davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Lars Petter Hagen

Lars Petter Hagen (født 1975) er en norsk komponist fra Ski, bosatt i Oslo. Siden 2003 har han jobbet i lderstillinger i norsk kulturliv parallelt med sin karriere som komponist og kurator. Hans verkliste omfatter instrumental- og vokalmusikk, lydinstallasjoner, elektroniske verker samt musikk for film og scene.
Han studerte ved Norges musikkhøgskole årene 1995-2000, der han hadde Rolf Wallin og Asbjørn Schaathun som lærere. Han hadde sitt internasjonale gjennombrudd som komponist på Donaueschinger Tage für Neue Musik i 2005 med bestillingsverket Norske arkiver, urfremført av Hilversum kammerorkester under ledelse av Peter Eötvös.
I 2003 fikk Hagen Arne Nordheims komponistpris, og i 2004 ble han tildelt Edvard-prisen i klassen for samtidsmusikk for verket Passage – silence and light triptych. Han fikk Spellemannprisen 2013 i klassen komponist for Oslo Filharmoniske Orkester, Rolf Gupta og Gjermund Larsens utgivelse med hans musikk. Han har i tillegg vært kunstnerisk leder for interesseorganisasjonen Ny Musikk og festivalene Happy Days, Nordic Music Days og Ultimafestivalen. Han ble kunstnerisk leder for Ultimafestivalen fra 2012, etter også å ha vikariert i samme stilling der i 2009 og 2010. Hagen var leder for Ultima fram til 2017 og ble deretter prosjektleder for Oslo-filharmoniens 100-årsjubileum som ble markert i sesong 2019/2020. I 2020 gikk han over i stilling som utviklingssjef samme sted. Samme år tiltrådte han som rådsleder i Norsk kulturråd.
Sammen med samtidsensemblet Cikada ble han nominert til Spellemannprisen 2019 i klassen samtid for Lars Petter Hagen: Harmonium Repertoire. Hagens verker har blitt fremført på festivaler som Donaueschinger Musiktage, Maerzmusik, Eclat og Gaudeamus Music Week av ensembler som Ensemble Modern, SWR Sinfonieorchester Baden- Baden, Neue Vocalsolisten Stuttgart og Oslo-filharmonien. I tillegg til vokal- og instrumentalkomposisjoner, har Hagen også arbeidet med lydinstallasjoner og komponert stykker for scene og filmproduksjoner.
I 2010 ble Hagen nominert til en Drama Desk Award for musikk komponert til det New York-baserte dukketeateret Wakka Wakkas forestilling Baby Universe. Hagen laget i 2012 platen Elements of Light i samarbeid med den tyske elektronika-produsenten Pantha du Prince og The Bell Laboratory.
Hagen har også vært aktiv som skribent, mentor og foreleser.
I januar 2022 ble Hagen ansatt som direktør for Festspillene i Bergen i et åremål på fire år.
Gaute Vikdal

Gaute Vikdal (født 3. mai 1956 i Hadsel) er en norsk musiker (bass-trombone), kjent for sitt virke innen samtidsmusikk og folkemusikk.
Vikdal er oppvokst i Mosjøen og utdannet ved Norges musikkhøgskole (1981) samt Mannes College, New York (1983). Han er tilknyttet Stavanger Symfoniorkester (1985–), førsteamanuensis ved Høgskolen i Tromsø (1986–2002) og i en periode sentral i Ny Musikk i Rogaland (1986–89). Utover å ha vært solist ved en rekke tilstelninger som Ultimafestivalen og Festspillene i Nord-Norge, har han ledet ensemblet Arctic Brass til fire CD-utgivelser på Euridice, som han selv etablerte i 1992 med Bjørn Andor Drage, og også selv har hatt soloutgivelser på."Skygger" EUCD 001 i 1992, "Skybrudd" EUCD 007 i 1998 og "Lurendreierier" EUCD 054 i 2010. Gaute Vikdal har bemerket seg som utøver på neverlur under prestisjearrangement som Kronprinsbryllupet og ved åpningen av den nye operaen i Bjørvika. Ny CD "Nordklang" med alle dedikerte komposisjoner for trombone og lur av Arne Nordheim lanseres i 2013.
Det Norske Solistkor

Det Norske Solistkor er et kor etablert i 1950 av Norsk Solistforbund med formål å være et ensemble med de høyeste kunstneriske mål for fremføring av kormusikk. Korets første dirigent var komponist Knut Nystedt. Han ledet koret i 40 år før Grete Pedersen, korets nåværende dirigent og kunstnerisk leder tok over i 1990. Pedersen vil være kunstnerisk leder for koret frem til juni 2025.
Solistkoret består av 26 sangere. Koret fremfører et bredt spekter av musikk, fra nyskrevet musikk, folkemusikk og klassikere i den nordiske og internasjonale korlitteraturen. Koret produserer egne konserter og opptrer på festivaler i Norge og internasjonalt.
Koret mottok Gammleng-prisen i klassen kunstmusikk i 2012, Spellemannprisen 2020 i klassen samtid for Lament og Anders Jahres kulturpris i 2020. Koret har to ganger blitt tildelt Musikkritikerprisen (1957/58 og 2020–2022) og ble i 2012 kåret til Årets utøver av Norsk Komponistforening. Albumene Bach: The Motets og Luciano Berio: Coro ble hedret med den franske prestisjeprisen Diapason d'or de l'année (2018 og 2019). De har også vært nominert til Spellemannprisen 1973 i klassen årets seriøse plate, til Spellemannprisen 2015 i klassen klassisk for Meins Lebens Licht–Nystedt / Bach og til Spellemannprisen 2023 i klassen samtid for Bent Sørensen: St Matthew Passion.
Hallgrim Hansegård

Hallgrim Hansegård (født 28. januar 1980) er en norsk koreograf og danser. Han stiftet Frikar Dance Company i 2006, og var var modell for dansebevegelsene i onlinespillet Age of Conan. Hansegård ble i 2009 tildelt prisen for beste koreografi under Eurovision-konkurransen. Han var hovedartist under Festspillene i Bergen 2010 og ble norgesmester i lausdans (hallingdans) i 2011, 2012 og 2013. I 2013 ble Hansegård tildelt Sølvprisen i Prix Italia i kategorien "Performing Arts". . Under Landskappleiken på Fagernes i 2015 vant han Kongepokalen som da var satt opp i klassen halling.
Hansegård studerte to år ved Nordland kunst- og filmfagskole i Kabelvåg og tre år på Akademiet for Digital Kunst i Firenze. Han fikk sitt internasjonale gjennombrudd som kunstner med en animasjon for bestillingsverk på Veneziabiennalen 2003. Siden produserte han flere animasjoner og dokumentarfilmer som senere er vist på norske kinoer og på Skandinavisk Panorama 2005.
Folkelarmprisen

