da espécie é Scop., tendo sido publicada em Deliciae florae et faunae insubricae seu novae, aut minus cognitae species plantarum et animalium quas in Insubria austriaca tam spontaneas, quam exoticas vidit, descripsit, et aeri indici curavit Joannnes Antonius Scopoli. 3: 16, pl. 8. 1788.
É alegado que todas as partes da planta Solanum mauritianum são venenosas para humanos, especialmente as bagas verdes, e, além disso, que fatalidades humanas resultaram do consumo das bagas, e casos de envenenamento fatal em porcos e doenças em gado foram relatados em Queensland.
No entanto, gambás da montanha parecem comê-lo sem efeitos nocivos, e a remoção de casca, folhas e brotos terminais destruiu plantações puras de S. mauritianum. Watt & Brandwijk afirmam que cavalos, galinhas domésticas e todos os pássaros comem a fruta impunemente, e ainda afirmam que não existem registros de envenenamento em crianças, lançando dúvidas sobre relatos publicados contrários.
O principal composto tóxico é o alcalóide, solasodina, com o maior teor na baga verde imatura (2–3,5% de peso seco). Solauricina, solauricidina e solasodamina também foram encontradas em Solanum mauritianum.
Trata-se de uma espécie introduzida em Portugal Continental, no Arquipélago dos Açores e no Arquipélago da Madeira.
Lista de espécies de orquídeas brasileiras

Esta é a Lista das orquídeas do Brasil baseada no livro Orchidaceae Brasilienses (1980), de Pabst & Dungs, a qual foi atualizada para incluir todas as mudanças taxonômicas, novas ocorrências relatadas, novas espécies descobertas e espécies que foram esclarecidas, segundo as publicações mais recentes referidas na Checklist of Orchidaceae of Brazil do banco de dados do Royal Botanic Garden, Kew.
St Paul's Walden Bury

St. Paul’s Walden Bury é uma casa de campo inglesa e jardins circundantes na vila de St. Paul’s Walden em Hertfordshire. A residência é listada como Grau II e os jardins como Grau I. É uma das casas da família Bowes-Lyon, sendo o possível local de nascimento da Rainha Isabel, a Rainha Mãe.
A casa, de tijolos vermelhos com revestimentos de pedra e telhados de ardósia, foi construída por volta de 1730 para Edward Gilbert. Sua filha Mary se casou com George Bowes de Gibside, Durham, e a propriedade está em posse da família Bowes-Lyon desde então. James Paine fez alterações na casa na década de 1770, que também foi ampliada para os fundos no final do século XIX.
O jardim selvagem é um raro sobrevivente, tendo sido projetado na década de 1730 no antigo estilo formal, quando este estava se tornando um tanto quanto fora de moda.
O design dos jardins de St Paul's Walden Bury é em grande parte contemporâneo da casa, com áreas de jardim florestal adicionais dos séculos XIX e XX. O paisagista Geoffrey Jellicoe restaurou a obra do século XVIII. Existem três alamedas gramadas retas irradiando em formação patte d'oie (em português: pé de ganso) no jardim frontal da residência. Na década de 1950, um templo circular projetado por James Wyatt foi resgatado e trazido de Copped Hall, Essex, quando a casa pegou fogo. Há uma série de outras construções de jardim e estátuas, algumas do século XVIII, e uma horta murada da mesma época, quase quadrada e dividida em duas partes por uma parede.
Em 1987, os jardins foram listados como Grau I no Registro de Parques e Jardins Históricos de Interesse Histórico Especial na Inglaterra.
Prime Box Brazil

Prime Box Brazil é um canal de televisão por assinatura brasileiro fundado em 2012 e pertencente à programadora Box Brazil. O canal tornou-se conhecido pelo público após a regulamentação da Agência Nacional do Cinema (Ancine) que concedeu a alguns canais o título de canais brasileiros de espaço qualificado programado por programadora brasileira independente, dentre os quais se destacam os canais irmãos Travel Box Brazil, Music Box Brazil e Fashion TV.
O canal apresenta programação voltada a conteúdos de ficção, documentários e animações. como: séries, longas e curtas-metragens, assinados por novos e consagrados diretores, contemplando o que há de melhor na produção audiovisual independente.
As principais faixas do canal são:
- Sessão Prime Box, que exibe filmes de ficção nacional.
- Prime.doc, que exibe documentários.
- Curta in Box, que apresenta curtas-metragens de ficção e documentais.
Entre os destaques da programação estão as séries policiais Força de Elite e Caixa Preta, além da série documental Cineastas, produzida exclusivamente para o canal.
O canal atinge mais de 18 milhões de assinantes. Homens e mulheres de +18 anos, das classes A, B e C são o público-alvo.
Alive in Brazil

