davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Образование в Южна Корея

Южно-корейската образователна система предвижда образованието да се провежда в следните степени училища:
Началното образование е задължително за всички деца от 6 до 11-годишна възраст. Програмата се състои от 8 основни предмета: корейски език, математика, обществени науки, природо-знание, етика, физическо възпитание и изкуства.
Учениците в така нареченото „средно училище“ (на български средно училище е това училище, което дава средно образование) – подобно на прогимназията в България, изучават определен брой задължителни учебни предмети (например английски език), както и избираеми предмети, които са с техническа или професионална насоченост.
След това учениците могат да избират между обикновени гимназии и професионални училища. Учебната програма в гимназията е доста натоварена, тъй като конкуренцията между кандидат-студентите е изключително голяма.
Южна Корея е първата страна в света, която осигурява интернет достъп до всяко начално, средно и висше учебно заведение на територията ѝ.
Девесилица

Девисилица е село в Южна България. То се намира в община Крумовград, област Кърджали.
Село Девесилица се намира в планински район в Южна България, в масива на Източните Родопи. Разположено е на равнинен хребет на около четири километра от държавната граница с Гърция. Селцето е малко, но с много забележителна природа и чист въздух.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Християнство.
Есен (село)

Есен е село в Югоизточна България. То се намира в община Сунгурларе, област Бургас.
На 3 км на север от селото тече река Луда Камчия. Селото се намира на 12 км от общинския център Сунгурларе, на 32 км от Карнобат и на 86 км от областния център Бургас.
Старото име е с. Касъмчево. Преименувано на 14 август 1934 на Есен.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Преди няколко години жителите на селото организират построяването на параклис.
Една от прочутите области е „Камънчетата“. Там се простират големи и стръмни скали. Селото има риболовен поминък, понеже е в близост до река Луда Камчия. До нея има преправени горски пътища. Гората е предимно иглолистна и се срещат много видове бозайници и гъби.
Селският сбор е всяка година на 24 май.
Стара река (резерват)

„Стара река“ е природен резерват в Национален парк „Централен Балкан“, България.
Обявен е за резерват с обща площ 1974,7 хектара със Заповед № 200 на Комитета за опазване на природната среда при Министерския съвет от 19.03.1981 година, с цел запазването на уникалната комбинация от иглолистни, широколистни и смесени гори.
Намира се в Централна Стара планина над град Карлово, обхваща водосбора на Стара река.
Резерватът е известен най-вече със своето растително разнообразие. В него се срещат топлолюбивият мъждрян, келявият габър и водният габър, както и бук, ела и обикновен смърч. На територията на резервата се намират находища на над 45 вида растения, които присъстват в Червената книга на България. 20 от тези видове не се срещат извън България, а три от тях могат да се видят само в рамките на резервата.
65 вида гръбначни животни са постоянни жители на резервата. От тях застрашени от изчезване са скалният орел, белоопашатият мишелов, големият и малкият ястреб, бухалът
ПФК Етър 1924

ПФК „Етър 1924“ е бивш футболен клуб от Велико Търново, България.
Той е единственият отбор в професионалния футбол в България, които играе с виолетови екипи. Резервният екип е изцяло в бяло.
Учреден е през 2002 г. Дотогава представителният отбор на града е ФК „Етър“, създаден през 1924 г. и шампион на България за сезон 1990/91. След 2003 г. по-старият клуб поддържа само детско-юношеска школа.
Етър 1924 заиграва във В група без обаче да стане приемник на предшественика си. Още през първия си сезон завършва първи и печели промоция за професионалния футбол. Записва девет поредни сезона в Б група. През 2004 г. тимът прави пробив в турнира за купата на България, като отстранява с 1:0 Славия, а после отпада от Левски в мач, посетен от 8000 зрители на стадион „Ивайло“.
През сезон 2011/12 записва най-доброто си постижение в историята, като печели Източната Б група и влиза в елита.
Първенство на България по футбол 1950

Първенството за сезон 1949/50 г. започва нормално, но след изиграването на два кръга от есенния дял, то е прекратено. На 27 август 1949 г. Централният комитет на Българската комунистическа партия (ЦК на БКП) взема решение за реорганизация на физкултурното движение в България по съветски модел. На 27 септември 1949 г. Върховният комитет за физкултура и спорт (ВКФС) предприема конкретни действия за нейното прилагане. По подобие на структурата в Съюза на съветските социалистически републики (СССР) и в Народна република България (НРБ) се образуват Доброволни спортни организации на ведомствен принцип към съответните отраслови профсъюзи:
ДСО Академик – на преподавателите и студентите във висшите и полувисшите учебни заведения, както и на работещите в областта на науката.
ДСО Динамо – на служителите и работниците в системата на пощите, съобщенията, леката и хранително-вкусова промишленост.
ДСО Енергия (преименувана през октомври същата година на ДСО Торпедо) – на служителите и работниците в системата на транспорта, тежката промишленост, електрификацията и минното дело.
ДСО Спартак – на служещите в системата на Министерството на вътрешните работи (МВР).
ДСО Строител – на работещите в областта на строителството, здравеопазването, земеделието, горската и дърводобивна промишленост, както на военнослужещите в Трудовата повинност.
ДСО Червено знаме – на работещите в областта на местната администрация, търговията, културно-просветните учреждения, банковото и застрахователно дело.
Продължават да съществуват и спортни клубове на военнослужещите в Българската народна армия (БНА).
Взето е решение новият шампионат да се провежда, както в СССР, по системата „пролет-есен“ и да започне през месец март следващата година.
Първенството на А РФГ 1949/50 г. бива прекратено след изиграването на втория кръг поради реорганизация на физкултурното движение в България. През есента на 1949 г. са уредени квалификационни турнири за определяне състава на А РФГ, в която се играе по системата пролет-есен.
До прекратяването на първенството класирането е следното:
Софийска квалификационна група
По системата пролет-есен играят и две Б Републикански футболни групи – Северна "Б РФГ и Южна Б РФГ
Северна Б РФГ
Южна Б РФГ
Парк „Тюлбе“

