davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Манетон

Манетон (на старогръцки: Μανέθων; на латински: Manetho), по-точно Манетон от Себенит, е древноегипетски историк от град Себенит в Нилската делта и жрец в Хелиополис, участвал във въвеждането на култа към Серапис по времето на елинистическата династия на Птолемеите, в края на IV – първата половина на III век пр.н.е. Той пише съчиненията си на гръцки език и е считан за много оригинален, правдив и авторитетен автор, но от творчеството му е запазено много малко и то е познато главно от цитати у други писатели.
Относно значението на името му (носено и от друг известен жрец, но от XIX династия, период Ново царство) има различни хипотези. Една от тях гласи, че значи „истината на Тот“. Описван е като „първи свещеник на истината на Тот“ Според друго изследване, от коптски името би могло да се преведе „младоженец“ или „пастир“, както и „кон“. Думата изглежда не се среща другаде като собствено име.
Осем произведения са приписвани на Манетон:
Манентон пише на исторически и религиозни теми, свързани с Древен Египет. Той създава първата периодизация на историята на Древен Египет – по династии. В нея се открояват 6 основни периода – Ранно царство, Старо царство, Средно царство, Владичество на хиксосите, Ново царство и Късен Египет. Запазени са фрагменти от тази периодизация, която се използва и до днес (21. век).
Египетската история от Мането е била използвана за специални цели. Например от евреите, когато са се впускали в полемика с египтяните или за да докажат своята изключителна древност.
Повече донякъде верни цитати на творби на Манетон се намират у еврейския писател от епохата на Флавиите Йосиф Флавий, християнските хронографи Африкан и Евсевий, изолирани пасажи в Плутарх, Теофил, Елиан, Порфирий, Диоген Лаерций, Теодорит, Схолии на Платон и др.
Хармония (митология)

Хармония (на старогръцки: Ἁρμονίαв, Harmonia) в древногръцката митология е богиня на хармонията и разбирателството. В римската митология съответства на богинята Конкордия.
Хармония става съпруга на Кадъм и ражда от него Полидор, Автоноя, Ино, Семела, Агава и Илирий (роден в страната Илирия, наречена на негово име).
Според някои митове Хармония е от остров Самотраки и е дъщеря на Зевс и Електра – океанида, дъщеря на Океан и Тетида. Според други митове Хармония е дъщеря на бога на войната Арес и богинята на любовта и красотата Афродита, която, зачевайки Хармония, изневерява на съпруга си – бога ковач Хефест.
Хармония е жена на Кадъм – първия цар на град Тива в Беотия, финикиец по произход и брат на Европа, любима на Зевс. Боговете, които присъстват на сватбата на Кадъм и Хармония, ги даряват щедро. Сред подаръците им са скъпоценна дреха за Хармония, изтъкана лично от Атина Палада, и огърлица, изработена от Хефест. Този прелестен накит става впоследствие извор на нещастия за притежателите си.
Хармония е взета от Кадъм за жена, след като той убива свещения дракон на Арес, обитаващ земите на бъдещия град, заради което е подложен на очищение, състоящо се в едногодишна служба в полза на този бог. В края на живота си сред хората Кадъм и Хармония са превърнати в дракони от Зевс, който ги изпраща в този вид към Елисейските полета. Според Хигин те са наказани с тази метаморфоза от Арес заради убийството на неговия дракон. От посетите зъби на това чудовище поникват войните спартиати.
Междувременно Кадъм и Хармония заминават за северната част на Балканския полуостров, за да помогнат на племето енхелейци, които се оплакват от чести нападения от страна на населението на страната, станала (според легендата едва по-късно) известна като Илирия. Енхелейците придумват тиванските владетели да им сътрудничат, като им обявяват, че оракул е предсказал победи на енхелейското оръжие, ако именно те им станат предводители. Предсказанието се сбъдва и синът им Илирий ги наследява там, но за сметка на това в Тива, властта над която е предоставена на другите им потомци, настъпват зловещи раздори между почитателите на Зевс и Арес и тези на Дионис.
Коледа в хармония

„Коледа в хармония“ (на английски: Holiday Harmony) е американска коледна романтична комедия от 2022 г. на режисьора Шон Пол Пичино, сценарият е на Лорън Суикард и Кристофър Джеймс Харвил, а продуценти са Али Афшар, Даниел Аспромонте и Лорън Суикард. Във филма участват Аналийз Сеперо, Джеръми Самптър и Брук Шийлдс. Филмът е пуснат в стрийминг платформата HBO Max на 24 ноември 2022 г., заедно с „Коледна мистерия“.
Музика на сферите

Музика на сферите, музика универсалис (на латински: musica universalis, музика на вселената) или хармония на сферите е древно философско понятие, което разглежда пропорции в движението на небесните тела – слънцето, луната и планетите – като форма на музика. Тази музика не се чува буквално, а е хармонично и/или математично и/или религиозно понятие. Древногръцкият математик и философ Питагор често се сочи като основоположител на понятието, което произлиза от неговата полумистична, полуматематическа философия и е свързана със системата нумерология на питагорейството. Според Йохан Кеплер, връзката между геометрията (и сакралната геометрия), космологията, астрологията, хармонията и музиката е чрез музиката на сферите.
Навремето се считало, че слънцето, луната и планетите се въртят около земята на свои собствени небесни сфери. Най-задълбоченото и изпълнено с въображение описание на понятието се намира в Божествена комедия на Данте. Считало се, че сферите са свързани чрез целочислени съотношения на чисти музикални интервали, създаващи музикална хармония. Йохан Кеплер използва понятието музика на сферите в своята Harmonice Mundi през 1619 г., свързвайки астрологията (особено астрологичните аспекти) и хармонията.
Трите клона на средновековното понятие музика са представени от Боеций в неговото съчинение De Musica:
Пеце Атанасовски