Alive in Brazil (estilizado como aLive in BraZil) é o quinto álbum (primeiro ao vivo) do cantor brasileiro Jay Vaquer. Ele foi lançado nos formatos CD e DVD em 2009, com o selo Som Livre.
O show foi gravado na casa de espetáculos Vivo Rio (Rio de Janeiro) em 20 de novembro de 2008, para um público de mais de 4.000 pessoas. No show, Jay e sua banda executaram as principais músicas de seus 4 discos de carreira. Meg Stock também participou da versão ao vivo de "Estrela de um Céu Nublado". O álbum, traz o registro de um espetáculo de caráter performático que se vale da música para entreter o espectador ao mesmo tempo em que o faz refletir sobre o que é cantado nas letras.
Existem poucas diferenças entre o CD e o DVD. Além da capa, que é ligeiramente diferente, as músicas "Me Tira Daquiii (Vendo, Vendo, Vendo)" e "Num Labirinto" somente estão presentes no DVD.
O nome "aLive in BraZil" pode ser entendido como uma tradução literal da frase, "Sobrevivente no Brasil", por se tratar de um cantor desconhecido pelo público que sobrevive em meio a tanta lamaceira e ambição no cenário musical.
Todas as faixas foram compostas por Jay Vaquer
Todas as faixas foram compostas por Jay Vaquer
Lista de canais disponíveis na televisão por assinatura do Brasil

Esta é uma lista de canais disponíveis na televisão por assinatura do Brasil, que contém a listagem dos canais de televisão disponíveis nas operadoras de TV por assinatura que operam seus serviços no território brasileiro, sendo divida por gênero de programação e por tipo de canal.
Infantil (crianças e pré-adolescentes em idade do ensino fundamental [do 1.º ao 7.º ano])
Infantil (crianças em idade pré-escolar)
A Agência Nacional de Telecomunicações (Anatel) obriga as operadoras a carregarem a cada três canais de conteúdo estrangeiro (execeto para os canais de conteúdos jornalísticos e esportivos), um canal cuja programação cumpra os critérios definidos pela Agência Nacional do Cinema (Ancine) como sendo de "conteúdo nacional", chamados de "canais brasileiros de espaço qualificado", de acordo com a lei n.° 12.485 de 2011. As operadoras podem removê-los de suas grades caso eles deixem de ser considerados como "conteúdo nacional" pela Ancine. Tal como em setembro de 2017, os canais considerados como de espaço qualificado pela agência são os listados abaixo.
Os canais de TV aberta terrestre, que são carregados obrigatoriamente por operadoras de direct-to-home (DTH), foram listados abaixo. Este tipo de operadora utiliza satélites para a transmissão e antenas parabólicas para a recepção de sinal, fazendo com que tenham abrangência nacional. Por essas condições técnicas, as operadoras de DTH não têm como carregar todos os canais abertos terrestres em sua área de cobertura, como prevê a regulamentação da TV por assinatura aprovada em 2012.
Para resolver a questão, a Anatel definiu novas regras, e de acordo com elas, 14 redes foram definidas como sendo nacionais, fazendo assim que as operadoras devem oferecê-los obrigatoriamente aos seus assinantes. O número subiu para 16 em setembro de 2016. A operadora, se incluir um desses canais em sua grade de canais, deve incluir também todos os outros 15 canais restantes. A regra vale apenas para o sinal analógico desses canais. Os canais governamentais, mantidos pelo Estado brasileiro e as instituições ligadas a ele, também são de transmissão obrigatória pelas operadoras de TV por assinatura.
As operadoras de televisão a cabo, assim como as DTH, também são obrigadas a carregar todos os sinais de televisão aberta terrestres disponíveis na sua área de cobertura. Os canais abertos transmitidos por satélite, incluindo também os que possuem transmissão aberta no satélite e também por sinal aberto terrestre, disponíveis nas operadoras de TV por assinatura, também foram listados. Em algumas redes, as operadoras usam o sinal da emissora afiliada da região ou os dois sinais (rede e afiliada).
Sinningia speciosa