„Тюлбето“ е градски парк, разположен източно от центъра на Казанлък, в близост до стария град.
На върха на хълма се намира могилата, в която е открита Казанлъшката гробница, включена в списъка на ЮНЕСКО.
Паркът е любимо място за отдих и разходки на казанлъчани, а тракийската гробница е популярна туристическа дестинация. След 108-те стъпала от града към възвишението пътеки водят към беседки и детски площадки сред поляни и борова гора.
През парка се провежда традиционното есенно състезание по планинско колоездене и маратон „Инициативата Обиколка на Долината на Тракийските царе“ (Thracian Run and Bike).
Възвишението носи името си от построената до тракийската могила турска семейна гробница Тюлбе. Тюрбе (от турски: türbe) означава „гробница“. Според легенда, тук бил погребан Съраджа паша, смятан за основател на града.
В миналото хълмът е бил известен и с името „Пиростията“.
В парка растат редица дървесни видове, включително и средиземноморските видове кипарис, ливански кедър, брези и див рошков. Преобладаващите дървета са бял бор.
Казанлъшката гробница, част от Долина на тракийските владетели, е открита на 19 април 1944 г. случайно от войници при прокопаването на противосамолетно убежище. Паметникът на тракийската култура е включен през 1979 г. в списъка на ЮНЕСКО на Световното културно и природно наследство заради впечатляващите рисунки по стените. Оригиналната гробница е консервирана и затворена за посетители като в непосредствена близост до нея е изградена гробница-копие, отворено за посещения.
Според версия османския военачалник Лала Шахин умира в края на 1389 г., вероятно край Казанлък. По традиционен тогава обичай органите му са погребани в построен на място тухлен мавзолей (запазен в парк „Тюлбето“ в близост до Казанлъшката гробница), а тялото – пренесено в Мала Азия и погребано в гробница (тюрбе) в Кирмасти (днес Мустафакемалпаша).
На Тюлбето се намира паметник и гробно място на композитора Емануил Манолов, автор на първата българска опера „Сиромахкиня“, живял известно време в Казанлък.
„Козелът“ и „мечката“ са мраморни скулптури в естествен размер, намиращи се на възвишение на Тюлбето.
Число (словенски език)

За илюстрация на използването на категорията число в словенски, ще дадем пример с формите на бъдеще време.
Бъдеще време в словенски се образува с помощта на глагола biti (съм) в бъдеще време плюс минало („елово“) причастие на смисловия глагол.
Например, българското бъдеще време в таблица по-долу аз ще видя (Jaz bom videl), включително родовете за 3 лице единствено число: той (= on) и тя (= ona), без то (= ono) може да се трансформира от:
в:
В словенски език има не само единствено и множествено число, а и двойствено, което в български се превежда с добавяне на думата двамата или двете.
Двойственото число е характерно за старобългарския език, откъдето се прави заключение, че е съществувало още в праславянския език. От него е пренесено и в словенски. То представлява граматическо число като единствено и множествено, само че се използва за два обекта или субекта. Например:
Двойственото число е запазено и в родовете, както ясно се вижда от горния пример.
Двойственото число е твърде трудно за разбиране от чужденец, обаче то допринася за специфичен стил. Сравнете следните изречения:
Вторият текст звучи за словенеца по-романтично и интимно, това е характерен стил, който не може да се предаде на български, защото липсва двойствено число.
Космат дъб

Косматият дъб (Quercus pubescens) е вид широколистно листопадно дърво от семейство Букови, род Дъб. Високо е до 20 m. Младите клонки и пъпките са гъсто овласени, листата са със силно променливи форма и размери, до 10 cm дълги. Жълъдите са приседнали.
Косматият дъб има естествено разпространение в Европа – Западна, Централна, Южна и Югоизточна, към Средиземноморието, включително големите острови (без Майорка и Кипър), до Мала Азия, Крим и Южна Русия – Кавказ (локално), достигайки Каспийско море на изток. Quercus pubescens subsp. crispata и Q. p. subsp. subpyrenaica са общоприети подвидове, установени в югоизточната (вкл. България) и съответно югозападната част на ареала на Quercus pubescens. В нашата страна косматият дъб се среща във всички флористични области, заемайки възвишения в равнините и южни склонове в долния планински пояс до 1500 м н.в.; към вида в широк смисъл принадлежат още два таксона (като синоними) с общо средиземноморско разпространение, присъстващи в българската флора – Quercus brachyphylla Kotschy и Quercus virgiliana (Ten.) Ten., за които нашата наука използва имената късолистен и съответно виргилиев дъб.
Парк-паметник на българо-съветската дружба

„Парк-паметник на българо-съветската дружба“ е най-големият паметник във Варненска област. Той е сложно и уникално инженерно-строително съоръжение. Намира се на Турна тепе в североизточната част на града, на 95 m надморска височина. На мястото на паметника е имало лозови масиви, барутен погреб със щерна, а след това братска могила на участници в съпротивителното движение до 1944 г. Костите от „Братската могила“ са преместени на 7 септември 1958 година в новия „Пантеон“ във Варна. Идеята за построяването на паметника е от 8 май 1958 година, но конкурсът е претърпял неуспех. През есента на 1973 година е направен нов конкурс, на него били одобрени проектите на варненските скулптури Евгени Баръмов, Альоша Кафеджийски и Камен Горанов. Първата копка е направена на 4 ноември 1974 година. В следващите седем месеца над 27 000 души са работили доброволно.
Паметникът е висок 23 m и широк 48 m, под него има изградено бомбоубежище и няколко помещения. За построяването са излети 10 000 тона бетон. Площадката, където е построен паметникът, е с площ 400 m и е положена мозайка от речна баластра. В средата на арката бил поставен разпукан бронзов куб, от който горял „вечен огън“. За поддържането на огъня на денонощие изгаряли по четири бутилки газ. В крилата били направени празнични зали. На паметника има седем фигури високи 11,5 m. На хълма са посадени над 11 хиляди храста и над 10 хиляди дървета, направена е специална напоителна система. До паметника води стълба с 302 стъпала, преброени от варненеца Добромир Николов (Шарана), наречена „Стълба на победителите“. При завършването на стълбището посадили два сребърни бора, символизиращи дружбата. Парк-паметникът на българо-съветската дружба е бил открит на 13 ноември 1978 година. Така паметникът е функционирал до 1989 година и след това бил разграбен, а входът – зазидан.
Перловска река