Петър (Петре, Пеце) Василев Атанасовски (на македонска литературна норма: Пеце Атанасовски) е виден музикант (гайдар, акордеонист) от Република Македония.
Роден е на 25 октомври 1927 година в прилепското село Долнени, тогава в Кралството на сърби, хървати и словенци, в семейството на Васил Атанасов Тодоров, което има общо 10 деца. Израства в Долнени и живее там до 1944 година. Като дете работи като овчарче и посещава училище едва до 4-ти клас. Започва да свири на народни инструменти на 5-6-годишна възраст, като много от мъжете в рода му са добри свирачи на гайда, кавал или шупелка. Първоначално свири само на зурла, а по-късно овладява всички тези инструменти.
От 1944 до 1947 година Атанасовски служи в Югославската народна армия, след което заминава за Скопие, където работи като продавач във фабрика за дрехи и успоредно успява да завърши осми клас и започва да учи в музикална гимназия. Играе в различни самодейни ансамбли из Скопие и ръководи долненската група на различни фестивали в 1947 година. В 1950 година се постъпва в новоформирания държавен танцов ансамбъл „Танец“, с който обикаля целия свят, включително пътува до САЩ. Остава в „Танец“ до 1959 година.
От 1960 година Атанасовски е директор на Оркестъра за народни инструменти на Радио-Телевизия Скопие. Оркестърът първоначално е създаден в 1950 година като част от „Танец“ под ръководството на професора по етномузикология Живко Фирфов и често свири по радиото през 1950-те години. Атанасовски, в тясно сътрудничество с Фирфов, създава стандарт за македонските изворни инструменти, който се превръща в запазена марка на радиопрограмите и записите като инструментални изпълнения и като съпровод на известни фолклорни певци. Освен това той е и художествен ръководител на самодейния фолклорен ансамбъл „Македония“ и често пътува до Битоля, Прилеп и в чужбина като платен консултант на местни танцови състави.
Атанасовски открива много селски певчески групи, които правят записи и са излъчвани по радиото, като „Бабчорки“, „Кумановско трио“, „Квинтет Темянужки“ и „Трио Кучковски“. През 1967 година е на турне в САЩ като гайдар с група „Ладо“. От началото на 1970 година Атанасовски и Фирфов провеждат ежегодно десетдневни семинари за народни песни и танци в Отешево на Преспанското езеро, на които присъстват гости от Северна Америка, Западна Европа и Япония.
Атанасовски умира от инфаркт на 19 септември 1996 година.
Неговото име носи ежегодният фестивал на народни инструменти и песни „Пеце Атанасовски“ в Прилеп.
Кадрил

Кадрил (на френски: quadrille; на испански: cuadrilla – буквално „група от четири души“) е народен и бален танц от френски произход. Той се явява разновидност на контраданса (кубински танц). Възниква в края на 18 век и е популярен до края на 19 век в Европа, нейните колонии и Русия.
Темпото е живо. Изпълнява се от четири двойки танцьори във формация с квадратна форма, като партньорите се разменят. Това е и стил на музика.
Блажь

Блажь (в превод – Прищявка, друго име – Я тебя люблю) е първият студиен албум на Николай Носков. Издаден е от лейбъла ОРТ-Рекордз и NOX Music и включва 10 песни. Композитор на албума е певецът, аранжор – Дмитрий Гинзбург, а основни автори на текстовете са Алексей Чуланский, Константин Арсенев, Сергей Трофимов и Димитрий Ефименко.
За песните „Я немодный“ и „Я тебя люблю“ той получава награди „Златен грамофон“
Живко Фирфов

Живко Фирфов (на македонска литературна норма: Живко Фирфов) виден музикант, музиколог, диригент и композитор от Социалистическа република Македония.
Роден е на 20 ноември 1906 година във Велес, тогава в Османската империя. В 1922 година заедно със Стефан Гайдов формират певческото дружество „Гром“. Заминава за Белград, където завършва Музикалното училище при Йосип Славенски и Юрий Арбатски. След завършването си, Фирфов работи като диригент на Академичното певческо дружество и като ръководител на оркестъра при Дома на слепите в Земун. След Втората световна война заема редица отговорни длъжности в столицата на новата Народна република Македония – Скопие: шеф на отдела за изкуство на Отделението за култура и изкуство при АСНОМ, шеф на отдела за народна музика при Радио Скопие, един от основателите и пръв артистичен директор на ансамбъл „Танец“, шеф на Отделението за народна музика при Института за фолклор „Марко Цепенков“, а по-късно и директор на Института и други.
Фирфов е член-кореспондент на Международната федерация за хорова музика в Лондон, член на Националния комитет при ЮНЕСКО за народна музика, както и член на Националното географско дружество на САЩ и почетен председател на Международното дружество за народни игри в Лондон.
Фирфов е събирач, мелограф и тълкувач на музикалния фолклор от Македония. По време на работата си ансамбъл „Танец“ се занимава и с интензивно теренно проучване, за да може в репертоара да влязат автентични хора и песни и същевременно в Ансамбъла да идват традиционни играчи. Фирфов събира и мелографира над 7000 народни мелодии, част от които са публикувани в сбирките „Македонски музички фолклор 1“ (1953) и „Македонски музички фолклор 2“ (1964). Същевременно публикува и „Македонските мелографи од крајот на 19 век“ (1963), „Метричките особини на македонската народна музика“ (1951), „Дијафонијата на македонската народна музика“ (1958) и други.
Творческият опус на Фирфов е малък и обхваща десетина композиции, от които най-познати са хоровият цикъл „Хуморески“ 1 – 3 и композицията „Дротар“. При инструменталната музика е автор на „Фантазија за оргули“, „Оркестарска суита“ и „Варијации“. Основната характеристика на творчството му е опирането във фолклора, което е особено видно в творбата „Хумореска 1“, която е базирана върху народните мотиви от песента „Цуцул стои на грудка“.
Умира на 21 юли 1984 година в Скопие.
Анка Гиева

Анка Гиева (на македонска литературна норма: Анка Гиева) е народна певица от Македонската фолклорна област.
Родена е в 1938 година в Скопие, тогава в Кралство Югославия. Работи в Македонския народен театър, а след това в Държавния ансамбъл за народни песни и игри „Танец“ в Скопие. Записва голям брой антологични песни за Радио Скопие, между които и „Айде слушай, слушай, калеш бре Ангьо“, „Пилето ми пее рано на сабайле“, „Елено, керко, Елено“, „Край Вардара седеше“ и други.
Минкино