Sinningia speciosa, sometimes known in the horticultural trade as gloxinia, is a tuberous member of the flowering plant native to Brazil within the family Gesneriaceae. Originally included in the genus Gloxinia in 1817, it was reclassified to Sinningia. Showy S. speciosa hybrids are still sometimes referred to simply as "gloxinia", although this name is now technically incorrect.
The name florist's gloxinia is now sometimes used to distinguish it from the rhizomatous species now included in the genus Gloxinia. Another common name is Brazilian gloxinia. The plants produce large, velvety, brightly colored flowers and are popular houseplants. Cultural requirements are similar to those of African violets except that S. speciosa generally requires more light and often has a dormant period, when the tuber should be kept cool and dry until it resprouts.
Although generally grown indoors, it is hardy in USDA hardiness zones 10-12.
Hawaii Tropical Botanical Garden

The Hawaii Tropical Botanical Garden is a nonprofit 17-acre (6.9 ha) botanical garden and nature preserve located on the 4-mile (6.4 km) scenic route off of Route 19 at 27-717 Old Māmalahoa Highway, Pāpa'ikou, Hawaii (island), Hawaii. It is open daily except Thanksgiving, Christmas, and New Year's Day. An admission fee is charged to the general public.
The garden is located in a scenic valley opening out to Onomea Bay, and features streams, waterfalls and a boardwalk along the ocean. It was created by Dan J. Lutkenhouse, who purchased the property in 1977 and began to develop it as a botanical garden. It opened to the public in 1984, and was donated by the Lutkenhouses to a nonprofit trust in 1995.
Today the garden contains over 2,000 plant species, representing more than 125 families and 750 genera, with good collections of palms (nearly 200 species), heliconias (more than 80 species), and bromeliads (more than 80 species). Some of the garden's mango and coconut palm trees are over 100 years old.
The garden combines water and flora: A three-tiered waterfall (Onomea Falls) provides one of several water views which include Boulder Creek and the lava tubes on Onomea Bay.
19°48′38″N 155°5′45″W﻿ / ﻿19.81056°N 155.09583°W﻿ / 19.81056; -155.09583
Space Operations Center (Brazil)

The Space Operations Center (Portuguese: Centro de Operações Espaciais - COPE) is a facility in Brasília operated by the Aerospace Operations Command to control and oversee the Brazilian satellites and other space activities.
The COPE was inaugurated on 23 June 2020 by President Jair Bolsonaro. The main mission of the facility is the operation and control the SGDCs satellites in partnership with Telebras. Other space activities will be conducted from the COPE as part of the Brazilian Space Agency operations.
Klabautermann

Klabautermannen eller skipsnissen er et overnaturlig vesen som ifølge europeisk folketro skulle holde til på seilskutene. Navnet skal komme fra nedertysk klabastern, som betyr «å bråke». Klabautermannen ga seg nemlig helst til kjenne ved å banke. Tradisjonen om klabautermannen er særlig kjent fra Nord-Tyskland, Polen og de baltiske statene. I norsk tradisjon er han lite kjent, men det er blitt dokumentert fortellinger om ham i Østfold og Vestfold.
I de fleste fortellingene er klabautermannen hjelpsom. I en storm kan han sette ryggen til masta og hindre at den brekker. Når han banker er det et godt varsel, men hører man at han høvler, blir det storm. Han kan også være hovedperson i rene skrekkhistorier. Når han viser seg, varsler han dødsfall eller til og med totalt forlis. Oftest blir han beskrevet som en vanlig matros med oljehyre, hammer og krittpipe. Når han går fra borde, er det et sikkert varsel om at skuta forliser.
Aksel Sandemose har brukt skikkelsen litterært i romanen Klabavtermanden fra 1927, omskrevet og gjenutgitt på norsk som Klabautermannen i 1932. Boka ble filmatisert i 1969. I tysk litteratur omtales der Klabautermann (på tysk også kalt Kalfatermann og Klabattermann) blant annet av Heinrich Heine, Friedrich Gerstäcker, Christian Morgenstern og Theodor Storm. Den tyske dikteren Klabund (Alfred Henschke) forklarte sitt eget psevdonym som en sammensetning av Klabautermann og Vagabund. Også den populære radio- og TV-figuren Pumuckl av Ellis Kaut framstilles som en kobold som er «etterkommer av Klabautermenn».
Essay