Перловската река е река в България, област София, ляв приток на река Искър, една от реките, протичащи през София. Дължината ѝ е 31 km.
Перловската река извира от вилната зона на Драгалевци, пресича Околовръстното шосе, свързва новите квартали, успоредни на булевард „България“, след което пресича Южния парк. Под булевард „България“ в нея се влива Боянската река и двете излизат на открито при бул. „Евлоги и Христо Георгиеви“. Оттук Перловската река става канал. В града течението на реката е изцяло коригирано, на места подземно. Влива се отляво в река Искър на 513 m н.в., на 1,2 km североизточно от Обрадовския манастир.
Разпространени са и други тълкувания на наименованието „Перловска река“. Например на карта, изработена в ГИС София, Перловската река включва като своя начална част Боянската, но не включва реката, протичаща през Южния парк (на картата не е посочено име на въпросната река, но в много други източници тя носи името Дреновичка).
Площта на водосборния басейн на реката е 257 km², което представлява 3,0% от водосборния басейн на река Искър. Най-голям приток Владайска река (ляв).
Максималният отток е през месеците април-юни, дължащ се на снеготопенето във Витоша, а минималният – август-октомври.
Формално реката е четвъртият по големина (пълноводие) приток на река Искър (след Малки Искър, Лесновска и Искрецка реки), в която се влива, след като е приела водите на реките Боянска, Слатинска и Владайска.
Перловската река е една от няколкото малки и къси реки, които преминават през София. Тя пресича града по протежение на столичния булевард „Евлоги Георгиев“. Известна забележителност на Перловската река е Орлов мост, откъдето започва „Цариградското шосе“. Реката е и северна граница на кв. „Лозенец“. Перловската река пресича и един от големите паркове в София – Южния парк.
В разговорния език на софиянци реката е известна и като „канала“, което намира отражение в производни наименования като Малък градски театър „Зад канала“.
Нов Южен Уелс

Но̀в Ю̀жен Уѐлс (на английски: New South Wales) е най-старият и най-населеният щат в Австралия. Намира се на север от Виктория и на юг от Куинсланд. Столица и най-голям град е Сидни.
Нов Южен Уелс се намира на източния бряг на Австралия. На запад релефът е предимно равнинен. На север са разположени най-големите планини на континента, известни като Австралийски Алпи.
Високата 2228 метра планина Косцюшко е в южните части на щата.
Площта на Нов Южен Уелс е 809 444 км. Това е три пъти повече от територията на Великобритания.
Една трета от цялото население на Австралия живее в Нов Южен Уелс. Щата е една от първите европейски колонии изобщо. За първи път европейци населяват щата още през 18 век.
Най-голямата част от коренното население на Австралия – аборигените живеят именно в Нов Южен Уелс и Куинсланд. На щата се падат 26% от всички аборигени.
Нов Южен Уелс е голям стопански център. Добиват се олово, въглища, злато, цинк и сребро. В източните части силно развити са овцевъдството и говедовъдството. Големи територии са заети от овощни градини и пшеница. На бреговата ивица са разположени най-големите индустриални центрове на щата – Сидни, Нюкасъл и Уолонгонг.
Южен Тирол

Южен Тирол (на италиански: Provincia autonoma di Bolzano; на немски: Autonome Provinz Bozen - Südtirol – Автономна провинция Болцано – Южен Тирол) е автономна провинция в Северна Италия, автономен регион Трентино-Южен Тирол. Със 7400 km² провинцията е първа в Италия по площ, а населението - около 494 000 души (2007). Територията ѝ съвпада с тази на историческата област Южен Тирол (Südtirol), наричана на италиански Алто Адидже (Alto Adige). Провинцията включва 116 общини, а административен център е град Болцано.
Най-голямата част от населението на Южен Тирол говори на немски като роден език. Затова и немският език и италианският език са официални езици в провинциалното правителство. В няколко общини се говори и друг романски език, ладинският.
В 102 от 116-те тиролски общини най-голямата част от населенията говори на немски (в общината Сан Панкрацио за 99,81% от населението немският е роден език).
В 5 общини най-голямата част от населението говори на италиански: Болцано (73%), Лайвес (70,5%), Салорно (62%), Бронцоло (60%), Вадена (57%)
В 8 общини най-голямата част от населението говори на ладински: Ла Вале, Бадия, Корвара ин Бадия, Маребе, Сан Мартино ин Бадия, Санта Кристина Валгардена, Селва ди Вал Гардена, Ортизей.
Провинцията се състои от 116 общини:
През 1919 година след Първата световна война, съгласно Сен-Жермениския мирен договор, Южен Тирол е присъединен към Италия. До този момент той е в състава на Австрийската държава, явявайки се неразделна част от областта Тирол. Към онзи момент в бъдещия „италианския“ Тирол 86 % от местните жители са говорили на немски.
Pseudomaquis

Pseudomaquis, sometimes qualified as Submediterranean pseudomaquis, are thickets of broadleaf shrubs and small trees, forming the transition vegetation between Mediterranean forests or shrublands and temperate forests. Consisting of both deciduous and evergreen plants, these thickets are found at higher altitudes near typical Mediterranean climates in Spain, Italy and southern France, in warmer, sub-Mediterranean regions of the Balkans, and in humid temperate regions affected by deforestation, such as northern Turkey and central France.
Stephen Eze