Минкино е малък селски район, намиращ се в централната част на страната, по-специално в област Габрово. Кварталът се простира на южното крайбрежие на река Поточе. Районът покрива площ от около 17 квадратни километра и има население от само 15 жители, като това го прави един от най-малобройните райони в провинцията.
Минкино се намира на височина на 710 метра надморска височина и е заобиколено от гори и ливади, типичени за региона. Районът има предимно континентален климат, характеризиращ се с горещи лета и студени зими, със средна годишна температура от 13 °C.
Минкино е известно със своята природна красота и е дом на разнообразие от флора и фауна. Паркът "Мечата стъпка", разположен в района, е популярна дестинация за посетители, които търсят да изследват местната природа. Паркът покрива площ от преблизително 250 квадратни метра и е дом на разнообразие от видове дървета, включително дъб, бор и бреза. Паркът е също така дом на няколко вида птици и малки бозайници, като катерици, лисици и таралежи.
Минкино е мирен и живописен район, който предлага на посетителите уникален поглед към красотата и спокойствието на селската живот. Неговата природна красота, заедно с гостоприемната и дружелюбна общност, го правят задължително място за посещение за всеки, който пътува към източната част на областа. Посетителите могат да се насладят на пешеходни и вело маршрути в околните планини.
Минкино е достъпно по пътя, като главеня път го свързва с близкото градче Плачковци. Най-близкото летище е летище Горна Оряховица, което се намира на около 66.5 километра от района. Общественият транспорт в района е ограничен, като повечето местни хора разчитат на частни превозни средства или велосипеди, за да се придвижват.
Списък на обектите на световното наследство на ЮНЕСКО в Аржентина

В Списъка на обектите на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО в Аржентина към 2011 г. са включени 8 обекта, от които 4 обекта са включени в списъка като културно наследство и 4 обекта – като природно наследство. Националните паркове Лос Гласиарес и Игуасу са признати за природни феномени и пространства с изключителна природна красота и естетическа значимост (критерий vii).
Освен това, към 2011 г., други 8 обекти на територията на Аржентина са определени за кандидати за включване в Списъка на обектите на световното наследство, в това число 5 обекта – по културни, 1 – по природни и 2 – по смесени критерии.
Аржентина ратифицира Конвенцията за опазване на световното культурно и природно наследство на 23 август 1978 г.. Първият обект на територията на Аржентина е включен в Списъка през 1981 г. на 5-ата сесия на Комитета за световно наследство на ЮНЕСКО.
Обектите са посочени по реда на тяхното включване в Списъка на Световното наследство. Ако обектите са включени едновременно – на една сесия на Комитета за световно наследство на ЮНЕСКО, то объектите са посочени по номера.
В таблицата обектите са разположени по реда на тяхното включване в предварителния списък.
Лати

Лати (Деванагари:लाठी) е древно бойно изкуство в Индия. Освен това думата се използва и за оръжието, с което се практикува това бойно изкуство. Думата „лати“ в превод от хинди означава бастун, тръстикова пръчка. Оръжието представлява от 180 до 240-сантиметрова пръчка, която има железен тъп връх. Използва се като се завърта напред и назад като меч. Железният връх не е задължителна част от латито. Това е най-използваното оръжие от индийската полиция. Лати може да се смята за едно от най-старите оръжия на света. В миналото латито е използвано като духовно упражнение в йогата.
Латито става известно сред селяните от Индия и особено в източна и южна Индия. Освен за битка латито е използвано и за да се контролират домашните животни. Известна хинди фраза е „Jiski lathi, uski bhains“, което в превод означава „този, който използва лати, ще пази бивола“.
Местните владетели на земи често са използвали армии, въоръжени с лати, за да приключат някакъв диспут или от мерки за сигурност. Подобни армии също са използвани и за наказване на провинилите се. Големината на армията е била показателна за силата на владетеля, който я е притежавал. В същото време лати се развива и като спорт. Състезания и шампионати, включващи дуели с лати, често са били провеждани в индийските селища.
Заминдарксата система е предложена от моголите и продължава по време на британското управление на Индия. Заминдарите представлявали хора, назначени да събират данъци от селяните и другите жители. Понякога те използвали армии, въоръжени с лати, за да съберат тези данъци насилствено от населението. Британците предлагат лати да се използва в индийската полиция. Това ражда лати атаката — военна атака или впускане, която използва лати, за да разпръсне тълпи. Дори и днес лати се използва от индийската полиция като палка или като второстепенно оръжие.
Аскетизъм

Аскетизъмът (на гръцки: ἄσκησις – упражнение, практика) е начин на живот, свързан с отрицание на хедонизма и доброволно отричане от прекомерните удоволствия, по религиозни или други подбуди.
Според източните религии, спасението на душата се постига чрез практики за мистично съзерцание – медитация, йога, „духовно просветление“. Християнството проповядва спасение на душата, с помощта на религиозната аскеза – упражняване на определени религиозни принципи, които включват:
Макс Вебер утвърждава, че религиозната Реформация в Европа през 16 век, приравнява труда, в рамките на една светска професия, към религиозната аскеза от типа „оставаща в света“, т.е. изискваща прилагане на собствения свят дух и на качеството на избран от Бога инструмент във и спрямо сферите на материалния свят. Този професионално ориентиран „светски аскетизъм“ на протестантите, придобива качеството на „икономическа добродетел“ и се изгражда одухотворената от „най-интензивната форма на набожността“ трудова етика, която, успоредно с духа на териториалната експанзия и с възникването на съвременната наука, обуславя уникалното капиталистическо развитие на западноевропейското общество, като го диференцира в това отношение от останалия свят.
Хората, които водят аскетичен начин на живот или се придържат към определени аскетични практики, се наричат „аскети“.
Дневникът на един маг