Et essay er en tekst som stiller spørsmål ved kjente forestillinger eller aktuelle saker. Ordet essay kommer fra det franske «essai» (forsøk) eller «essayer» (forsøke). Sjangeren fikk sitt navn fra Les Essais, en bok som den franske forfatteren Michel de Montaigne gav ut i 1580. Essay-sjangeren i fransk og norsk tradisjon skiller seg fra det engelske essayet (som ligner mer på en norsk skoleartikkel). Det norske essayet prøver ut en original tanke eller en spesiell synsvinkel på en sak, men behandler temaet saklig. I motsetning til artikkelen trenger imidlertid ikke essayet å se saken fra så mange sider, men man kan velge å forsvare en subjektiv mening ensidig. Som regel er norske essay underholdende og utfordrende i stilen, selv om setningene er fullstendige. Mens kåseriet gjerne er muntlig i formen og ironiserende i innholdet, er essayet skriftlig i formen og mer direkte filosoferende i innholdet. Derfor har det norske essayet mer til felles med avisenes kronikker, enn de humoristiske radiokåseriene.
Det personlige essayet skrives i jeg-form og bygger ofte på personlige erfaringer og refleksjoner. Essayet er heller ikke ensidig argumenterende eller misjonerende. Ofte er det vanskelig å se hva essayisten ‘egentlig’ mener. I essaysjangeren er det akseptert med ‘sidesprang’ fra hovedemnet, i form av innfall og digresjoner. I motsetning til kåseriet er essayet som regel ikke humoristisk, men det kan inneholde et snev av ironi, og det skal jevnt over være saklig, fordi essayet er en sakprosatekst. En kan kanskje si det slik at mens kåseriet har som mål å underholde og more, har essayet mer som formål å vekke til ettertanke.
Forfatteren av saksessayet setter selve saken i sentrum, mens forfatteren selv trer mer i bakgrunnen. Saksessay kalles også formelt essay eller vitenskapelig essay. Det saklige essayet har mye til felles med en skoleartikkel (leksikonartikkel), selv om det ikke her er et krav om objektivitet.
Sjøuhyre

Sjøuhyre og havmonster brukes i mytologi, folketro og litteratur om ulike typer oppdiktede, farlige skapninger som lever i havet. Det finnes fortellinger fra store deler av verden om overnaturlige monstre og fabeldyr i sjøen. Sjøuhyrer beskrives ofte som enormt store. I norsk tradisjon er det blant annet forestillinger om sjøormer.
Sjøuhyrer blir også beskrevet i eventyr, fortellinger, populærkultur og kryptozoologi. Blant annet har den svenske biskopen Olaus Magnus flere fantasifulle skildringer av nordiske havmonstre i Carta Marina fra 1539, et illustrert kart over Norden og havområdene omkring, og De nordiske folkenes historie fra 1555. I nyere tid kan sjøuhyre omfatte alt fra den hvite hvalen i Herman Melvilles roman Moby Dick fra 1851 til gigantiske dragemonstre i fantasiuniverset rundt filmene om Godzilla fra 1954 og framover.
St. Andrew’s Day

St. Andrew's Day er en festdag for apostelen Andreas.
Hans festdag feires i de vestlige og østlige kirkene den 30. november, en dag som i norsk tradisjon kalles Andresmesse eller Anders fisker. Dagen er Skottlands nasjonaldag; Andreas er Skottlands skytshelgen, og helgenens kors, andreaskorset, pryder Skottlands flagg.
Countryfest 4

Countryfest 4 er det fjerde albumet i serien Countryfest, fra plateselskapet Talent, som ga ut amerikanske countrymelodier i norsk språkdrakt. I tillegg til de nummererte utgavene, ble det også utgitt platen Vill Vest – Countryfest i 1975. På denne fjerde platen er artistene Lillian Askeland, Ottar Johansen og Helge Borglund, kjent fra plateserien «Frem fra Glemselen», samt Vidar Lønn-Arnesen og Lars Børke. Musikerne på denne platen kalte seg «The Country Team». Også på denne utgaven er låtvalget listet i sin originale engelsk versjon på platecoverets forside, og det meste er gamle slagere, bortsett fra Eurovision Song Contest-vinneren i 1979 fra Israel: «Hallelujah» i norsk drakt og countryversjon. Lillian Askeland synger også den franske «Les trois cloches» under tittelen «Jimmy Brown», og ble den mest populære sangen fra platen for henne. Platen kom ut høsten 1979, og lå én uke på VG-lista på 18.-plass. Alle sangen var på norsk på denne platen, utenom potpurriet til slutt.
Kimono