Stephen Eze (born 8 March 1994) is a Nigerian professional footballer who plays as a centre back for Indian Super League club Jamshedpur.
He has also represented the Nigeria national team, winning 13 caps.
Eze started his professional career at Lobi Stars. He played regularly during two seasons, before moving to Sunshine Stars in September 2014.
After two seasons with Sunshine, Eze joined Ifeanyi Ubah where he won Nigeria Super Cup in early 2017. On 9 November 2017, Eze joined Kano Pillars.
Two months later, on 18 January 2018, Eze joined Bulgarian First League club Lokomotiv Plovdiv, signing a two-year contract. On 18 February, he made his league debut for Lokomotiv, coming on as a substitute for Asen Georgiev against Pirin Blagoevgrad. On 16 April 2019, Eze scored his first goal for Lokomotiv in a Bulgarian Cup match against Septemvri Sofia, which Lokomotiv won 4–0.
On 21 January 2020, Eze joined Kazakhstan Premier League club FC Tobol. An injury sustained in a pre-season friendly match meant he never got to feature in an official game for the team, as he had to undergo an operation in Turkey. Eze parted ways with Tobol in July 2020.
On 10 September 2020, Eze joined Indian Super League side Jamshedpur. After his one year contract was completed, on 1 July 2021, Eze left Jamshedpur FC and became a free agent.
On 17 February 2022, Eze joined Croatian First League club NK Solin. He made his debut coming off the bench in a 3-0 loss against NK Dugopolje.
After a year with Croatian club NK Solin, Eze signed for Scottish club Queen's Park in August 2022. In June 2023, Stephen Eze departed the club by mutual consent
After leaving Quang Nam FC, Eze re-joined Jamshedpur. On 17 January 2025, Eze scored a stunning equalizer against Mohun Bagan SG. Picking up a pass from inside his own half, he dribbled past multiple Mohun Bagan Super Giant players, entered the penalty area, dribbled past three Mohun Bagan defenders, before finding the bottom right corner. The goal was nominated by the ISL for the Fan's Goal of the Week award as well.
Eze was invited to play for the Nigeria national team. He was named in the Super Eagles' 23-man A' team which played in the Caf CHAN 2016, led by coach Sunday Oliseh. Eze played all the group games, but the team was eliminated in the first round. His performances led to an invitation to the full Nigeria team. He was also in the A' team in the 2018 African Nations Championship where results improved, Nigeria progressing to the final before losing to the hosts Morocco.
In May 2018 he was named in the preliminary 30-man squad for the 2018 World Cup in Russia; however, he did not make the final 23.
As of 22 September 2019
Etar Architectural-Ethnographic Complex

42°48′34″N 25°20′54″E﻿ / ﻿42.80944°N 25.34833°E﻿ / 42.80944; 25.34833
The Etar Architectural-Ethnographic Complex (Bulgarian: Етнографски музей на открито „Етър“, usually referred to as Етъра, Etara) is an open-air museum near Gabrovo in northern Bulgaria. It is on the northern edge of the Bulgarka Nature Park, between the park and the city of Gabrovo.
It presents Bulgarian customs, culture and craftsmanship. It spans over an area of 7 ha and contains a total of 50 objects, including water installations and houses with craftsmen's workshops attached. As a whole, the complex's goal is to illustrate the architecture, way of life and economy of Gabrovo and the region during the Bulgarian National Revival.
The museum's construction started in 1963 under the direction of Lazar Donkov. The pre-existing Karadzheyka water mill, built around 1780, was thoroughly reconstructed, with the other objects being constructed later. The complex was opened on 7 September 1964 and proclaimed a national park in 1967, as well as a monument of culture in 1971.
The park features typical Bulgarian revival houses with two floors, bay windows, a clock tower, and a beautifully decorated house by Saakov featuring 21 windows. Using original instruments and following the old traditions, locals represent around 20 characteristics of the regional crafts such as wood carving, pottery, coppersmith crafts, furriery, cutlery making, needlework, and more. There are shops for souvenirs. There are numerous restaurants in the park that serve local Bulgarian cuisine.
Sokolski Monastery is situated several kilometers away from the museum.
Día de Asturias

El Día de Asturias es la jornada festiva de la comunidad autónoma española del Principado de Asturias. Se celebra el día 8 de septiembre. Se celebra la festividad de la Virgen de Covadonga, patrona de Asturias.
La fiesta, establecida por la Ley 5/1984, de 28 de junio, se celebra institucionalmente cada año en la localidad que determine el Consejo de Gobierno del Principado de Asturias.
En 1980, el Consejo Regional de Asturias decretó que el Día de Asturias se celebraría el 8 de septiembre (Boletín Oficial del Consejo Regional de Asturias, nº 11, publicado el 24 de noviembre de 1980). Los primeros actos se realizaron en Cangas de Onís, ese mismo año. En 1981 y 19821, le tocaría el turno a Gijón y Avilés, respectivamente. Al mismo tiempo, el decreto iniciaba un procedimiento de declaración oficial de festividad.​
El contexto político entonces pasaba por la elaboración del Estatuto de Autonomía del Principado de Asturias. Sería después de su aprobación en Cortes Generales, en 1983, cuando el día de Asturias queda declarado efectivamente como festivo en el calendario laboral (BOPA nº 27, 3 de febrero de 1983 y también el BOPA nº 297, 28 de diciembre de 1983).​
La declaración del día de Asturias y su organización en estos años iniciales no gozó de unanimidad: la elección de los lugares de celebración y su coincidencia con la festividad dedicada a la Virgen de Covadonga, propició la presentación en octubre de 1983 de una iniciativa del Grupo Parlamentario Popular para cambiar la fecha de conmemoración del «Día de Asturias».​
Como resultado de esta iniciativa, el 20 de noviembre de 1983 la Junta General acordó «constituir una Comisión Parlamentaria Especial para tratar con carácter general del Día de Asturias». La oficialización definitiva del festivo se produjo con la aprobación de la Ley 5/1984, de 28 de junio, por la que se instituye el «Día de Asturias». El procedimiento de elaboración fue el de una proposición de ley solicitada por todos los grupos parlamentarios, tomando como punto de partida el borrador realizado por la comisión parlamentaria. El texto inicial estuvo sujeto a enmiendas, y la ponencia para informarlo redactó un texto alternativo; su debate y votación por parte del pleno de la Junta General el 25 de junio de 1984 dio lugar a la definitiva aprobación de la ley (Boletín Oficial de la Junta General nº 48, 27 de junio de 1984).​
La ley de honores y distinciones del Principado de Asturias, promulgada en 1986, creó la figura de la medalla de Asturias y, asimismo, canalizó la concesión de dos títulos honoríficos (concretamente, hijo adoptivo y predilecto de Asturias). Desde entonces, ha sido habitual utilizar los días previos al 8 de septiembre para homenajear a los galardonados, coincidiendo así con la fiesta regional asturiana.​
Día de América en Asturias