Дневникът на един маг (на португалски: O Diário de Um Mago), познат и под името Поклонничеството , е роман на бразилския писател Паулу Коелю, издаден през 1987 г. Иносказание, което изследва нуждата да намериш пътя си. Накрая читателят трябва да научи, че необикновеното винаги се открива в обичайните и прости действия на обикновените хора. Частично приключенски роман, частично ръководство за себе-откриване. Книгата предава спомените от случилото се с Паулу, докато пътувал из Северна Испания по поклоническия път (Ел) Камино де Сантяго де Компостела.
Историята започва през 1986 г. когато Коелю започва инициацията си в ордена Regnus Agnus Mundi (RAM), на която той впоследствие се проваля, след което му казват, че трябва да поеме на поклонничество по Странния път на Сантяго, за да намери меча, който е символ на приемането му като член на RAM. Той трябва да направи това, за да прозре простотата на живота, и пътуването го променя, докато той се учи да разбира природата на истината чрез тази простота.
Той започва пътуването си с водач, също член на RAM, който е познат с прякора Петрус. По време на пътуването Петрус му показва упражнения по медитация и го запознава с някои от по-практичните елементи на западната мистична мисъл и философия, и го учи за любовта и нейните форми: агапе, филия и ерос.
„Дневникът на един маг“ е издадена на 38 езика: албански, арабски, български, каталунски, китайски (традиционен), китайски (опростен), хърватски, чешки, датски, нидерландски, английски, естонски, финландски, френски, галицийски, немски, гръцки, иврит, унгарски, индонезийски, италиански, японски, корейски, латвийски, литовски, малаялам, норвежки, персийски, полски, португалски, румънски, руски, сръбски, словашки, словенски, испански, шведски и турски.
В книгата се описват единадесет RAM упражнения/ритуали, на които авторът на книгата се учи, за да му помогнат по неговия духовен път. Те се представени в следния ред:
Паулу Коелю споменава, че всички тези упражнения могат да бъдат изпълнявани, без „Ритуала на Пратеника“, който в никакъв случай не бива да се изпълнява, тъй като описанието му е непълно и няма да доведе до положителни резултати.
За поетическото изкуство

„За поетическото изкуство“, е философски трактат от Аристотел, който представлява цялостно изложение на въпросите на естетиката.
Творбата е написана за учебни цели, най-вероятно между 334 и 330 г. пр.н.е. Пълният вариант на текста не е достигнал до нас. Предполага се, че съдържанието на „За поетическото изкуство“ се е състояло поне от две книги. Тя оказва влияние върху мисленето на западна Европа в продължение на векове и предизвика множество дебати.
Заглавието Περὶ ποιητικῆς (с подразбирано τέχνης) означава „За поетическото изкуство“. По традиция то се предава с „Поетика“ (срв. ит. „Poetica“, фр. „Poétique“, нем. „Poetik“ и англ. „Poetics“). Както в българския, така и във всички посочени езици, терминът „поетика“, независимо от първоначалния си смисъл, означава не „поезия“ и „поетическо изкуство“, а „теория на поезията“. Така заглавието „Поетика“ влиза в противоречие с днешното значение на термина още с първото изречение от първа глава на съчинението: „За поезията изобщо и за нейните видове...“ („Περὶ ποιητικῆς αὐτῆς τε καὶ τῶν εἰδῶν αὐτῆς...“).
Творбата се състои от 26 неозаглавени глави, като всяка глава обединява определен тематичен кръг. От 1-ва до 5-та глава Аристотел въвежда понятия и категории, чрез които категоризираме и анализираме различните форми на поетични произведения.
От 5-та до 22-ра глава Аристотел фокусира вниманието ни върху трагедията и катарзиса, въпреки че се занимава с въпроси, свързани с начините на изразяване. От 22-ра до 24-та глава се говори за епоса, а в последните 2 глави Аристотел обсъжда редица въпроси, свързани с Омир.
Темите, за които се говори в „За поетическото изкуство“ са: за поезията изобщо и за нейните видове, какви особености има всеки от тях; как трябва да се съставя фабулата, за да бъде произведението хубаво, а още от колко и от какви части се състои то, както и по другите въпроси, които засягат този предмет.
Първата причина е свързана с безмилостното време, което води до непълното състояние на текста. Друга причина се корени във факта, че „За поетическото изкуство“ e предназначена за вътрешна употреба в школата на перипатетиците и е принадлежало към т.нар. езотерични съчинения.
Италиански шампионат по футбол 1914/15

Финалния кръг на шампионата през сезон 1914 – 15 е насрочен за 23 май, но вследствие на политическите събития в страната това така и не се случва – италианския парламент обявява на 20 май, че влиза в ПСВ, 22 май е ден за пълна мобилизация. ИФФ се принуждава веднага да прекрати футболния шампионат, като нейните директори решават да насрочат финалния кръг след като войната свърши (мислели са, че ще трае само няколко седмици).
След четири години пауза, консулите на федерацията отново се събират през 1919 г. за организацията на предстоящия шампионат 1919-20 и на 23 септември 1919 г., решават да приемат класирането през 1914 – 15 за такова каквото е било до самото му прекъсване и обявяват ФК Дженоа за победители в сезона преди войната. Мнозина от играчите на „грифоните“ обаче, така и не разбират за постигнатото от тях самите, понеже намират смъртта си в ПСВ.
А група 1998/99