Folkelarmprisen (Norwegian Folk Music Awards) er en utmerkelse som deles ut til artister bosatt i Norge, som har utmerket seg innen folkemusikk eller andre former for tradisjonsmusikk. Prisen ble etablert i 2005 og deles ut i flere klasser, under den årlige musikkfestivalen Folkelarm, for første gang i Oslo i 2005. Festivalen arrangeres av FolkOrg, en organisasjon for folkemusikk og folkedans.
Jurymedlemmer 2007 Kjell Bitustøyl (leder), Åshild Vetrhus, Marit Hætta Øverli, Ånon Egeland og Knut Aastad Bråten.
Jurymedlemmer 2008: Susanne Lundeng, Ronny Kjøsen, Mari Skeie Ljones, Guttorm Andreasen, Ante Somby
Jurymedlemmer 2010: Carl Petter Opsahl (juryleder), Kirsten Bråten Berg, Øyvind Sandum, Kai Somby og Ingunn Bjørgo
Jurymedlemmer 2011 Marit Hætta Øverli (juryleder), Mads Johansson, Nicolas Møllerhaug, Sølvi Lien og Berit Opheim Versto
Jurymedlemmer 2012: Olemic Thommessen (juryleder), Elle Marja Eira, Ragnhild Knudsen, Brynjar Bjerkem og Annlaug Børsheim.
Jurymedlemmer: Georg Buljo, Kjetil Asdal Bjørgan, Sigbjørn Apeland, Sigrid Randers-Pehrson, Tonje Lien Barkenæs
Jurymedlemmer: Georg Buljo, Rikke van Ommeren, Sølvi Lien, Sigbjørn Apeland og Tonje Lien Barkenæs
Jurymedlemmer: Per Anders Buen Garnås, Rikke van Ommeren, Kirsten Bråten Berg, Åsmund Reistad og Pål Bratås.
Jurymedlemmer: Julie Alapnes Normann, Sigrid Berg, Karl Seglem, Asgaut Bakken og Andreas Fliflet.
Jurymedlemmer: Stein Magne Eggen, Elin Kåven, Jo Einar Jansen, Irene Tillung og Johanne Flottorp.
Jurymedlemmer: Steinar Ofsdal, Ragnhild Knudsen, Georg Buljo og Ole Nilssen.
Folkelarmprisen for 2022 blir delt ut på Riksscenen i Oslo 24. november 2022. Jurymedlemmer: Frank Rolland, Kristina Farstad Bjørdal, Kristoffer Kleiveland, Margrethe Nordmoen og Sigrid Randers Pehrson.
Folkelarmprisen for 2023 ble delt ut på Riksscenen i Oslo 16. november 2023. Juryen som kåret vinnerene bestod av Nina Fjeldet, Anders Lillebo, Per Midtstigen, Åshild Vetrhus og Johanne Flottorp.
Folkelarmprisen for 2024 ble delt ut på Riksscenen i Oslo lørdag 16. november. Juryen bestod av Åse Teigland, Mads Erik Odde, Ulf-Arne Johannessen, Steinar Ofsdal og Olaf Moen.
Steinar Ofsdal

Steinar Ofsdal (født 1948) er en norsk komponist og musiker, hovedsakelig fløytist. Han er professor ved Norges musikkhøgskole og Ole Bull Akademiet.
Siden 1967 har Ofsdal opptrådt som musiker på utallige scener i Norge og store deler av verden. Alene, med gitarist eller trekkspiller, med visesanger, med trio, med kvartett, med band eller i band. Han er også kjent som et av medlemmene av folkemusikkgruppen Bukkene Bruse sammen med Annbjørg Lien og Arve Moen Bergset og etter hvert også Bjørn Ole Rasch.
Steinar Ofsdal har skrevet en lang rekke komposisjoner til egen konsertbruk og musikk til teater, film, TV og radio.
Han har vunnet Spellemannprisen 1983 i åpen klasse for albumet Hat Trick og Spellemannprisen 1989 sammen med Per Midtstigen i klassen folkemusikk/gammaldans for Sjøfløyta. I tillegg vant Bukkene Bruse Spellemannprisen 1993 i klassen barneplate og var nominert til Spellemannprisen 1978 i klassen årets instrumental-plate for Fløytesprell. Han fikk Gammleng-prisen i åpen klasse i 1999 og ble nominert til Edvard-prisen i 2005 i klassen tradisjonsmusikk for Suite for fløyter, hardingfele og strykekvartett. I 2009 ble han dobbelt vinner av NM i folkemusikk (Landskappleiken på Geilo) i sjøfløyte og seljefløyte, og mottok Egil Storbekkens musikkpris samme år. Han fikk Hilmar Alexandersens musikkpris i 2016.
Oluf Dimitri Røe

Oluf Dimitri Røe (født 11. desember 1962 i Hellas) er en gresk-norsk lege og folkemusiker (fiolin, sekkepipe og vokal), kjent fra flere innspillinger.
Røe er oppvokst i Trøndelag, studerte medisin i Bergen, og praktiserte syv år på den greske øy Mykonos og i Kautokeino (1991–94). Han virker i dag ved kreft-avdelingen på St. Olavs hospital i Trondheim. Han etablerte koret Dimitri Joavku i Kautokeino (1992). Med musikere fra Mykonos ga han ut plate med stedets opprinnelige musikk (2001). Han har spilt på utgivelser med Balkan-gruppen Fri Flyt (1993–2001) og er i dag i sigøyner-gruppen Bengalo (2000-), samt tater­musikeren Laila Yrvums band. Røe har også medvirket på utgivelser med Åge Aleksandersen og DumDum Boys, og skriver forøvrig eksperimentell musikk for Trøndelag Teater. Han ble portrettert i programmet Sølvsuper på NRK.
Terje Isungset