El Día de América de Asturias es una fiesta de interés turístico nacional​ que se celebra en la ciudad asturiana de Oviedo, España, durante la festividad local de San Mateo el día 19 de septiembre de cada año. Se trata de un gran desfile folclórico y de carrozas que rememora el hermanamiento entre Asturias y América, ligadas por la emigración de los siglos siglo XIX y XX.​
El desfile parte de la idea de un fabricante valenciano de gigantes y cabezudos que habla con el dibujante Alfonso Iglesias indicando la gran posibilidad de las calles del centro para la realización de desfiles. Alfonso piensa en un gran desfile como homenaje a los emigrantes asturianos y a sus países de acogida.
La idea inicialmente presentaba dificultades de diferente tipo, sobre todo económicas, y no fue muy seguida, por lo que Alfonso involucra a Paco Sousa,​ a los alcaldes de Mieres, Gijón, Llanes y Lena. Se ultiman los preparativos del primer desfile y Lorenzo Novo Mier da la noticia en La Voz de Asturias, siendo el que bautiza al desfile.
El primer desfile se celebra el 23 de septiembre de 1950. En este primer desfile aparecen sesenta haigas​ engalanados, nueve bandas de música y ocho carrozas. Las carrozas fueron diseñadas por Alfonso escogiendo el motivo de la emigración asturiana.
Los primeros siete años Alfonso estuvo al frente del desfile. En este tiempo se fueron añadiendo elementos al desfile como los alfonsinos​ y las madreñettes​ con el cambio de los países de destino de la emigración asturiana, el desfile empieza a incorporar nuevos países, todos ellos europeos. Así de esta forma empiezan a venir representaciones de Bélgica, Francia, Alemania o Suiza
En 1988, retomando el criterio inicial de este desfile, la directiva de la Sociedad Ovetense de Festejos, en esta ocasión dirigida por Doña Aurora Puente Uria,​ realizó un homenaje al fundador de este evento, en ese entonces recientemente fallecido. Se encargaron cuatro carrozas con motivo central de Alfonso Iglesias y sus personajes al diseñador Gregorio Álvarez Iguacel [1] Diseñador y escenógrafo asturiano, constructor de carrozas para la S.O.F.
Actualmente el Día de América está declarada Fiesta de Interés Turístico Nacional. El desfile discurre por la avenida principal de Oviedo, la calle Uría, la cual se engalana durante la semana de fiestas con las banderas de América. Es habitual que desfile la carroza vencedora del Desfile de Valdesoto. A ella se unen unas 12 carrozas de diferentes naciones y varios grupos folclóricos.​
Bayo (Asturias)

Bayo (Vayu oficialmente y en asturiano) es una parroquia del concejo de Grado, en el Principado de Asturias (España). Alberga una población de 144 habitantes (INE 2009)​ en 122 viviendas. Ocupa una extensión de 5,34 km².
Está situada en la zona nororiental del concejo, inserta en la cuenca media del río Sama. Limita al norte con la parroquia de Gurullés; al noreste con la de Báscones; al este con el concejo de Oviedo; al sur con la de Sama de Grado; y al oeste con la de Coalla.
En una falsa donación del Rey Ordoño I a la iglesia de San Salvador, en el año 857, figura una alusión al territorio de Bayo y su monasterio (no localizado) de Santa María.
Bayo celebra con oficio religioso la festividad del Espíritu Santo, con romería y verbena, ocho domingos después del domingo de Pascua, o lo que es lo mismo, el domingo siguiente a la segunda flor de Grado.
Según el nomenclátor de 2009​ la parroquia está formada por las poblaciones de:
Festival de Cine Asturiano