Сезон 1998/99 е 75-то издание на най-горната дивизия в българския шампионат по футбол. В групата участват 16 отбора, играе се всеки срещу всеки в две срещи на разменено гостуване. За победа се начисляват 3 точки, за равенство 1, а за загуба не се начисляват точки. Отборите заели последните три места отпадат в Б група.
Актуален шампион е Литекс (Ловеч), а новите отбори в групата са Пирин (Благоевград), Шумен и Септември (София). Сезонът започва на 7 август 1998 г. и завършва на 29 май 1999 г.
Отборите са подредени по азбучен ред.
Битката за титлата през сезон 1998/99 се води основно между актуалния шампион Литекс (Ловеч) и Левски (София). Столичният отбор започва по-добре кампанията, докато ловчанлии допускат две грешни стъпки в първите 4 кръга (0:0 в Шумен и загуба с 0:1 срещу Левски в Кюстендил). Впоследствие обаче Литекс наваксва изоставането и след края на есенния полусезон има аванс от 5 точки.
В първия пролетен кръг оранжевите губят с 0:1 при гостуването си на Локомотив (София). Така разликата с Левски става само 2 точки. Оттук до края на сезона започва лудо преследване между двата отбора, които не допускат грешки и печелят победа след победа. В 26-ия кръг се изправят един срещу друг в директен спор за титлата. На 5 май 1999 г. Левски и Литекс завършват 0:0 пред 30 000 зрители на стадион „Георги Аспарухов“. По този начин ловчанлии запазват преднината си и печелят втора поредна титла в А група.
Бронзовите медали са за Левски (Кюстендил), който регистрира най-доброто класиране в своята история (постигнато и през следващите два сезона). На 4-то място в първенството завършва Локомотив (София), а ЦСКА (София) остава едва на пета позиция. Голмайсторският приз в първенството печели Димчо Беляков от Литекс, който отбелязва 21 попадения.
От А група по спортно-състезателен път изпадат Шумен, Локомотив (Пловдив) и Септември (София), които завършват на последните три места в крайното класиране. След края на сезона обаче е установено, че мачът Металург-Литекс е бил уговорен. Това е доказано с аудиокасета записана в съблекалнята на перничани в почивката на въпросния мач. Касетата е излъчена в спортно шоу Гонг на Дарик радио и става достояние на цяла България. Според правилника, Металург е изваден от групата, а на Литекс са отнети спечелените три точки във въпросния мач. Това обаче довежда до сериозен юридически проблем, защото шампионатът вече е приключил, като Литекс е станал шампион с две точки преднина пред Левски. Това означава отнемане на титлата и присъждане на служебна такава за Левски. Всичко това се случва в навечерието на мачовете от европейските клубни турнири и е прекалено късно за каквито и да е промени. Затова БФС са принудени да отнемат три точки и от актива на Левски, под предлог уреждане на мача с Металург. Това така и не е доказано, но е единственият адекватен изход от ситуацията. Заради изваждането на Металург отборът на Шумен остава в елита и през следващия сезон.
Universal White Brotherhood

The Universal White Brotherhood (UWB) is a religious movement founded in Bulgaria in 1897 by Peter Dunov. It was later established in France in 1937 by Omraam Mikhaël Aïvanhov, one of Deunov's followers.
Their teachings are also known as "Dunovism", after the founder. The group proposes a Christian esoterism, characterized by a number of practices, including prayers, meditation, breathing exercises, yoga of nutrition and paneurhythmy. A person can be both a member of the group and of another religion. It has two centers located in Sèvres and Fréjus and 2,000 followers in France. It is present in many countries, including Canada, Switzerland and Belgium.
"Universal" refers to human's ability to understand universal concepts about life. It speaks to the idea that people can expand their consciousness with these concepts that extend to more than just one person or group.
"White" refers to "the highest spiritual symbol, which is the synthesis of all colors, being the manifestations of the soul’s virtues". "Brotherhood" is meant to indicate that the UWB's teachings are for every human no matter what community, religion, or group they belong to. The Universal White Brotherhood believes that their teachings are for everyone so that they can expand their consciousness and embrace a virtuous spirituality.
In 1904 Deunov moved to Sofia, Bulgaria. He began to hold weekly Sunday lectures, which continued until his death in 1944. The school of the UWB was opened in 1922. Paneurhythmy began to develop in the 1930s, and Deunov began taking followers to the Rila Mountains during this decade.
The movement was banned in communist Bulgaria starting in 1944. In France, the group achieved notability in the media in 1971. The 1995 and 1999 reports established by the Parliamentary Commission on Cults in France, as well as the 1997 reports issued by the Parliamentary Inquiry Commission in Belgium listed the group as a cult.
After the fall of communism in Bulgaria in 1989, UWB was recognized as a religious sect.
Every year some members make a pilgrimage to the Rila Mountains in Bulgaria during the month of August, where they perform paneurhythmy together to celebrate the new year. August 19 is believed to be the beginning of the divine year, and on this day the sun has "a special radiation". Shared lunches, lectures and concerts are also held.
Chanakgyolski Lakes

The Chanakgyolski Lakes (Bulgarian: Чанакгьолски езера) are a group of two glacial lakes, situated in the northwestern Rila Mountains in Bulgaria, in close proximity to the Seven Rila Lakes.
They are located in small cirque between Zeleni Rid ridge and the ridge that stems to the north-east of the summit of Haramiyata (2,465 m). The latter forms the watershed between the Aegean and the Black Seas, with the waters to the west belonging to the basin of the river Dzherman, a left tributary of the Struma and those to the east — to the Iskar, a right tributary of the Danube.
The Upper Chanakgyolsko Lake is situated at an altitude of 2,238 m at some 1,490 m to the north-east of the summit of Damga (2,670 m). Covering an area of 10.1 decares, its depth reaches 5.5 m. It is known as the Lake of Purity among the members of the Universal White Brotherhood, who perform the Paneurhythmy dance close to its shores. The larger Lower Chanakgyolsko Lake is situated at an altitude of 2,205 m at some 1,760 m to the north-east of Damga. Its area is 37.5 decares.
The streams originating from the two lakes merge downhills the cirque and form the river Pravi Iskar, which itself flows into Cherni Iskar, the main stem of Bulgaria's longest river.
Rota (papal signature)

The rota is one of the symbols used by the pope to authenticate documents such as papal bulls. It is a cross inscribed in two concentric circles. Pope Leo IX was the first pope to use it.
The four inner quadrants contain: "Petrus", "Paulus", the pope's name, and the pope's ordinal number. The pope's autograph or motto is sometimes inscribed between the concentric circles.
A rota was also used by monarchs for the authentication of documents and diplomas.
Pagdiskaril ng tren sa Muntinlupa