Terje Isungset (født 1964) er en norsk musiker og komponist (perkusjon, slagverk), bosatt i Bergen. Han har flere titalls innspillinger der han kombinerer trommer og perkusjon med uvante lydkilder som bukkehorn, munnharpe, tre, stein og is. Han har gitt ut ti soloalbum og skrevet over førti bestillingsverk. Isungset starta sitt prosjekt med ismusikk i 1999, og hadde ideen til en ismusikkfestival som starta på Geilo i 2006 (med Pål Knutsson Medhus som arrangør). Han spilte inn verdens første CD med ismusikk i 2001 (med hjelp av Bengt Carling), og gjennomførte historiens første ismusikkturne i regi av Rikskonsertene i 2007 (med 33 konserter). Isungset starta plateselskapet All Ice Records i 2005 har gjort flere pionerprosjekt, som World of Glass med Arve Henriksen (Tallinn 2011 - Europeisk kulturby). Isungset jobber for tiden mest som soloartist eller i samarbeid med ulike musikere og band.
Han har siden 1997 jobba med den svenske gruppa GROUPA, som med bruk av folkemusikk som samtidsmusikk (med Jonas Simonsson og Mats Eden). Isungset har flere utgivelser med gruppen Orleysa (1987–) og i trioen Utla der han siden 1992 har spilt med Karl Seglem og Håkon Høgemo. Hovedfokuset i Isungsets musisering er likevel fri improvisasjon. Sammen med saksofonist Karl Seglem i duoen Isglem (1988–) er det gitt ut 6 CD plater. Agbalagba Daada med Per Jørgensen er fortsatt aktuell i tillegg til diverse samarbeid med Arve Henriksen. Ellers er han aktiv i duoer sammen med Sissel Vera Pettersen, Thereese Skauge, Didier Petit, Jorma Tapio og Stian Westerhus.
Isungset har også laget over førti bestillingsverk og komponert musikk til teater, ballett, samtidsdans og film. Til Vinterspillene i 2000 komponerte han verket «Under Is», fremført med Palle Mikkelborg og Lena Willemark. Her ble instrumenter av is brukt for første gang. CD-en ble spilt inn i Jukkasjarvi i 2001. I 2005 lanserte han ideen om en egen ismusikkfestival, og i 2006 startet han Ismusikkfestivalen på Geilo i samarbeid med Pål Knutsson Medhus. Isungset har utgitt seks plater med ismusikk på plateselskapet All Ice Records. Han har også gitt ut en plate med Arve Henriksen, hvor de kun spiller på spesialbygde instrumenter av glass. I engelske boken Percussion Profiles ble han rangert som en av verdens 25 mest kreative perkusjonister.
For albumet Igloo fikk han Edvard-prisen 2007 i åpen klasse og ble i tillegg nominert til Spellemannprisen 2006 i samme klasse. I 2021 ble han tildelt Egil Storbekkens musikkpris, en pris som deles ut til personer som har gjort en ekstraordinær innsats innen norsk folkemusikk.
Arve Moen Bergset

Arve Moen Bergset (født 1972) er en norsk kveder, sanger, fiolinist og hardingfelespiller.
Han er medlem av folkemusikkgruppen Bukkene Bruse, spiller førstefiolin i Oslo-filharmonien, har gitt ut flere soloalbum og deltatt som solist på flere innspillinger.
Han ble inspirert til folkemusikk av Ellen Nordstoga og gikk i lære hos Sondre Bratland. Bergset gikk i Vinje i samme skoleklasse som Odd Nordstoga. Som femåring flyttet han til Vinje i Telemark og som åtteåring begynte han å ta timer i kveding hos Sondre Bratland. I 1986 ga han ut kassetten Litle fuglen og ble for alvor kjent og publikumsyndling da han som 15-åring kvedet under Spellemannprisen 1986. Han ga i 1987 ut albumet Arvesølv, et album med tradisjonell folkemusikk. For dette vant han Spellemannprisen 1987 i klassen folkemusikk/gammaldans.
I 1988 ble han med i Bukkene Bruse sammen med Steinar Ofsdal, Annbjørg Lien og etter hvert også Bjørn Ole Rasch. Sammen med Bukkene Bruse har han gitt ut 5 album og vært på turné og repesentasjonskonserter i en rekke land.
Våren 1995 avla han hovedfagseksamen i kammermusikk/solo på fiolin ved Norges musikkhøgskole.
(For diskografi med Bukkene Bruse, se artikkel om gruppen)
Byting

Byting er et folkrock-band med base i Bø i Telemark. Bandets eksistens oppstod rundt låten «Høvdingen» som omhandlet vokalistens kamerat Jon Elling Buen Garnås som omkom i ei bilulykke. Senere fikk Byting sitt gjennombrudd som bandet bak musikken til TV-serien Norske Rednecks. De har i dag gitt ut tre album og tretten singler. Nyeste låt er «Mørke Slør» som er en videreutvikling av låten «Ensom Mann». Bandet er aktuelle med musikkvideoen «Ensom Mann og Mørke Slør» i mars 2023, som fikk god respons og mottagelse under premieren i Gullbring i Bø torsdag 9. mars.
Liste over vinnere av landskappleiken i dans etter hardingfele

Liste over vinnere av landskappleiken i dans etter hardingfele er en oversikt over dansere som har vunnet den norske landskappleiken til musikk på hardingfele.
Fram til 1974 var det felles dansesklasse. Dans hardingfele er for utøvere fra hardingfeledistriktet – områder der det har vært tradisjon for bygdedans til hardingfele; i dag nyttes også andre instrument i tevlinga.
Nils Ellingsgard

Nils Ellingsgard (født 4. juli 1928 i Ål i Hallingdal, død 29. januar 2021) var en norsk dekorasjonsmaler fra Ål i Hallingdal. Han ble utnevnt til statsstipendiat i 1985 for sitt arbeid med å dokumentere og formidle rosemalingens kulturhistorie.
Ellingsgard vokste opp i bondemiljø i fjellbygda Vats i Ål i Hallingdal og hadde liten formell skolegang, bortsett fra jordbruksskole. Han arbeidet som gjeter og anleggsarbeider før han i 1953 flyttet til Oslo. Der gikk han blant annet på Bjarne Engebrets tegne- og maleskole. I "første fase" av sitt liv med rosemalingen hadde han atelier i Oslo, hvor han arbeidet både med egen dekormaling, og med restaurering av eldre rosemaling, blant annet med å avdekke eldre, overmalte rosemalingsarbeider.
Ellingsgard utviklet sin egen teknikk, egen roseutforming og sitt eget fargebruk. Han hadde blant annet utstillinger i Hallingdal i 1988 og på Norsk Folkemuseum i 1990. Utstillingen på Norsk Folkemuseum hadde tittelen På folkekunstens grunn.
Fra 1972 utviklet hans arbeid seg i retning av registringsarbeid og kulturhistorisk forfatterskap. Han skrev om rosemaling som første bind i en bokserie om folkekultur i Hallingdal. Registreringsarbeidet begynte i 1974, og den første boka forelå i 1978: Rosemåling i Hallingdal. Siden har han dokumentert rosemaling i flere deler av landet og skrevet generelle verk. Oversiktsverket Norsk rosemåling er utgitt i en utvidet utgave i lys av 18 års utvidet innsamlingsarbeid.
Fra 1969 og 25 år framover hadde han årlige reiser til USA, hvor han underviste på kurs i rosemaling og holdt foredrag om emnet. Virksomheten i USA var blant annet knyttet til «Vesterheim», det norsk-amerikanske museet i Decorah, Iowa.
Nils Ellingsgard ble i 2006 tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull.
Ketil Kern