El Festival de Cine Asturiano (más conocido como Festival de Cine Asturianu) fue un festival internacional de cine que nació en conmemoración del Centenario del Cine Asturiano. Se celebraron nueve ediciones entre Asturias y Madrid entre los años 2005 y el 2015.​
El escritor, profesor y director de cine Xaviel Vilareyo, junto con un grupo de personas, comienza la andadura del festival en el año 2005 con motivo de la conmemoración del Centenario del cine asturiano: la primera película asturiana​ reconocida data del año 1905. Se trata de "El robo de fruta" de Javier Sánchez Manteola. La película fue rodada en Gijón y estrenada en esa misma ciudad durante ese añoren el antiguo cine Salón Luminoso.
Se desarrollaron nueve ediciones entre Madrid​ y Asturias, en las que el festival fue creciendo y se volvió internacional. Proyecciones, charlas y coloquios configuran el festival, junto con la gala de entrega de premios celebrada en el Ateneo de Madrid.
El festival surgió con la intención de dar visibilidad a largometrajes, cortometrajes, mediometrajes y documentales en lengua asturiana, así como obras hechas por realizadores asturianos o rodadas básicamente en Asturias o en territorios de lengua asturiana en cualquier idioma y en cualquier año de realización​
La última edición del festival incluía una sección dedicada al videoarte
Pero el fallecimiento de su director y principal artífice​ en el año 2015 deja parado el proceso ya iniciado de la décima edición del festival, que no llega a realizarse, quedándose parado desde entonces.
A lo largo de su historia, el festival premió trabajos de personalidades del cine como Asunción Balaguer, Sergio G. Sánchez, Paul Narschy, Teresa Marcos, Santos Hevia, Carmen Rico, Eva Lesmes, Pablo de María, Alberto Rodríguez, Luis Argeo, Lola Herrera, Antonio Resines, Pedro Touceda, Belén Rueda, Gonzalo de Castro, José Antonio Bayona, Tom Fernández, Iñaki Ibisate, José Antonio Quirós, Ígor Iglesias y Eva Gallego entre otros​
Los Premios d'Honor del Festival en sus distintas ediciones, fueron para Gil Parrondo, Mary Paz Pondal, Juan Gona, Gonzalo Suárez,​ Lilián de Celis, Juan José Otegui y Carlos Blanco. El último Premiu d’Honor del 9u Festival de Cine Asturianu en 2014 lo recibió el director y guionista Javier Maqua (Madrid, 1945), vinculado familiarmente con Avilés, realizador de series de televisión como Vivir cada día y de películas como Tu estás loco Briones (1980), Chevrolet (1991), Carne de gallina (2002) y como Apuntarse a un bombardeo (2003).​
El logotipo del festival lo conformaban cuatro manzanas, en homenaje a la película El robo de fruta de Javier Sánchez Manteola (1905).​ En ella también se inspiraban los Fruteros de Cristal, los trofeos que recibían las personas galardonadas en una gala que se celebraba anualmente.​
Río Negro (Asturias)

El río Negro es un río costero del norte de España que discurre por el occidente del Principado de Asturias.
El río Negro nace en El Sellón, en el concejo de Villayón y desemboca en el Mar Cantábrico, en la playa de Luarca, tras un recorrido de 11,7 km.
Sus afluentes principales son los ríos Zurracu, Pequenu, de Sapinas y Mudreiros.
Según muestreos de pesca eléctrica acometidos entre los años 1997 y 2019, referencias bibliográficas y comunicaciones orales fidedignas, en el río Negro se han detectado especímenes de anguila, salmón y corcón.​
Río Lena (Asturias)

El río Lena (en asturiano: Ḷḷena) es un río del norte de la península ibérica perteneciente a la cuenca del Nalón que atraviesa de sur a norte los concejos de Lena y Mieres en el Principado de Asturias.
Nace de la unión de los ríos Huerna y Pajares, en la localidad de Campomanes. Confluye con el río Aller en Ujo para formar el río Caudal, segundo afluente en importancia del río Nalón tras el río Narcea.
Río Frío (Asturias)

El río Frío es un corto río del norte de España, un afluente por la margen izquierda del río Navia que discurre por el occidente del Principado de Asturias.
Su nacimiento se sitúa en las estribaciones de la sierra de Penouta, más concretamente en la ladera este del alto de Xugos, cerca de la localidad de Cabanas Trabazas, y une sus aguas con las del Navia en el embalse de Arbón. Marca el límite entre los concejos de Boal y Coaña durante la mayor parte de su recorrido, hasta su desembocadura, próxima a la localidad boalesa de Villar de Serandinas.
En su valle se encuentra, asimismo, la localidad coañesa de Orbaelle, en su margen izquierda.
Río Deva

El río Deva es un río del norte de España, en la Cornisa Cantábrica, que discurre por Cantabria y el Principado de Asturias.
Su nacimiento se encuentra en Fuente Dé (Cantabria), resultado de múltiples arroyos procedentes del deshielo, y desemboca en el mar Cantábrico en la ría de Tina Mayor,​ la cual marca el límite entre el Principado de Asturias y la Comunidad de Cantabria. El nombre se origina en la diosa celta Deva (común a otros pueblos celtas).
El río Cares es su mayor afluente y este discurre por la parte asturiana, uniéndose al Deva en la localidad de Panes un poco más abajo de Puente Llés. Tanto el Deva como el Cares son famosos por sus salmones, lo que da a la villa de Panes un gran movimiento de pescadores de todos los lugares en su época. Otros afluentes son los ríos Urdón, Quiviesa y Bullón.
Su cenca tiene una superficie de 1195 km² y su aportación anual es de 1054 hm³.
El río Deva fue así denominado por los cántabros en honor a su diosa mater Deva. En el monte Cildá (Vellica) apareció un ara dedicada a ella, conocida en el mundo céltico y relacionada con las aguas. De este modo, el río permite establecer la relación con esa deidad y demuestra que los cántabros realizaban culto a sus numerosos dioses y diosas.
La palabra, de origen céltico, probablemente esté emparentada con la voz "dios" (del indoeuropeo *deiwos; en latín, "divus, diva", "dios, diosa"), con significado de "sagrado" o "divino". El mismo nombre aparece en Asturias en la Isla de la Deva, en Castrillón y la parroquia de Deva en Gijón, en Galicia en los ríos Deva de las provincias de Pontevedra y de Orense, afluentes del Miño, y en Guipúzcoa, si bien en este caso bajo la grafía Deba.
Río Sama (Asturias)

El río Sama es un corto río de Asturias, España, de una longitud aproximada de 14,5 km. Nace en la parroquia de Linares, en el concejo de Proaza.
Tras discurrir durante prácticamente todo su recorrido por el concejo de Grado, atravesando las parroquias de Sama de Grado, Bayo, Báscones y Santa María de Grado, desemboca en el río Nalón, por la izquierda, a la altura del embalse de Valduno.
No recibe afluentes de importancia, más que pequeños regueros y arroyos de corto recorrido y caudal. Dentro de su fauna, podemos destacar la presencia de truchas.
Unidad del Cuerpo Nacional de Policía Adscrita a la Comunidad Autónoma del Principado de Asturias