Kimono 着物 (fra japansk kiru: ta på seg + mono: objekt, dvs. klær) er den tradisjonelle japanske nasjonaldrakten. Opprinnelig ble ordet kimono benyttet om alle klær for menn, kvinner og barn, men har etterhvert blitt reservert for en viss type nesten fotsid drakt. Når den i vesten primært oppfattes som en kvinnedrakt, er det på samme måten som at mange ved ordet bunad umiddelbart tenker først på kvinnedrakten.
Kimonoen er T-formet som plagg, og faller rettlinjet (uten innsving for midjen) ned til ankelen. Drakten har krave og lange ermer. Ermene er svært vide ved vristen; voksendraktene kan der ha et rundmål på en halv meter. Tradisjonelt kan ermene på den drakten som brukes av ugifte kvinner ved spesielle anledninger, ha så vid omkrets at de henger nesten ned til gulvet.
Drakten svøpes rundt kroppen, alltid med den venstre siden over mot høyre, og holdes på plass av et bredt klesbelte som bindes sammen bak på ryggen. Dette beltet kalles obi.
Kimonoen brukes sammen med tradisjonelt fottøy, særlig med geta eller zori, og med strømpetypen tabi. Under den ytre kimonoen bæres som undertøy en kortere kimono som kalles nagajuban.
Krydder

Krydder er en fellesbetegnelse på først og fremst planter med sterk smak eller lukt, som brukes for å endre lukt, smak og farge i det endelig serverte mat eller drikke.
Klassifiseringene varierer noe: Noen regner bare planter og plantedeler som krydder, mens andre legger mindre vekt på opphavet og sier det viktige er bruken. For eksempel kaller mange også salt for krydder, men dette blir feil i henhold til den definisjonen som sier at krydder skal komme fra planter. Salt er jo ikke plantemateriale, men har ellers mange likhetstrekk med krydder.
I Norge vokser krydderurten bergmynte som gir det kjente krydderet oregano og denne er trolig vårt eldste krydder. I middelhavslandene har de i tillegg brukt basilikum, timian, rosmarin, salvie, karve og anis helt fra oldtiden.
På 1500-tallet startet man for alvor å importere krydder fra Det fjerne østen, særlig fra India. Sentrum for krydderhandelen i India var Calicut, som nå heter Kozhikode. Der var det store markedsplasser hvor de solgte blant annet nellik, muskat, pepper, kanel og andre kryddere som lukter godt. Pepper ble regnet som like verdifullt som sølv i Europa, og muskat ble regnet som like verdifullt som gull. Å ha krydder hvis man bodde i Europa, var et symbol på status. India ble regnet som krydderets hjemland, og i India fikk man kjøpt krydder billig. Noe av krydderet kunne bli verdt mer enn 27 ganger mer i Europa enn i India, det ga svært god fortjeneste.
I våre dager har også amerikanske kryddere som paprika og chilipepper blitt populære, i tillegg til mange nye kryddere og krydderblandinger fra Østen. Skandinaviske krydder som bergmynte og kvann er derimot lite brukt.
Krydder gir mat et ønsket karakter som ofte blir en del av matkulturen hvor dette praktiseres. Et typisk eksempel på dette er gløgg i Norge. Men juleøl i Norge har inntil nylig fulgt Reinheitsgebot og er følgelig ukrydret. -->, eller lusekatter i Sverige. Slikt blir man vant til i ung alder og søker etter i senere faser av livet. Kulturspesifikke krydringspraksis har derfor sosiale funksjoner på linje med musikk, dans, klesdrakt, eller dialekt i språket:
Hårpisk