Ketil Kern (født 18. februar 1954) er en norsk kortfilm-og dokumentarfilmskaper. Han jobber i dag som fotograf i NRK Dagsrevyen, og debuterte som forfatter i mars 2013 med den selvbiografiske boka Hva har du med Hitler å gjøre, pappa?. Boken handler om hans forhold til farfaren Eberhard Günther Kern, som hadde oversatt Hitlers Mein Kampf til norsk.
Tidligere var Kern filmprodusent og rockemusiker. Han har blant annet produsert for Fakta på lørdag, Puck, Kunst nå og Agenda i NRK og for Dokument2 i TV 2. Han har mottatt filmbransjens rekrutteringsstipend og 3-årig arbeidsstipend fra staten. Fra 1979 til 1981 spilte han trommer i The Aller Værste!. Før dette hadde han spilt i Johnny Banan Band. Han spilte også trommer på utgivelsen Stilleben med gruppen av samme navn i 1982.
Regi:
Pillarguri

Pillarguri, eller Prillar-Guri, er en av de mest berømte personene fra slaget ved Kringen («skotteslaget») like sør for Otta i Sel kommune i Gudbrandsdalen i 1612. Ifølge historien var hennes oppgave å gi signal når den norske bondehæren kunne starte angrepet på skottehæren, 300 skotske leiesoldatene som hadde kommet i land i Romsdalsfjorden og var på vandring i «skottetoget» gjennom dalen på vei videre til Sverige for å delta i Kalmarkrigen. Dette skal hun ha gjort ved å stå på en høyde og blåse i en lur. Høyden, som fram til på 1800-tallet ble kalt Selsjordkampen, ligger rett ovenfor gården Selsjord, på vestsiden av Gudbrandsdalslågen, vis-à-vis Kringen. I dag kalles høyden Pillarguritoppen (852 moh.).
Bartolomeo Barbarino

Bartolomeo Barbarino (ca. 1568 – 1617 eller senere) var en italiensk komponist og sanger fra tidligbarokken. Han var en virtuos falsettsanger og komponerte i den nye monodiske stilen.
De første kilder som nevner Barbarino stammer fra 1593, da han var ansatt som altsanger ved Chiesa della Casa Santa i Loreto. Fram til 1602 var han i tjeneste både hos Monsignor Giuliano della Rovere og hertugen av Urbino i Urbino. Fra 1602 til 1605 var han organist i katedralen i Pesaro, senere var han ansatt hos biskopen i Padova. I 1608 reiste han fra Padova til Venezia for å delta i en fest til Saint Rochs ære. Han var åpenbart en berømt sanger på den tiden, for han var en av festivalens største trekkplastre.
Etter et besøk i Venezia beskrev Thomas Coryat, en engelsk forfatter av reiseberetninger, Barbarinos sangferdigheter slik:
I forordet til en av sine motettebøker skrev Barbarino at han sang sine verker til chitarroneakkompagnement, for «stemmen min er hes og brister lett».
Nesten alt Barbarino skrev er i monodisk stil, med en virtuos solostemme akkompagnert til generalbassakkompagnement. Han angav ofte hvilket instrument han syntes passet best, for eksempel teorbe eller cembalo. Hans siste samling verker, en madrigalbok datert 1617 er for tre sangstemmer med generalbassakkompagnement.
Barbarino publiserte to motettebøker, begge i Venezia, og tretten ulike kirkemusikalske verk. I tillegg gav han ut fem madrigalbøker og en bok med canzonetter, totalt over 150 stykker. Han publiserte ofte to ulike versjoner av solostemmen: en rikt ornamentert og ekstremt vanskelig å synge (sannsynligvis sang han denne versjonen selv), og en forenklet versjon for mindre rutinerte sangere.
Wagnertuba

Wagnertuba er et messingblåseinstrument som kan sees på som en krysning av valthorn og tuba. Det regnes å tilhøre valthorn-familien.
Instrumentet har konisk boring, og er videre enn er valthorn, men trangere enn en tuba. Det finnes i to størrelser, tenor og bass, stemt i henholdsvis Bb og F, tilsvarende Bb- og F-valthorn. Det finnes dog nyere instrumenter som med en ventil kan endre stemmingen fra Bb til F, og slik tilsvarer dobbelhornet. Wagnertuba noteres vanligvis som transponerende instrument i G-nøkkel, men ulik notasjonspraksis har eksistert.
Wagnertubaen ble spesialutvilket på forespørsel fra komponisten Richard Wagner på 1860-tallet, da han på sin storhetstid som operakomponist ville utvide orkesterets klanglige kompetanse. Han hadde i 1853 besøkt Adolphe Sax og sett hans saxhorn, og hentet inspirasjon fra disse. Wagner fikk de første wagnertubaene laget til operasyklusen Nibelungenringen, hvor han lot fire av de åtte hornistene alternere mellom valthorn og wagnertubaer – to tenortubaer og to basstubaer, en praksis også senere komponister har benyttet. Wagnertubaen spilles med valthorn-munnstykke, og de 3-4 ventilene opereres med venstre hånd, som på et valthorn, hvilket legger til rette for alternering mellom instrumentene.
Wagnertubaen var lenge svært uvanlig i operahus utenfor Tyskland, og wagnertubastemmer ble derfor ofte spilt på eufonium eller tuba. Denne praksisen benyttes fortsatt når wagnertubaer ikke kan oppdrives.
Hvor wagnertubaer blir notert i et partitur, kommer an på hvem som spiller dem. Spilles de som alternerende instrument av hornister, noteres de under valthornene, over trompetene. Ellers noteres de under trombonene, over tubaen, som da gjerne noteres som kontrabasstuba. I enkelte partitur står det oppført tenor- og basstuba, og da dette er vanlige navn på wagnertubaene, kan det oppstå usikkerhet om hvilke instrumenter komponisten egentlig spør etter; vanlige tubaer eller wagnertubaer.
Hardanger