La Unidad de Policía Adscrita del Principado de Asturias fue una unidad de Policía que pertenecía orgánicamente al Cuerpo Nacional de Policía de España y que estaba asignada a la Comunidad Autónoma del Principado de Asturias, España. No era por lo tanto una Policía autonómica tal como son los casos de los Mozos de Escuadra, la Ertzaintza, la Policía Foral de Navarra o la Policía Canaria. Entró en funcionamiento en noviembre de 2006 y cesó sus actividades en enero de 2014 debido a desavenencias tanto políticas como económicas entre el gobierno autonómico y el estatal siendo sus miembros reincorporados al Cuerpo Nacional de Policía.​
Sus misiones eran la custodia de edificios pertenecientes al Principado, la escolta de personalidades, la coordinación y control de las funciones de seguridad asignadas a las empresas de seguridad privada y la inspección y control del juego. La llegaron a componer 78 agentes y 10 vehículos, aunque el número de efectivos fue reduciéndose gradualmente.
Los uniformes de la unidad adscrita eran idénticos al resto de policías del cuerpo nacional, aunque llevaban insignias distintivas del Principado de Asturias: la bandera en el brazo derecho y el escudo en la gorra. Los vehículos que poseían también eran de diferentes colores a los del cuerpo nacional.
Demografía de Asturias

La población del Principado de Asturias se caracteriza por un estancamiento en su crecimiento desde 1991. Desde entonces ha habido una tendencia a la baja a lo largo de las tres décadas siguientes. Este hecho, consideraciones económicas aparte, se explica por los siguientes factores demográficos:
En el último año, la población de Asturias ha sufrido un pequeño repunte que ha sido asumido principalmente por Oviedo y Gijón (2500 y 3000 habitantes respectivamente). Solo otros 17 concejos han aumentado también su población, en el resto la población ha disminuido. Significativo es el despoblamiento en las cuencas mineras y el suave descenso de Avilés en 44 personas.​
Una característica fundamental de demografía de Asturias es el progresivo envejecimiento de su población. Según los datos de 2020 del INE, el Principado de Asturias era la comunidad autónoma con mayor edad media, situada en 48,3 años, menor número de habitantes por debajo de 18 años, con un 13,0 %, y mayor número por encima de 65 años, con un 26,4 %.​
Las 20 localidades más pobladas de Asturias según los datos del INE de 2022 son:
De las 20 localidades más pobladas, 17 son capitales de sus respectivos concejos. Lugones y Las Vegas están más pobladas que sus capitales, mientras que La Corredoria es la segunda entidad por población del concejo de Oviedo. Claramente destaca el Área Metropolitana de Asturias.
La tasa bruta de natalidad ha descendido de forma significativa durante las últimas décadas, pasando de 16,01 nacidos por cada mil habitantes en 1975 a 4,74 en 2021.​
Por su parte, la tasa bruta de mortalidad ha crecido de forma casi continua durante el mismo periodo.​
En el año 2022 residían en Asturias 84 673 personas nacidas en el extranjero, lo que supone un 8,43 % de la población total. Este dato la sitúa como la segunda comunidad autónoma con menor proporción de personas nacidas fuera del territorio nacional, únicamente detrás de Extremadura, con un 4,66 %. La mayor parte de los inmigrantes proceden de América del Sur (41,22 %), seguida por Europa (28,50 %), América Central y el Caribe (13,72 %) y África (9,16 %).
Población de Asturias nacida en el extranjero por lugar de nacimiento:​
Real Federación Española de Piragüismo

La Real Federación Española de Piragüismo (RFEP) es el máximo de los organismos que gestionan el deporte del piragüismo y sus diferentes especialidades en España, y como tal se ocupa de todo lo relacionado con la selección nacional de este deporte.
La Federación Española de Piragüismo se constituyó en 1959, apoyada por 12 clubes del territorio nacional que solicitaron su creación a la Delegación Nacional de Educación Física y Deportes, desvinculándose de esta manera de la Federación Española de Remo.​
Según los estatutos de la RFEP, aprobados en 2005, sus funciones son:
Según Estatutos de la Real Federación Española de Piragüismo 2015​
En 2021 se introdujo a la RFEP la modalidad de Paddle Surf.
Pedro Pablo Barrios era el presidente desde las elecciones de 2021. Era el sexto presidente de esta federación desde su fundación; el anterior fue el expiragüista Juan José Román Mangas,​ quien ostentó el cargo desde 2009, siendo reelegido en 2016.
En noviembre de 2021, se presentó una moción de censura contra Pedro Pablo Barrios encabezada por el piragüista internacional Javier Hernanz Agüería, la cual prosperó y supuso que Hernanz pasase a ocupar el cargo.​
Las instalaciones deportivas de la Federación se encuentran en el Embalse de Picadas, junto a la localidad de San Martín de Valdeiglesias, en la Comunidad de Madrid.​
El 30 de enero de 2009 la RFEP se adhirió al Manifiesto por la Igualdad y la Participación de la Mujer en el Deporte, texto elaborado por el Consejo Superior de Deportes con el objetivo de garantizar la plena igualdad de acceso, participación y representación de las mujeres en todos los ámbitos del deporte.​
En febrero de 2015 se convocó la primera reunión del Comité de Mujer y Piragua y se eligió como presidenta a Susana García-Heras Delgado.​ En el mismo año se hizo un estudio sobre las causas del abandono del piragüismo por parte de las mujeres.​ En 2016 se celebró el I Encuentro de la mujer piragüista en el marco del Programa Mujer y Piragua.​​
Fiesta del Pastor