Ang pagdiskaril ng tren sa Muntinlupa, (eng: 1997 PNR derailment in Muntinlupa), ay isang aksidenteng nangyari noong ika 22, Setyembre 1997, sakay ng Philippine National Railways o Daangbakal ng Pilipinas. Ay isa sa mga trahedya sa kasaysayan sa Pilipinas, Matapos ang nangyaring Sunog sa Ozone Disco taon Marso 1996.
Dakong sapit 2:00 ng hapon sa lungsod ng Muntinlupa ng PNR, lulan na higit 250 katao ay alangin sa kanilang biyahe mula Maynila hanggang sa lalawigan ng Laguna sa Calamba, Ang unang bagon ay nadiskaril sa riles nito na siyang nag dulot nag pagkaipit ng mga tao na higit 220 mga sugatan, 7 na patay, sunod ang ikalawang bagon na bumanga sa unahan nito, karga-karga na si Reynaldo Recede, Isang pasahero na si Maria Villamin 44 taon-gulang ay isa sa mga nakaligtas lulan sa unang bagon. Marami sa mga pasahero sa pangalawang bagon ay lumabas sa bubungan nito at tumalon pa ibaba upang humingi ng tulong, Higit 200+ na katao rito ang nakaligtas.
Ayon sa kapulisan ng Muntinlupa (PNP) ay ininspeksyon ang tren na sanhi ng pagdiskaril nito dahil sa nag collide ang dalawang bagon na bunga pag banga sa unahan. Sa datos ng kapulisan ito ang kaunaunhan at malalang aksidenteng nangyari sa transportasyon ng tren.
Geisha

Ang Geisha (芸者) o Geigi (芸妓) ay mga babaeng tagapagtanghal sa Hapon na ang kanilang itinatanghal ay ang sining na Hapones, kabilang ang tugtugin at pagsayaw. Kapareho ng mga Geisha ang mga Gisaeng ng Korea at mga Hetaerae ng Sinaunang Gresya.
Ang mga Geisha ay lumitaw noong panahon ng Muling Pagkabuhay ng Meiji. Naging pangkaraniwan ang mga mga geisha noong ika-18 hanggang ika-19 na siglo. Hanggang sa kanilang bilang unti-unting bumaba sa paglipas ng panahon.
Ang salitang "geisha" ay binubuo ng dalawang Kanji, 芸 (gei) na ang ibig sabihin ay "sining" at 者 (sha) na ang ibig sabihin ay "tao". Kaya maaaring isalin ang geisha sa Wikang Filipino na "taga-sining".
Ang iba pang termino ginagamit sa Hapon ay ang "geiko" na kadalasang pinantatawag sa mga taga Kyoto. Ang naturang termino ay karaniwang ginagamit sa rehiyon upang ibatid ang pinagkaiba ng geisha sa larangan ng sining pangtradisyon mula sa mga babaeng bayaran na gumagamit ng imahe ng geisha. Isinusuot ng mga babaeng bayaran ang obi sa gawing harapan ng kanilang kimono, samantalang isinusuot ng mga tunay na geisha sa gawing likuran. Ang isang tunay na geisha ay kadalasang may isang ginagawa sa pananamit; ang kanilang pananamit ay binubuo ng maraming patung-patong na kimono at pang-ilalim,at ang obi ay higit pa sa simpleng bahagi ng damit. Ang pagdadamit ay tinataya sa loob ng isang oras, kahit na may tulong na propesyonal. Ang mga bayaran naman ay kinakailang tanggalin ang kanilang suot na obi ng maraming ulit sa isang araw.
Ang mga nagsasanay na maging geisha ay tinatawag na "maiko". Ang salita ay binubuo ng Kanji, 舞 (mai) na ang ibig sabihin ay "sumasayaw" at 子 (ko) na ang ibig sabihin ay "bata".
Ang mga geisha sa Tokyo ay hindi naman madalas na sinusundan ang proseso sa ritual na pagiging maiko. Ang panahon ng pag-eensayo ay tumatagal mula anim na buwan hanggang isang taon - na mas maikli sa maiko ng Kyoto - bago siya maging isang ganap na geisha.
Ang lumalaking pagka-engganyo sa mga geisha at sa kanilang magandang kaanyuan ang nagpalabong sa pagpapakilala ng naturang kultura sa Hapon at maging sa Kanluran. Ang pagka-engganyo ng mga taga Kanluran sa geisha ay umangat sa nobela noong 1997 at ang pelikulang Memoirs of a Geisha noong 2005, at ang talambuhay ng dating geisha na si Iwasaki Mineko, na pinamagatang Geisha of Gion.
AT-X

Ang AT-X (アニメシアターX, Anime Shiatā Ekkusu, lit. "Anime Theater X") ay isang pan-telebisyon na anime network na pagmamay-ari ng AT-X, Inc. (株式会社エー・ティー・エックス, Kabushiki kaisha Ē-Tī-Ekkusu) at matatagpuan sa bansang Hapon. Itinatag ang AT-X, Inc. noong 26 Hunyo 2000 bilang nasasakupan ng TV Tokyo Medianet, na kung saan ay nasasakop din ng TV Tokyo (TXN). Matatagpuan ang punong himpilan sa Minato, Tokyo. Ang AT-X ay nagsasahimpapawid ng mga anime sa pamamagitan ng satellite at cable simula pa noong 24 Disyembre 1997.
Ang kanilang islogan ay Wan ranku ue no anime senmon chan'neru (ワンランク上のアニメ専門チャンネル, lit. "No. 1-ranked Anime Specialty Channel").
AT-X ang laging pangunahing estasyon sa maraming adaptasyon ng Comic Gum sa anime. Ang mga palabas na Ikkitousen, Amaenaideyo!! at Fight Ippatsu! Juuden-chan! ay unang nilabas sa estasyon na ito, bago pa man ito maipalabas muli sa Tokyo Metropolitan Television (Tokyo MX).
Bilang isang telebisyong bayaran, ito rin ay kilala sa pagpapalabas ng mga kabanatang uncensored ng iilan sa mga anime na tulad ng Fight Ippatsu! Jūden-chan!!, Amaenaideyo!!, Girls Bravo, Elfen Lied, Mahoromatic at High School DxD na kadalasan ay nagiging censored sa mga estasyon tulad ng TV Tokyo dahil sa bilang ng kahubaran at iba pang mga kadahilanan.
Yen ng Hapon