Hardanger is a traditional district in the western part of Norway, dominated by the Hardangerfjord and its inner branches of the Sørfjorden and the Eid Fjord. It consists of the municipalities of Ullensvang, Eidfjord, Ulvik and Kvam, and is located inside the county of Vestland.
The area is dominated by the vast Hardangervidda plateau in the east and the large Folgefonna glacier on the central Folgefonna peninsula. The district was selected as the millennium site for the old Hordaland county.
In the early Viking Age, before Harald Fairhair, Hardanger was a petty kingdom with its capital at Kinsarvik.
The Old Norse form of the name was Harðangr. The first element is derived from the ethnonym hǫrðar, or from harðr meaning "hard" (referring to wind and weather). The last element is angr "tight fjord" (the name originally belonged to the fjord, now called Hardangerfjord).
The region is one of Norway's most important sources of fruit and constitutes approximately 40% of the national fruit production, including apple, plum, pear, cherry and redcurrant. Apples have been cultivated in Hardanger since the 14th century, the agricultural experience brought by English monks who first arrived at Lyse Abbey in 1146. The climate, soil and seasonal conditions of the region are believed to be particularly beneficial to the growth of apples. In 2005, juice produced from Hardanger apples became Norway's third product to be granted protection of origin name, with applications pending for other regional produce.
In 2006, an Ulvik farmer and producer of sparkling cider, Nils Lekve of Hardanger Saft og Siderfabrikk, successfully navigated the narrow and complex directives of Norwegian alcohol laws, and completed a distribution agreement with monopoly alcoholic beverage outlet Vinmonopolet, making Hardanger Sider Sprudlande available for national sale by July 2006. Lekve's efforts earned him a top 3 finalist nomination for the Bygdeutviklingsprisen (English: Local community development award), awarded by Innovasjon Norge.
Hardanger embroidery is a type of whitework that takes its name from that region. It is made with geometric designs of kloster (blocks), "ships", diamonds, and other embroidery techniques. It is worked on Hardanger or linen fabric which has a "count" of 22 to 29 threads per inch. Traditionally it is worked on white fabric with white cotton thread but in recent years other colors and threads are popular. Norwegian bunads (Hardangerbunad, native costumes) from that region often feature this embroidery on the bottom of the white apron.
Hardanger also lends its name to the Hardanger fiddle which was originally produced there.
Krotekake is a type of lefse unique to the region.
60°20′N 6°30′E﻿ / ﻿60.333°N 6.500°E﻿ / 60.333; 6.500
Bukkene Bruse

Bukkene Bruse (established in 1988 in Norway) is a Norwegian traditional folk music band, presenting a varied repertoire of traditional and folk-style Norwegian songs, but also including many new compositions based on various Norwegian musical traditions.
The members of the group include Annbjørg Lien, a prominent Hardanger fiddle and nyckelharpa (keyed fiddle) player; Arve Moen Bergset, fiddle player and vocalist; flutist Steinar Ofsdal; and pipe organist Bjørn Ole Rasch. The name of the group is taken from the fairy tale of the Three Billy Goats Gruff (Norwegian: De tre bukkene Bruse).
The group was formed in 1988 in Norway and has travelled and performed widely in Scandinavia, and elsewhere. In 1994, they were selected as official Olympic Musicians for the Lillehammer Winter Olympic Games and performed at the closing ceremony.
Mario Maya

Mario Maya Fajardo (Córdoba, 23 de octubre de 1937-Sevilla, 27 de septiembre de 2008) fue un bailaor y coreógrafo gitano español. Inició su carrera en las cuevas del Sacromonte de Granada.
Hijo de Trinidad Maya ‘La Rana’, bailaora y cantaora que llegó a trabajar en la cueva de 'La Rocío', en el Sacromonte, en Granada, con su sobrina Salvadora Maya Fernández.
La pintora inglesa Josette Jones le hizo un retrato al óleo, con el que obtuvo en concurso un premio, cuyo importe de 200.000 pesetas le envió desde Londres para que estudiara en Madrid. Después de asistir dos semanas a la academia de El Estampío, en 1953, frecuentó el madrileño “colmao” Villa Rosa, hasta realizar unas actuaciones con Manolo Caracol. Seguidamente ingresó en el cuadro del tablao Zambra, junto a Rosa Durán, Pericón de Cádiz, Perico el del Lunar, Rafael Romero, Juan Varea, El Culata y otros. De 1956 a 1958 perteneció al ballet de Pilar López recorriendo distintos países. En 1959 entra en el Corral de la Morería, donde forma pareja con la Chunga, y debutan en el Biombo Chino de Madrid y hacen una gira por Venezuela, Cuba, Puerto Rico, Estados Unidos, Argentina y Colombia. En 1961 actúa en los Festivales de Granada y, formando pareja con María Baena, en el tablao Torres Bermejas de Madrid y hace nueva gira por América. A su vuelta, reaparece en Torres Bermejas en unión de Carmen Mora.
En 1965 se traslada a Nueva York, donde, al año siguiente, ofrece su primer recital de danza y es contratado por la Columbia Artist Management, desarrollando una gran actividad de recitales.
Su primer éxito importante es ‘Camelamos Naquerar’ –queremos hablar–, en 1976, donde, obra del dramaturgo y ensayista gitano José Heredia Maya, que reivindica los derechos del pueblo gitano, encontrando en la marginación de su pueblo un permanente argumento para su arte.
De nuevo en España, crea con Carmen Mora y El Güito el Trío Madrid con el que se presenta en tablaos y festivales cosechando éxitos.
En el año 1977, en el tablao Los canasteros, que Manolo Caracol había abierto en 1963 (esto es, diez años antes de su muerte), descubre a Carmen Cortés. Con ella monta ¡Ay!, Jondo, cuyo estreno tendría lugar en la sala Olimpia, donde hoy se encuentra el Centro Dramático Nacional, en 1981.​ Con esta obra inicia con Carmen Cortés y El Güito una gira por Nueva York, México, Francia, Italia (La Fenice de Venecia), Alemania y Japón. Ese mismo año se estrenará la película de Tony Gatlif Corre gitano, con Mario Maya como protagonista, acompañado por Carmen Cortés, Manuel Cortes y Manuel de Paula.
En 1983 fundó en Sevilla el Centro Mario Maya para la enseñanza del flamenco, danza clásica y jazz. Mario Maya define su estilo personal con depurada técnica y armonía estética de manos y pies y con quietud de caderas; su cabeza rige un equilibrio místico y profano.
Falleció el 27 de septiembre de 2008, en su domicilio de Sevilla en compañía de su mujer Mariana Ovalle y sus tres hijos Mario Adonay y Ostalinda Maya Ovalle y de Belén Maya García (también bailaora).
Sueño de la muerte