Hårpisk er en lang, tynn flette eller pisk av hodehår som henger ned i nakken. Flettet hårpisk fra delvis barbert hode var påbudt frisyre for alle menn under Qing-dynastiet i Kina fra 1645 til 1912. Hårpisker var dessuten vanlig i den europeiske herremoten på 1700-tallet. Skikken oppstod som militær Soldatenzopf blant prøyssiske soldater, men ble utbredt også i den sivile moten, særlig i form av piskeparykker, pudderparykker med langt, stramt bundet nakkehår. Mange menn fortsatte med hårpisk i eget hår også en tid etter at parykkene gikk ut av bruk mot slutten av århundret.
Hårpisk har også vært båret av enkelte nordamerikanske indianere og indiske brahmaner, det vil si medlemmer av prestekasten der.
En tynn nakkepisk i en ellers kortklipt frisyre har også vært vestlig ungdomsmote på 1980- og 1990-tallet, på norsk ofte omtalt som «rottehale» eller på dansk grisehale (tilsvarende det engelske pigtail, som i britiskengelsk betyr «musefletter» på siden av hodet og i amerikansk betyr «hestehale» i nakken).
I mange land og kulturer har det vært vanlig å samle langt kvinnehår i en eller flere fletter, som eventuelt ble satt opp ytterligere. En raskere måte å samle langt hår på så det ikke henger i veien, er å lage en hestehale i nakken eller på bakhodet ved hjelp av en sløyfe, hårspenne eller hårstrikk. Slike hestehaler blir idag brukt av både barn og voksne kvinner. Også enkelte menn med langt hår kan ha hestehale i vestlig mote.
Hårpisk blir kalt queue eller cue på engelsk og fransk, et ord som også kan skrives kø på norsk og som er dannet av det latinske cauda som betyr «hale». Hårpisk kunne tidligere også kalles floke (floge på dansk).
Hellebard

Hellebard er et blankvåpen som består av et økseblad med en spydspiss på enden av et langt skaft. Hellebarder var i utstrakt bruk blant fotsoldater på 1300-tallet og 1400-tallet og bæres fortsatt som seremonielt stakevåpen av Sveitsergarden i Vatikanet. Seremoneille hellebarder brukes også av buekorps i Bergen.
Hellebardene bestod av et økseblad utstyrt med en spydspiss som var montert på en stang som kunne håndteres med to hender. Våpenet hadde ofte en hake på baksiden av øksebladet for å få tak i kavalerister i rustning. Piggen kunne brukes for å immobilisere kavaleristen ved å deformere rustningen.
Hellebarden var billig å lage med flerbruksmuligheter i kamp. Lengden gjorde det mulig å beskytte seg mot spyd og lanse, spydet holdt sverdkrigere på avstand og haken kunne brukes for å dra krigere i rustning over ende. Øksebladet var for å kutte ubevæpnete motstandere samt hester.
Hellebarder var hovedvåpenet for de tidligere sveitsiske hærene på 1300-tallet. Senere tok sveitserne også i bruk lanser, såkalte piker, for bedre å beskytte seg mot angrep fra ryttere, med hellebarder brukt for midlere avstander og korte sverd, Katzbalgere, for nærkamper.
Ordet hellebard kommet muligens fra de tyske ordene halm («stamme») og barte («øks»). Det er også mulig at ordet er avledet fra hellebaard som betyr helvetesbart på nederlandsk.
Andre våpen som noen ganger regnes som hellebarder:
Gåggå Salvesen

Ågot «Gåggå» Salvesen (1926–2002) var en norsk kostymedesigner, kjent som kostymesjef Den Norske Opera (1969–1986), et virke hun overtok etter Helene Furunes.
Av hennes spesielle utfordringer nevnes Flåklypaballetten, operaene Katja Kabanova og Carmen.
Hennes far var tegneren Harald Snilsberg som gjorde henne til figuren Gåggå i en av hans tegneserier for Tidens Tegn, såvel som barnebøker.
Hun var utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole (1946) og reiste til Miami der hun arbeidet, samt var lærer i drakthistorikk og kleskultur (1946–1969).
Norrøna