Ang Yen (simbolo: ¥; kodigong bangko: JPY) ay ang opisyal na pananalapi ng Japan. Ito ang itinuturing na pangatlo sa listahan ng pinakaginagamit na salapi sa pandaigdigang pamilihan. Sumunod lamang sa Dolyar at Euro.
Ang lathalaing ito na tungkol sa Ekonomiya at Hapon ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Lalawigan ng Alessandria

Ang Alessandria ay isang lalawigan ng rehyon ng Piamonte sa Italya. Ang lungsod ng Alessandria ang kabesera nito.
May lawak na 3,558.83 kilometro kuwadrado (1,374.07 sq mi) ito ang pangatlo sa pinakamalaking lalawigan ng Piamonte pagkatapos ng lalawigan ng Cuneo at ng Kalakhang Lungsod ng Turin. Sa hilaga ito ay may hangganan sa lalawigan ng Vercelli at sa kanluran sa Kalakhang Lungsod ng Turin at sa lalawigan ng Asti. Kabahagi katimugang hangganan nito ay sa Liguria (lalawigan ng Savona at Kalakhang Lungsod ng Genoa). Ang timog-silangang sulok nito ay umaabot sa Lalawigan ng Piacenza sa Emilia-Romaña, habang sa silangan ay nasa hangganan ito ng Lombardong Lalawigan ng Pavia.
Ang lalawigan ay nilikha sa pamamagitan ng Maharlikang Dektreto. 3702 ng 23 Oktubre 1859, ang Legge Rattazzi, bilang isang unyon ng lima sa anim na lalawigan na nabuo ang Dibisyon ng Alessandria (ang mga lalawigan ng Alessandria, Acqui, Asti, Casale at Tortona) kasama ang Lalawigan ng Novi na naging bahagi ng an Dibisyon ng Genoa. Noong 1935 ang lugar ng Asti ay itinatag bilang hiwalay na Lalawigan ng Asti .
Ang lathalaing ito na tungkol sa Italya ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Battipaglia

Ang Battipaglia (ibinibigkas bilang [ˌbattiˈpaʎʎa]) ay isang bayan at isang comune (komuna o munisipalidad) sa lalawigan ng Salerno, sa rehiyon ng Campania sa timog-kanlurang Italya.
Ang pangatlo sa may pinakamataas na populasyon ng lalawigan nito, ang munisipalidad ay kilala sa paggawa ng kalabaw mozzarella pati na rin para sa iba't ibang pananim pang-agrikultura, kaya itinuturing itong isa sa pinakamabungang teritoryo sa kapatagan ng Sele (kung saan ito rin ang pangunahing lunduyang pang-industriya).
Dati na kasama sa mga teritoryo ng Magna Graecia dahil sa kalapitan nito sa pamayanan ng Poseidonia, ang munisipal na lugar, katulad ng natitirang bahagi ng timog na baybaying Tireno, ay ang lugar ng mga estratehikong pamayanan noong huling panahon ng Republika at Imperyal na Romano.
Sa gitna ng isang malawak at matabang kapatagan, ang lungsod, na dating pangunahing agrikultural, ay nagkaroon ng kapansin-pansing pag-unlad ng industriya mula noong dekada sesenta.
Phone Power

Ang Phone Power ay ang ikalabing siyam na album ng studio mula sa New York City-based alternative rock band They Might Be Giants, na inilabas nang digital noong Marso 8, 2016. Ito ang pangatlo at pangwakas na album na naglalaman ng mga kanta mula sa 2015 Dial-A-Song ng banda ng bandang New York. British label Lojinx ang isang pisikal na paglabas sa Europa, on CD, for Hunyo 10.
Isinulat lahat ni(na) They Might Be Giants, except as noted.
Hulyo 22

Ang Hulyo 22 ay ang ika-203 na araw ng taon sa kalendaryong Gregoryano (ika-204 kung bisyestong taon), at mayroon pang 162 na araw ang natitira.
Ang lathalaing ito na tungkol sa Araw ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
List of Philippine National Railways rolling stock

The Philippine National Railways and its predecessors such as the Manila Railroad Company have operated several types of locomotives, carriages and multiple units as part of its fleet. As of 2022, the rolling stock used are primarily powered by diesel. The DOST Hybrid Electric Train may also function as a battery electric multiple unit although it is started by a diesel engine. All present rolling stock are built to the 1,067 mm (3 ft 6 in) narrow gauge. PNR also has rail mounted cranes as supporting equipment with varying capacities from 0.5 to 30 tonnes (1,100 to 66,100 lb).
In late 2019, all trains in service except the 203 series-derived coaches underwent refurbishment and livery changes. The multiple units were given an orange and white color scheme and its windows were changed from having steel grills to polycarbonate windows that can resist stoning from illegal settlers while the locomotives have been painted orange.
In 2022, PNR introduced their first ever standard gauge EMU that will run through the North-South commuter rail or NSCR. The rolling stock are still unclassified.
The following rolling stock are active with the PNR as of April 2025.
As one of the oldest rail operators in Asia, the Philippine National Railways and its predecessors, the Manila Railway and Manila Railroad companies, had a diverse collection of steam and diesel locomotives, passenger railcars, gasoline, and diesel multiple units. All but three tank locomotives from the Manila Railway were scrapped.
According to a 1952 publication, the Second World War destroyed 120 locomotives belonging to the Manila Railroad (MRR), more than 75% of its fleet.
Does not include freight stock since there is little documentation about their classification and numbers.
Tutuban station