La Fiesta del Pastor se celebra todos los años, el día [30 de octubre] en la Vega de Enol, al lado de los lagos de Covadonga, Picos de Europa, en el Principado de Asturias.
El primer año en el que se celebró la fiesta fue en [1939]. Fue declarada Fiesta de Interés Turístico en 1965, a día de hoy son declaradas de Interés Turístico de Asturias. En 1994 el galardón de Premio Príncipe de Asturias al Pueblo Ejemplar fue concedido a la comunidad de pastores de los picos de Europa.
Desde Cangas de Onís, a las ocho de la mañana en punto salen los romeros hacia la vega del lago Enol, siendo la única noche del año en la que está permitida la acampada.
La fiesta comienza con la tradicional misa en la Capilla del Buen Pastor a las diez de la mañana. Una vez acabada la misa se reúne el Consejo Abierto la Corporación y el Consejo de Pastores. Una vez reunido se efectúa el reparto equitativo de pastos, se elige al administrador de los pastos que se encarga de aplicar la ley y a la pastora más guapa.
Durante el día se efectúan juegos rurales, carrera de caballos a pelo, concurso-exposición de artesanía tradicional, actuación de grupos folclóricos y la escalada a la Porra de Enol.
Fiesta de La Regalina

La fiesta de la Regalina, La Riégala o Santa María de Riégala es una fiesta que se celebra en el pueblo de Cadavedo situado en el concejo de Valdés (Asturias, España). Se trata de una fiesta al aire libre que se celebra en un campo situado a la vera de la Ermita de Santa María de Riégala (campo de La Garita). La fiesta data del año 1931.
La fiesta comienza por la mañana desde el barrio de rapa, con un desfile de carrozas engalanadas que portan los ramos de alfiladas, flores y otros presentes, hasta la llegada al campo de La Regalina. A la llegada al campo de La Regalina, se da comienzo a la danza prima. Tras la misa solemne se inicia la procesión con la Virgen de Riégala.
Tras todos estos actos se comienza con la comida campestre dejando para la tarde varios actos populares, como bailes folclóricos y el tradicional sorteo de alfiladas. Finaliza de noche con una verbena. La Regalina cuenta con cuatro días de fiesta, que empieza de sábado y acaba de martes, día de comer el Bollo preñao. La fiesta está declarada de interés turístico regional.
Gobierno del Principado de Asturias

El Consejo de Gobierno del Principado de Asturias (en asturiano, Conseyu de Gobiernu del Principáu d'Asturies) o simplemente Gobierno del Principado de Asturias (en asturiano, Gobiernu del Principáu d'Asturies), es una de las instituciones estatutarias que conforman el Principado de Asturias, siendo el órgano superior colegiado que dirige la política y la Administración de esta comunidad autónoma española y es, asimismo, el titular de la función ejecutiva y de la potestad reglamentaria sobre dicho territorio.​
Preside el Consejo de Gobierno el presidente del Principado de Asturias, quien es elegido por la Junta General del Principado de Asturias entre sus miembros. Este a su vez elige a los titulares de las consejerías y al vicepresidente, los cuales pueden ser miembros o no de la Junta General. La composición del consejo de gobierno (Segundo Gobierno Barbón) es la siguiente:
Paisaje protegido de las Cuencas Mineras de Asturias

El paisaje protegido de las Cuencas Mineras de Asturias protege una sierra interior de 13 225 ha que compone el paisaje protegido que se extiende por los concejos asturianos de Langreo, Laviana, Mieres y San Martín del Rey Aurelio.​ Este espacio natural comprende parte de los valles formados por los ríos Nalón y Caudal, así como su red fluvial con los afluentes Turón, Samuño, Santa Bárbara y Villoria y por una sierra montañosa cuyo pico más característico es Peña Mea (1557 m). Lindando con este espacio se encuentra el parque natural de Redes.
El paisaje protegido de las cuencas mineras asturianas está formado por los espacios más altos de los valles mineros del Nalón y del Caudal​ así como sus valles afluentes, en los citados municipios que, por su trayectoria económica y cultural, forman las cuencas mineras asturianas. La acción de los agentes atmosféricos, especialmente el agua, ha dibujado un singular paisaje repleto de valles y redes fluviales.
La vegetación representativa son los prados y pastos, así como tierras de cultivo. Existen importantes bosques de carbayedas y también están representados hayedos, rebollares, avellanos y bosques mixtos de roble albar y una pequeña superficie de abedulares.
En la fauna cabe destacar el urogallo cantábrico, alimoche, azor, pito negro, nutria y desmán de los Pirineos, además de grandes mamíferos como jabalíes y corzos, por su ubicación como corredor hacia el Parque natural de Redes.
La agricultura y ganadería siguen llevándose a cabo en esta zona, aunque en retroceso desde la industrialización. La cría de ganado ovino, vacuno y equino es la más habitual. Numerosas rutas y sendas cruzan este espacio, entroncando con las rutas culturales de patrimonio industrial que se encuentra en la zona baja de los valles, ya fuera del espacio protegido.
El área fue declarada mediante Decreto 36/2002, de 14 de marzo, y el Instrumento de Gestión fue aprobado mediante Decreto 157/2014.​
Fauna de Asturias

La fauna en Asturias posee gran variedad debido a su gran diversidad de territorios que van desde la alta montaña, bosques de diverso tipo, valles o zonas de dunas o playas. Toda esta diversidad se ve reflejada en que un alto porcentaje del territorio tiene algún tipo de protección medioambiental. Así podemos destacar la existencia de cuatro reservas de la bioesfera, un parque nacional, cinco parques naturales, diez reservas naturales, diez parajes naturales y treinta y cinco monumentos naturales. Esta red de espacios naturales comprenden alrededor de un tercio del territorio de la región.​
El porcentaje de espacios protegidos en el Principado de Asturias asciende a casi un 22 por ciento de su territorio, lo que en superficie supone 228 879 hectáreas. ​ ​
Dentro de este orden podemos destacar :