El Sueño de la muerte es el quinto y último de los Sueños de Francisco de Quevedo. Fue escrito en 1621, aunque no vio la luz hasta 1627 en la edición de Sueños y discursos publicada en Barcelona. Su versión expurgada, La visita de los chistes se publicó en 1631 dentro de los llamados Juguetes de la niñez.
El narrador, deprimido y comienza un viaje por el inframundo donde la Muerte le sirve de guía. A lo largo del trayecto va encontrando a muchos personajes muertos de la historia de España, entre ellos al marqués de Villena, quien protagoniza una áspera crítica del estado de la sociedad peninsular.​
De todos los Sueños, el de la Muerte es el más sombrío y el más preciso. También es donde se pueden encontrar el mayor número de alusiones ideológicas quevedescas, sobre todo a los médicos, particularísima obsesión personal de Quevedo.​ Quevedo se mofa de la imagen tradicional de la muerte e incluso distorsiona su aspecto físico para alejarse de las supersticiones de su época.​
La figura del tribunal de la Muerte constituye una de las innovaciones más conocidas de todos los Sueños. Directamente, es una parodia del tribunal de Dios que aparece en el Sueño del Juicio.​ Aquí la Muerte está rodeada de los elementos más negativos del carácter humano, como la Envidia y la Avaricia, en contraposición otra vez a los integrantes del tribunal de Dios. Es un elemento moralizante, a pesar de su carácter sumamente profano.​
Es también la obra más sexual de toda la serie.​ A lo largo de sus páginas, se encuentra tal cantidad de personajes y situaciones que aluden directamente a la rígida moral sexual de la época de Quevedo. Una escena, por ejemplo, parodia El jardín de las delicias de El Bosco.​
Multilingual inscription

In epigraphy, a multilingual inscription is an inscription that includes the same text in two or more languages. A bilingual is an inscription that includes the same text in two languages (or trilingual in the case of three languages, etc.). Multilingual inscriptions are important for the decipherment of ancient writing systems, and for the study of ancient languages with small or repetitive corpora.
Examples for multilingual inscription used for deciphering ancient scripts and for studying their respective languages, indicating the languages of the inscribed texts and the scripts systems used, with the script or language it was used for deciphering pointed out.
Important bilinguals include:
The manuscript titled Relación de las cosas de Yucatán (1566; Spain) shows the de Landa alphabet (and a bilingual list of words and phrases), written in Spanish and Mayan; it allowed the decipherment of the Pre-Columbian Maya script in the mid-20th century.
Important trilinguals include:
Important quadrilinguals include:
Important examples in five or more languages include:
Notable modern examples include:
The Universal Declaration of Human Rights (1948; Paris, France) was originally written in English and French. In 2009, it became the most translated document in the world (370 languages and dialects). Unicode stores 481 translations as of November 2021.
The Human Face

The Human Face is a 4-part BBC series that examines the science behind facial beauty, expression, and fame. Actor and comedian John Cleese investigated identity, perception, creativity and sexuality and their relation to the human face, combining art, technology and human interest stories. Paul Ekman served as scientific adviser.
Original airdate: 7 March 2001
This episode looks at how the face communicates without speech, focusing on expressions, disguise and the mysterious art of face-reading.
Original airdate: 14 March 2001
This episode investigates family resemblances, facial recognition and the purpose of the face and its features, going back to five hundred million years ago. It also speculates about the multi-racial face of the future and showed surgeons in Kentucky preparing for the world's first facial transplant.
Original airdate: 21 March 2001
This episode studies whether human physical attractiveness is a matter of personal taste, looking at standards of beauty that are shared worldwide: a pretty face suggests fertility, while ugliness suggests poor health. Big eyes, smooth skin and symmetrical features are valued, and can lead to a better job, more money, and better sex.
Original airdate: 25 March 2001
This episode looks at the ubiquity of famous faces on billboards, magazines, and movie screens, and the messages they carry about sex, politics, glamour and power. Considering Diana, Princess of Wales, Jackie Onassis, Marilyn Monroe, it tells the story of the face as icon, from Egyptian mummies to Hollywood stars.
FaceApp

FaceApp is a photo and video editing application for iOS and Android developed by FaceApp Technology Limited, a company based in Cyprus. The app generates highly realistic transformations of human faces in photographs by using neural networks based on artificial intelligence. The app can transform a face to make it smile, look younger, look older, or change gender.
FaceApp was launched on iOS in January 2017 and on Android in February 2017. There are multiple options to manipulate the photo uploaded such as editor options of adding an impression, make-up, smiles, hair colors, hairstyles, glasses, age or beards. Filters, lens blur and backgrounds along with overlays, tattoos, and vignettes are also a part of the app.
The gender change transformations of FaceApp have attracted particular interest from the LGBT and transgender communities, due to their ability to realistically simulate the appearance of a person as the opposite gender.
In 2019, FaceApp attracted criticism in both the press and on social media over the privacy of user data. Among the concerns raised were allegations that FaceApp stored users' photos on their servers, and that their terms of use allowed them to use users' likenesses and photos for commercial purposes. In response to questions, the company's founder, Yaroslav Goncharov, stated that user data and uploaded images were not being transferred to Russia but instead processed on servers running in the Google Cloud Platform and Amazon Web Services. According to Goncharov, user photos were only stored on servers to save bandwidth when applying multiple filters, and were deleted shortly after being uploaded. US senator Chuck Schumer expressed "serious concerns regarding both the protection of the data that is being aggregated as well as whether users are aware of who may have access to it" and called for an FBI investigation into the app.
A "hot" transformation was available in the app in 2017 supposedly making its users appear more physically attractive, but this was accused of racism for lightening the skin color of black people and making them look more European. The feature was briefly renamed "spark" before being removed. Founder and chief executive Yaroslav Goncharov apologised, describing the situation as "an unfortunate side-effect of the underlying neural network caused by the training set bias, not intended behaviour" and announcing that a "complete fix" was being worked on. In August that year, FaceApp once again faced criticism when it featured "ethnicity filters" depicting "White", "Black", "Asian", and "Indian". The filters were immediately removed from the app.
Camazotz