Tutuban station (also known as Manila station or Divisoria station) is the central railway terminus of the Philippine National Railways (PNR) network located in the city of Manila, Philippines.
The name refers to two stations: the original Tutuban station, which today forms part of Tutuban Center, and the PNR Executive Building, which houses PNR offices.
Tutuban station was built as part of the "Ferrocarril de Manila-Dagupan" or the Manila-Dagupan Line, which constitutes much of the North Main Line today. The cornerstone of the main station building at Tutuban was laid on July 31, 1887. The railway was 195 kilometers (121 mi) long at the time of its opening on November 24, 1892, running from Manila to Dagupan in Pangasinan. The Manila Railroad Company (MRR) was renamed Philippine National Railways (PNR) under Republic Act No. 4156 enacted after World War II.
In 1988, PNR evaluated the possibility of renting 22 hectares (54 acres) of land to Tutuban at C.M. Recto Avenue in response to the challenges of development and help promote the site to be the center of trade. PNR implemented the first part of the master development plan of Tutuban Properties, Inc. in 1991, and later entrusted the management and development of the land. The Tutuban Center Mall was formally inaugurated to the public led by President Fidel V. Ramos on February 21, 1994.
The following years have witnessed the continued efforts among PNR, Tutuban Properties, Inc., and the Philippine Government to advance the methods of travel by reorganizing the overall railroad system, improve the civic and business buildings around the Tutuban, and keep the emphasis on history. The development of PNR Plaza is a step to verify the cause of reactivating the overall railroad system as one method of travel and trading.
The Tutuban Station Executive Building was inaugurated on May 30, 1996.
Tutuban station will be renovated to become more transit-oriented and a newer station will be built for the North–South Commuter Railway while the 1996 station will serve only the Manila-Legazpi long-haul intercity services if revived. According to a presentation by JICA in 2019, the old station building nicknamed the "Heritage Building" will be once more included in a transit-oriented mixed-use zone. Therefore, the Tutuban Center Mall that sits in the area of the station will be removed. It will also connect to the LRT Line 2 for ease of transferring between lines.
Paco station

Paco station is a railway station located on the South Main Line in the city of Manila, Philippines. It was originally opened by the Manila Railroad Company in 1908 as a major hub in the southern half of Manila, where trains toward Cavite province once operated. The old train station building was designed by William E. Parsons and was completed in 1915. Prior to the electrification plan in the late 1970s, Paco was the southernmost double-track station on the line.
The station eventually lost its significance in the following decades and only the façade remains intact with the interior in a state of decay after a 1996 demolition plan to give way for the construction of a shopping mall. A newer utilitarian platform area has been built for the PNR Metro Commuter Line behind the old station in 2009. Preservation efforts have been stated since 2015 with the construction of the North–South Commuter Railway.
The station was established on March 25, 1908, as a station serving the Manila Belt Line (from Tutuban to Paco) and the now-defunct Cavite Line (then from Paco to Binakayan in Kawit, Cavite). The railroad towards Muntinlupa, then in Rizal, was later inaugurated on June 21, 1908. Construction of the station began in 1912 and was completed by 1915. What would become the old station building was designed by William E. Parsons, a graduate of the École des Beaux-Arts and was the Consulting Architect of the Bureau of Public Works at that time. The Belt Line later gave way to the Manila Railroad's Main Line South in the 1910s.
During the Battle of Manila on February 7, 1945, the United States Army 148th Infantry Regiment crossed the Pasig River from the north and landed in the suburbs of Pandacan and Paco with the Filipino troops under the Philippine Commonwealth Army. A battle took place around the station with some 300 Imperial Japanese Army defending it.
The old station fell into disuse in the years following the war. The station was partially demolished in 1996 to make way for a shopping mall in the area. A new station was also built to the southwest as part of PNR's reconstruction in 2009 due to the old station building being unusable.
The Department of Transportation and Communications started plans to restore and conserve the old station building in 2015. Heritage advocates including the Heritage Conservation Society welcomed the development. As of July 2020, the new Paco station shall be built beside the old one with a buffer zone, similar to Seoul Station in South Korea.
According to rendered images of the NSCR freight tracks belonging to the PNR South Long Haul's northward extension to the Port of Manila will pass through the bottom of the NSCR station and behind the original building.
The station is near Plaza Dilao, Paco Market, San Fernando de Dilao Church, Paco Catholic School, and Colegio de la Inmaculada Concepcion de la Concordia. Plaza Dilao is also where the statue dedicated to Blessed Dom Justo Takayama stands. Skyway Stage 3 passes by the old and new stations.
Malolos station

Malolos station is an under-construction elevated North–South Commuter Railway (NSCR) station located in Malolos, Bulacan, Philippines.
The station was part of the Philippine National Railways (PNR) North Main Line before its closure in the 1980s.
Malolos station (Spanish: Estacion Ferrocaril de Malolos) was opened on March 24, 1891 as part of Ferrocaril de Manila-Dagupan. Services from Manila to Dagupan commenced on November 24, 1892. It was then named Estacion de Barasoain Y Malolos (lit. transl. Barasoain and Malolos Station), as it is located near the Malolos poblacion and the Barasoain Church.
In 1892, José Rizal alighted at the Old Malolos station to campaign at the Malolos Historic Town Center for the La Liga Filipina establishment. From 1898 to 1899, The Malolos Congress Delegates were also passengers of the Old station prefatory to the Philippine Declaration of Independence and their gathering at the Barasoain Church for the drafting of the Malolos Constitution.
The original station was destroyed in 1945 and was replaced with the current one. It was later abandoned after the ending of northbound services by the Philippine National Railways (PNR).
The station was to be rebuilt as a part of the Northrail project, which involved the upgrading of the existing single track to an elevated dual-track system, converting the rail gauge from narrow gauge to standard gauge, and linking Manila to Malolos in Bulacan and further on to Angeles City, Clark Special Economic Zone and Clark International Airport. The project commenced in 2007, but was repeatedly halted then discontinued in 2011.
It is currently being rebuilt as the terminus for the first phase of the North–South Commuter Railway. As part of the project, the old station will also be restored. Partial operations are slated to begin by 2027.
In February 2025, Bulacan SINEliksik Project of Provincial History, Arts, Culture and Tourism Office Head May Arlene Torres led the unveiling of the historical marker of the Old station.
The station is located adjacent to the station include La Consolacion University Malolos, Bulacan Provincial Capitol, Bulacan State University, Puregold Jr. Malolos, and the Malolos City Terminal Hub. Located further are Barasoain Church, the Malolos City proper, and Camp General Alejo S. Santos.