Norrøna is a Norwegian brand of outdoor clothing and sports gear. The company was founded in 1929 by Jørgen Jørgensen and is run by his great-grandson, also named Jørgen Jørgensen.
Norrøna was founded on 29 April 1929 by Jørgen Jørgensen. He was succeeded in turn by his son Bjarne, by Bjarne's son Ole Jørgen, and in 2005 by Ole Jørgen's son Jørgen Jørgensen, who opened the company's first shop in November 2009 and won the Ernst & Young Entrepreneur of the Year Award in the retailing category in 2012. The company has expanded over the years into areas including garden furniture, but now again concentrates on outdoor clothing and expedition equipment for a variety of sports including skiing, snowboarding, mountain biking, climbing, hiking, trekking, hunting, and arctic surfing. The first children's collection is to go on sale in August 2014. Norrøna's annual turnover increased 44% to 235 million Norwegian kroner in 2011 and 22% to 245 million kroner in 2012.
Norrøna is known for innovation and employs 17 of its 55 staff in research and development. Everything is done in-house at its headquarters, in Oslo, Norway, which showcases a picturesque waterfall in the back of the property. Its arctic surf collection, Unstad, was first tested in the river flowing from this waterfall. The company introduced the first tunnel tent for mountaineers, developed an ergonomic standard for backpacks, and introduced Gore-Tex to Europe. It has worked with expedition leaders and sportsmen including Lars Monsen, cyclist Kurt Asle Arvesen, polar explorer Børge Ousland, freerider Christine Hargin, urban skier Even Sigstad, and snowboarder Andreas Wiig. Norrøna also has tapped into the North American market: retailers sell its goods there, and Canadian athletes Mike Henitiuk and boardercross racer Mark Morrison represent the brand.
Norrøna popularised "flashy" colours in outdoor wear. Their flagship product is the Lofoten, a snow suit with a roomy cut that adapts to cross-country or downhill skiing or snowboarding, sells some 500 units a year, and has been widely imitated. Their collections are traditionally named for locations where those particular garments were designed to be worn. For example, the lofoten collection is designed for the big mountain freeriding found in Lofoten, Norway, and their fjørå collection, which is designed for single-track mountain biking, was inspired by the village of Fjørå, which is located in Norway's Sunnmøre fjords and is home to a network of single-track mountain bike trails.
Clothes steamer

A clothes steamer, also called a garment steamer or simply a steamer, is a device used for quickly removing wrinkles from garments and fabrics with the use of high temperature steam. They can for example be used to straighten wrinkles on shirts by releasing tension in the fabric so that it straightens itself. Steamers can also remove smells.
The steamer is filled with water which is heated and exits from the device as steam. Most models have an electrical wire which is connected to an outlet.
Many of these features are typically only found on the more expensive vertical valet clothes steamer models. Handheld, or travel, clothes steamers don't often include these additional features and are usually less powerful than their vertical valet steamers counterparts.
Most handheld steamers can be used by first filling the water tank, turning the appliance on and waiting a couple of minutes for the steamer to heat up. The clothing to be steamed is hung in a way allowing access to all of it, particularly creased areas, and preferably steamed using down strokes. Care is needed with delicate fabrics.
There are three basic sizes of clothes steamers: commercial floor models used in large manufacturing plants and dry cleaners, mid-sized models for small businesses such as tailors or seamstresses, and handheld mini steamers typically for household use or traveling. Steamers relax fibers rather than flattening like ironing; it is gentler on clothing and eliminates scorching, allowing a clothes steamer to be used, with care, to remove wrinkles from delicate fabrics such as silk.
Håkon Høgemo

Håkon Høgemo (født 4. april 1965 i Øvre Årdal) er en hardingfelespiller bosatt på Osterøy. Han har jobbet som frilansmusiker siden 1993 og vunnet Landskappleiken i 1989 og 1995. Han er førsteamanuensis ved Norges musikkhøgskole. Han har undervist som timelærer på Ole Bull Akademiet og Griegakademiet.
Siden 1992 har han spilt i trioen Utla med saksofonist Karl Seglem og perkusjonist Terje Isungset, en trio som kombinerer jazz og folkemusikk. Han har ellers spilt i gruppene Bufaste tonar (fra 1994), Slåttetrioen (fra 1995), Gamaltnymalt (fra 2001) og det 11-manns store hardingfeleorkesteret Marylands og spilt på en rekke album med de ulike grupperingene. Sammen med Karl Seglem har han dessuten samarbeidet med Ragnar Hovland på intimkonserten Poesiprogram med Ragnar Hovland.
Han fikk Osaprisen fra Ole Bull-akademiet i 1992 og Spellemannprisen 2000 i klassen folkemusikk/gammaldans for sitt soloalbum Solo. Han vant også Spellemannprisen 2005 sammen med Sigrid Moldestad og Einar Mjølsnes i samme klasse for albumet Gamaltnymalt. Han er også blitt nominert til Spellemannprisen 1992 i klassen folkemusikk/gammaldans for Utla sammen med Karl Seglem og til Folkelarmprisen 2022 i klassen solo for Håkon Høgemo spelar slåttar av Eivind Groven.