In the Late Post-Classic Maya mythology of the Popol Vuh, Camazotz (/kɑːməˈsɒts/ from Mayan /kama ˈsots’/) (alternate spellings Cama-Zotz, Sotz, Zotz) is a bat spirit at the service of the lords of the underworld. Camazotz means "death bat" in the Kʼicheʼ language. In Mesoamerica generally, the bat is often associated with night, death, and sacrifice.
Camazotz is formed from the Kʼicheʼ words kame, meaning "death", and sotz', meaning "bat".
In the Popol Vuh, Camazotz are the bat-like spirits encountered by the Maya Hero Twins Hunahpu and Xbalanque during their trials in the underworld of Xibalba. The twins had to spend the night in the House of Bats, where they squeezed themselves into their own blowguns in order to defend themselves from the circling bats. Hunahpu stuck his head out of his blowgun to see if the sun had risen and Camazotz immediately snatched off his head and carried it to the ballcourt to be hung up as the ball to be used by the gods in their next ballgame.
In Classic Maya iconography, the (leaf-nosed) bat, exhaling unhealthy vapours, is often depicted as a person's nahual or way-spirit bringing disease over an enemy. However, the Classic bat spirit is rarely, if ever, part of a narrative context, nor does it appear to play the role assigned to it by the Popol Vuh.
Copa Presidente de la Federación Española de Fútbol

La Copa Presidente de la Federación Española de Fútbol es el nombre de dos competiciones futbolísticas, reconocidas ambas oficialmente por la Real Federación Española de Fútbol.
Existen dos torneos diferentes, uno celebrado en el año 1940, como torneo de consolación de 2ª División, que ganó el Club Deportivo Malacitano (actual Málaga Club de Fútbol), y otro que empezó en 1941 y acabó por diversas razones en 1947, disputado por equipos de 1ª División, que ganó el Club Atlético de Madrid.
Hay otros torneos, que se disputaron entre la década de 1930 y 1940, con similar denominación, "Copa Presidente", pero de las federaciones de las zonas regionales a la que pertenecían como la Copa Presidente Federación Castellana, Copa Presidente Federación Andaluza, Copa Presidente Federación Vasca y Copa Presidente Federación de Levante. No tienen nada que ver con este torneo y son competiciones con formato diferente y de carácter regional.
Fáinne an Chladaigh

Fáinne traidisiúnta na nGael is ea Fáinne an Chladaigh, nó an Fáinne Chladaigh. An cairdeas, an grá, agus an dílseacht na téamaí a shamhlaítear le Fáinne an Chladaigh agus aithnítear mar shiombail don Éireannachas trí chéile é freisin. Is siombail iad an croí, na láimhe agus an coróin a théann i bhfeidhm ar dhaoine, beag beann ar a dteanga, a gcultúr agus difríochtaí ama a dtíortha.
Tháinig an fáinne chun tosaigh sa 17ú haois sa Chladach, sráidbhaile in aice le cathair na Gaillimhe. Feictear an fáinne timpeall na Gaillimhe inniu go mion minic.
Maítear go mbíonn duine ar lorg grá má tá an fáinne ag féachaint amach ón gcroí agus a mhalairt má tá an fáinne ar an mbealach eile.
Tá stair shaibhir álainn ag Fáinne an Chladaigh le nasc láidir ar leith leis an sráidbhaile iascaireachta gar do chladach Chuan na Gaillimhe ag deireadh an seachtú haois déag. Tugtar aitheantas do Richard Joyce mar chruthaitheoir an chéad fháinne sa bhliain 1689 nuair a d’fhill sé ón sclábhaíocht ar an Mhuir Chairib go dtí a bhaile dúchais agus d’úsáid sé a chuid oiliúna mar ghabha óir chun an fáinne íocónach a dhéanamh go cleasach.
Tá an fáinne Cladaigh is sine a bhfuil aithne air ann i Músaem Cathrach na Gaillimhe inniu. Baineann sé le c.1700 agus ba é Richard Joyce a rinne é, arbh as ceann de cheithre threibh cheannaíochta na Gaillimhe dó. Is beag fáinne óir ón gCladach ón tréimhse seo atá ann mar gheall ar chúinsí sóisialta agus eacnamaíochta.
Tá an traidisiún ó 1750 láidir i mbundhéantóirí Fháinne an Chladaigh in Thomas Dillons, Sráid na Céibhe, Cathair na Gaillimhe fós. Leis an bpaitinn ríoga a bronnadh orthu, tháinig clú ar na fáinní arís i lár an fichiú haois nuair a bronnadh Fáinne an Chladaigh, i measc seodra eile, ar an mBanphrionsa Grace sa bhliain 1962.
An Cladach

Is ceantar i gcathair na Gaillimhe é an Cladach. Nuair ba chathair le ballaí i seilbh Gallda í Gaillimh sna meánaoiseanna, ba é an Cladach an baile iascaireachta Gaelach thiar uaidh. Bhíodh rí ar an gCladach, a toghtaí imeasc na ndaoine, agus dheineadh sé breithiúnas ar chásanna idir na daoine. Sa Chladach, freisin, a thosaigh nós fáinne Chladaigh, a d'iompraíodh mná i mbealaí éagsúla, ag brath ar a stádas cleamhnais.
Tithe beaga bídeacha a bhí ar an gCladach go dtí na 1930í, nuair a daoradh iad mar chontúirt sláinte, agus nuair a cuireadh eastát tithíochta ar bun dosna daoine a cuireadh as seilbh a seantithe. Tá cuid den muintir céanna fós sa Chladach, agus tá roinnt báid iascaireacha agus pleisiúir ar an duga.
Tá cumann sacair sa Chladach inniu, agus séipéal agus mainistir Doiminiceánach.
Seán 'ac Dhonncha

