Østarbeider

Østarbeider, eller som på tysk Ostarbeiter, var en betegnelse, brukt i Nazi-Tyskland, for utenlandske sivile slavearbeidere fra de okkuperte områder i Sentral- og Øst-Europa, tvangsflyttet vestover for å utføre slavearbeid i Tyskland, eller i nazi-okkuperte land som Norge, under andre verdenskrig. Tyskland manglet arbeidskraft på grunn av krigen. Østarbeiderne var menn så vel som kvinner. Tyske myndigheter begynte å deportere sivile i begynnelsen av krigen og fortsatte med dette i økende grad etter Operasjon Barbarossa i 1941. De pågrep østarbeidere i Polen, Ukraina og Russland.
Antallet var trolig et sted mellom 3 og 5,5 millioner. I 1944 var de fleste nye arbeidere under 16 år; 30 % var så unge som 12–14 år da de ble tatt fra hjemmet. Aldersgrensen ble justert til 10 år i november 1943.
Østarbeiderne var ofte ofre for voldtekt. Graviditeter i ti-tusener skyldes voldtekt. Østarbeiderne fikk ofte sulterasjoner og ble tvunget til å bo i bevoktede arbeidsleirer. Mange døde av sult, overarbeid, bombing (de ble ofte nektet tilgang til bomberom), mishandling og henrettelse av tyske vaktmannskaper. Disse arbeiderne ble ofte nektet lønn; når de fikk betalt, mottok de betaling i en spesiell valuta som bare kunne brukes til å kjøpe spesifikke produkter i leirene der de bodde.
Etter krigen repatrierte de allierte mange av de over 2,5 millioner frigjorte østarbeiderne. Amerikanske myndigheter forbød repatriering av østarbeidere i oktober 1945, og noen av dem immigrerte til USA så vel som til andre land utenfor østblokken. I 2000 foretok den tyske regjeringen og tusenvis av tyske selskaper en engangsbetaling som erstatning til østarbeidere som var ofre for naziregimet.
Det var omlag 7000 østarbeidere i Norge under andre verdenskrig. Blant disse var det omlag 1800 kvinner og barn. Barna var i alder ned til 10 - 12 år. Etter krigen ble 389 barn repatriert til Sovjetunionen.
For nordmenn var det under krigen vanskelig å se forskjell på mannlige østarbeidere og krigsfanger. Begge grupper ble utsatt for tvang og bodde i bevoktede fangeleirer, men østarbeiderne ble ikke utsatt for henrettelser. Også for østarbeiderne gjaldt at kontakt med den lokale befolkningen var forbudt.
For østarbeiderne i Norge gjaldt tysk lovgivning, dette ifølge en forordning av 25. november 1942.
Aluminiumsindustri og fiskeindustri var bransjer som var viktige for okkupasjonsmakten i Norge, ved siden av byggingen av de mange festningsanleggene og vei- og jernbaneanlegg. Mangelen på arbeidskraft begrenset virksomheten, derfor ble krigsfanger fra kampene i Østeuropa transportert til Norge. Men tyskerne "engasjerte" også sivile arbeidstakere, noen frivillig, andre med tvang.
Dypfrysing av fisk ble introdusert i Norge tidligere på 1900-tallet, men slik produksjon i storskala krever både kapital, jevn tilgang på råstoff, samt marked og distribusjonskanaler fram til forbrukerne. I USA var dette utviklet. I Tyskland la myndighetene fra 1936 til rette for bruk av frossenfisk. 20. februar 1940 ble det inngått en avtale mellom Norge og Tyskland om salg av 50 000 tonn fersk fiskefilet. Det inngikk også i avtalen at det skulle bygges ut større fryserier i Norge, om nødvendig med hjelp fra tyske private firmaer. Flere tyske firmaer sto klare til å rykke inn i Norge med teknologi og kapital - og etter hvert arbeidskraft hentet med tvang fra okkuperte områder i øst, bl.a. fra Sovjetunionen.
Okkupasjonsmakten etablerte fire store fryserier i Norge: Trondheim, Bodø, Melbu og Hammerfest.
Heinz Lohmann hadde etablert frossenfiskindustri i Cuxhaven. Hans firma fulgte den tyske okkupasjonsmakten til Norge og i september 1940 dukket Lohmanns representant opp i Hammerfest. En fabrikk ble bygd og 22.juni 1942 gikk 150 unge ukrainske jenter i land i byen. Tidligere samme år var de blitt samlet sammen fra sine hjem og tilbudt arbeid for tyskerne, og tilbudet var vanskelig å avslå. De ble transportert med tog til Stettin i Polen og videre med lastebåten "Levant" til Hammerfest. De fikk losji i en brakkeleir, ti og ti på rommene. Tyske vakter med hunder patruljerte det inngjerdede leirområdet. Arbeidet var hardt og ensformig. Maten var dårlig, suppe og brød. Men vi stjal fisk som vi tilberedte på rommene, fortalte en av disse jentene seinere til forfatteren Alf Jacobsen. Før tvangsevakueringen av Finnmark høsten 1944 ble Lehmannfabrikkens maskineri, samt tyske formenn og jentene fra Ukraina, transportert til Svinøya i Lofoten og fryseriet var installert i nye lokaler.
Også ved den store fabrikken Frostfilet hadde i Bodø arbeidet tvangsutskrevne arbeidere fra Øst-Europa. I 1943 hadde fabrikken 760 "Ostarbeiter" og 99 "Ostarbeiterinnen" i tillegg kom tyskere og nordmenn, til sammen over tusen mennesker. Vladimir Kozlov var en av østarbeiderne i Bodø; han er kjent for sitt forhold til den seinere spionen Gunvor Galtung Haavik.
Forfatteren Alf Jacobsen antar at de fire tyske frossenfiskfabrikkene, Frostfilet i Bodø og Trondheim, Andersen & Co i Melbu og Lohmann KG i Hammerfest leverte nærmere 200 000 tonn dypfryst filet, et betydningsfullt bidrag til Nazi-Tysklands matbehov.
I Årdal ble det bygd aluminiumsverk under krigen. 1300 tvangsarbeidere fra Øst-Europa ble satt i arbeid og innlosjert i brakker der det bodde 150 mann i hver brakke.
Knaben molybdengruve