Amhránaí sean-nóis Éireannach ab ea Seán 'ac Dhonncha (nó Seán 'ac onna, Johnny Joe Pheaitsín, 2 Deireadh Fómhair 1919 – 14 Nollaig 1996).
Rugadh Seán san Aird Thiar, i gCarna, Co. na Gaillimhe sa bhliain 1919. B'iascaire é a athair, Joe Phádraig Sheáin Fhéilim Mac Donncha, fear a bhí an-tógtha leis an gceol agus leis an amhránaíocht. Bhí Seán ar comhaois le Seosamh Ó hÉanaí agus bhí siad ina gcairde ar scoil. Ghnóthaigh Seán scoláireacht chun Coláiste Chaoimhín i mBaile Átha Cliath agus cháiligh sé mar bhunmhúinteoir sa bhliain 1940. Mhúin sé i gContae an Chabháin ó 1947, agus ina dhiaidh sin chaith sé cúig bliana is fiche ina phríomhoide ar scoil náisiúnta Áth Eascrach.
Ba é an chéad amhránaí sean-nóis a thaifead le Gael Linn. Ghnóthaigh sé bonn óir ag Oireachtas 1953, agus bronnadh Gradam Shean-nós Cois Life air sa bhliain 1995. Sa bhliain 1971, d’eisigh Claddagh Records An Aill Báin: Songs in Irish and English from Connemara. Sa bhliain 1994, chuir Cló Iar-Chonnacht dlúthdhiosca amach dá chuid amhrán i nGaeilge agus i mBéarla dar teideal Seán ‘ac Dhonncha: An Spailpín Fánach.
Phós sé Bríd Ní Eidhin sa bhliain 1956, agus bhí cúigear clainne acu: Féilim, Páraic, MacDara, Seán, agus Sinéad.
Claddagh

Claddagh (Irish: an Cladach, meaning 'the shore') is an area close to the centre of Galway city, where the River Corrib meets Galway Bay. It was formerly a fishing village, just outside the old city walls. It is just across the river from the Spanish Arch, which was the location of regular fish markets where the locals supplied the city with seafood as recently as the end of the 19th century.
The original village of thatched cottages was razed in the 1930s and replaced by a council-housing scheme.
The Claddagh is most famous internationally for the Claddagh ring, which is popular among those of Irish heritage as both a friendship and wedding ring. This traditional design consists of two clasped hands holding a crowned heart, and symbolises love, friendship and loyalty.
The Claddagh area contains a national school, community centre and a Catholic church as well as the new Claddagh Arts Centre.
Luckenbooth brooch

A Luckenbooth brooch is a Scottish heart-shaped brooch. These brooches often have a crown above one heart, or two intertwined hearts. They are typically made of silver and may be engraved or set with stones.
The name comes from the Luckenbooths of Edinburgh, where jewellery and trinkets used to be sold, including this type of brooch. Luckenbooth is a Scots word for a lockable stall or workshop. The Edinburgh booths were situated on the Royal Mile near St Giles Cathedral. They were the city's first permanent shops, going back to the 15th century, and initially housing mainly silversmiths and goldsmiths. They were demolished in 1817.
The Luckenbooth brooch is a traditional Scottish love token: often given as a betrothal or wedding brooch. It might be worn by a nursing mother as a charm to help her milk flow, and/or be pinned to a baby's clothing to protect it from harm. It was known as a witch-brooch by people using it to save children from the evil eye.
The Luckenbooth brooch has motifs similar to the Claddagh ring, also using the heart and crown. Heart-shaped brooches in parts of Europe date back to late medieval times, but this design probably did not appear in Scotland before the 17th century.
Silver was the usual material, although gold heart brooches were made for wealthy people. Silver was commonly chosen for "lucky" charms, and was also an affordable metal for jewellery that was popular with poorer people. Inexpensive glass paste "gems" were sometimes used on silver Luckenbooth brooches, as were garnets and semi-precious stones. Some brooches were engraved with initials, dates or mottoes.
By the mid 18th century, Luckenbooth tokens also featured heavily as trade silver items to the indigenous peoples of the Eastern Woodlands, particularly the Iroquois of the Five Nations. As a result, Luckenbooth brooches also became a common decorative symbol in 18th and early 19th century native clothing.
One legend of the Luckenbooth brooch is that it was a symbol of love and devotion given by Mary Queen of Scots to Lord Darnley. Another story is that it was an engagement brooch given to her by the Dauphin of France whom she later married. It may feature Scottish motifs like the St. Andrew's Cross, or the thistle.
The Luckenbooth brooch has been a Scottish form of jewellery since the 19th century. The form was adapted to pebble jewellery in Victorian times, as well as being a regular feature in the ranges of most Scottish manufacturing jewellers who worked for the Highland outfitter and tourist trades.
Ryan Merriman

Ryan Earl Merriman (born April 10, 1983) is an American actor. He began his career at the age of ten and has appeared in several feature films and television shows. He is best known for a handful of Disney Channel original movies and for portraying Jake Pierce in The Ring Two, Kevin Fischer in Final Destination 3, and Ian Thomas in Pretty Little Liars.
Merriman was born in Choctaw, Oklahoma, the son of Earl and Nonalyn Merriman. He has a sister named Monica. At a young age, he began acting in commercials, print work, vocal performances, and local theater (Stage Struck Studios) in Oklahoma.
Merriman's first major role was on the television series The Mommies, which ran from 1993 to 1995. During the 1990s, he appeared in most episodes of The Pretender as a younger version of Jarod, the series' main character. He has starred in several television films, including Smart House, The Luck of the Irish, and as a young Meyer Lansky in Lansky. He appeared in the 1999 feature film The Deep End of the Ocean, playing the lost son of Michelle Pfeiffer's character, and subsequently starred as the main character, a Jewish boy from the Bronx, in the 2000 film Just Looking. In 2002, he played Adam Eddington in another Disney Channel original movie, A Ring of Endless Light. He then returned to television roles, appearing in Dangerous Child, Taken, and Smallville.
Merriman's other roles include the horror films Halloween: Resurrection (2002), The Ring Two (2005), and Final Destination 3 (2006). He starred in Home of the Giants, a high school drama. He appeared in the CBS miniseries Comanche Moon in January 2008. He played Henry Dunn in the original pilot presentation for Harper's Island, but was replaced by Christopher Gorham when the series was picked up by CBS. From 2010 to 2014, Merriman portrayed Ian Thomas on ABC Family's Pretty Little Liars. In 2012, he starred as Dennis Mack in the 16th episode of Season 2 in Hawaii Five-0.
Dwight Little wanted Merriman to play Jin Kazama in his film Tekken, but Merriman turned it down. He starred in the Hallmark Channel original movie Elevator Girl as Jonathan, a successful young lawyer who finds himself falling for a free-spirited young woman who is way below his pay grade. In 2011, he appeared as linebacker Jon Abbate in The 5th Quarter, a film about the 2006 football season of Wake Forest University.
Merriman was married to Micol Duncan from 2004 to 2011. On January 1, 2012, he became engaged to Kristen McMullen. They were married in September 2014. Their daughter was born in July 2018.