davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Comuna Bran, Brașov

Bran (în germană: Törzburg, în maghiară: Törcsvar) este o comună în județul Brașov, Transilvania, România, formată din satele Bran (reședința), Predeluț, Sohodol și Șimon.
Castelul medieval Bran, ce, în trecut a fost asediat de domnitorul valah Vlad Țepeș, este astăzi o destinație turistică populară, în mare parte deoarece aduce aminte de locuința contelui Dracula din faimosul roman al scriitorului irlandez Bram Stoker.
Teritoriul comunei nu a fost printre teritoriile Daciei anexate Imperiului Roman. Cu toate acestea, în special datorită proximității de granițele imperiale, acesta a fost în continuă influență romană, atât înainte, cât și după Retragerea Aurelienă.
La Bran a fost descoperit un tezaur de 75 de monede din perioada Principatului târziu și Dominatului, provenite de la Împărații Claudius al II-lea Gothicus, și de la Sfântul Constantin cel Mare și Licinius, până la Valentinian al II-lea. Unele înscrieri despre acest tezaur îl plasează însă la Zărnești. Descoperirea tezaurului poate fi pusă în legătură cu comerțul purtat de Imperiu cu populațiile de la nord de Dunăre și după retragerea din Dacia. De asemenea, pentru o perioadă în timpul Împăraților de mai sus, Muntenia a fost recucerită și integrată Imperiului, marcând zona Branului ca una periferică acestuia pentru o perioadă îndelungată.
La începutul secolului XIII, Ordinul Teutonic construiește un fort din lemn, cunoscut ca Dietrichstein. După distrugerea fortului în 1242 de către mongoli, regele Ludovic I al Ungariei, ordonă în anul 1377 construcția unui castel din piatră. În tot acest timp, în jurul fortăreței, Branul începea să se dezvolte. Poziționat în vârful unei stânci abrupte, castelul veghea asupra unei rute comerciale strategice dintre Transilvania și Valahia. În 1498, Bran intră sub jurisdicția Brașovului.
După ce Regatul Ungariei a fost înfrânt de Imperiul Otoman, Bran a devenit în secolul XVI, parte a Principatului Transilvaniei, ca mai apoi să fie anexat Imperiului Habsburgic. În 1804, comuna devine parte integrantă a Imperiului Austriac și în 1866 al noului stat dualist austro-ungar. În urma primului război mondial, va face parte din Regatul României, alături de restul Transilvaniei.
Conform recensământului efectuat în 2021, populația comunei Bran se ridică la 4.866 de locuitori, în scădere față de recensământul anterior din 2011, când fuseseră înregistrați 5.181 de locuitori. Majoritatea locuitorilor sunt români (77,76%), iar pentru 21,58% nu se cunoaște apartenența etnică. Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor sunt ortodocși (74,85%), cu o minoritate de adventiști (1,34%), iar pentru 22,52% nu se cunoaște apartenența confesională.
Comuna Bran este administrată de un primar și un consiliu local compus din 15 consilieri. Primarul, Ioan-Cosmin Feroiu[*]​, de la Partidul Național Liberal, este în funcție din octombrie 2020. Începând cu alegerile locale din 2024, consiliul local are următoarea componență pe partide politice:
Ethan Hawke

Ethan Green Hawke (n. 6 noiembrie 1970, Austin, Texas) este un actor, regizor, scenarist, muzician și scriitor american.
Debutul în film l-a făcut în anul 1985, cu rolul River Phoenix din filmul Explorers. Apoi, în 1989, a urmat drama Dead Poets Society, personajul interpretat fiind considerat cel mai bun rol al său. Înainte de drama Generation X, unde a primit critici din partea presei de specialitate, a mai jucat în White Fang (1991), A Midnight Clear (1992), Alive (1993). A jucat și în filmele romantice Before Sunrise și Before Sunset (2004).
În anul 2001 a primit un rol în filmul Training Day unde a jucat alături de Denzel Washington, rol pentru care a fost premiat cu Screen Actors Guild și nominalizat pentru Cel mai bun actor la gala Premiilor Oscar din 2002.
Hawke este și actor de scenă, apărând în producțiile Pescărușul, Henry IV, Hurlyburly, Livada cu vișini, The Winter's Tale sau The Coast of Utopia, pentru care a fost nominalizat pentru premiile Tony. Debutul în directorat și l-a făcut cu Chelsea Walls, în 2002. Cinci ani mai târyiu a regizat prima sa piesă de teatru, Jonathan Marc Sherman's Things We Want. A scris și două romane, The Hottest State (1996) și Ash Wednesday (2002). Între 1998 și 2004, Ethan Hawke a fost căsătorit cu actrița Uma Thurman.
Materiale media legate de Ethan Hawke la Wikimedia Commons
Interviuri
Listă de romane fantastice (S–Z)

Aceasta este o listă de romane și serii de romane fantastice în ordine alfabetică de la S la Z. Pentru o listă de romane fantastice de la A la H vezi Listă de romane fantastice (A–H), pentru o listă de fantastice de la I la R vezi Listă de romane fantastice (I–R).
Cuprins: Început - 0–9 A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z
Craterul Popigai

Popigai este un crater de impact meteoritic care este situat în Siberia, Rusia. Alături de Craterul Manicouagan, el este al patrulea cel mai mare crater de impact verificat de pe Pământ.
Un impact cu un bolid mare a creat un crater cu diametrul de 100 de kilometri. Acest eveniment a avut loc în urmă cu 35,7 ± 0,2 (2σ) milioane de ani în urmă, la sfârșitul perioadei Eocen (etapa Priabonian). Craterul este situat la 1 ½ ore (cu elicopterul) de avanpostul Khatanga. Acesta este desemnat de către UNESCO ca fiind un geoparc, un sit al patrimoniului geologic special.
De zeci de ani craterul Popigai a fascinat paleontologii și geologii, dar întreaga zonă a fost complet interzisă lor din cauza diamantelor și minelor construite de prizonierii din Gulagul de sub Stalin, cu toate acestea, o expediție de cercetare majoră a fost realizată în 1997 (IPEX 1997), care a avansat foarte mult în înțelegerea enigmaticei structuri. Bolidul, în acest caz, a fost identificat, fie ca un asteroid (chondrite) cu diametrul de 8 km, sau un asteroid de piatră cu diametrul de 5 km.
Presiunile, create de șoc la impact, au transformat instantaneu grafitul din pământ în diamante pe o rază de13,6 km de punctul de impact. Diamantele au de obicei 0,5–2 mm în diametru; câteva exemplare excepționale au 10 mm. Diamantele nu numai că au moștenit forma tabulară a boabelor de grafit originale, dar ele mai păstrează în plus, striuri originale delicate de cristal.
Popigai este cel mai bun exemplu de formare a unui crater de acest tip. Celelalte trei cratere mai mari fie sunt îngropate (Craterul Chicxulub), fie sunt puternic deformate (Bazinul Sudbury), sau sunt deformate și grav erodate (Craterul Vredefort).
Există o mică posibilitate ca Popigai să se fi format simultan cu Craterul Chesapeake Bay și Craterul Toms Canyon acum aproximativ 35 de milioane de ani.
Comedie neagră

Comedia neagră sau grotescă este o lucrare de comedie care conține elemente de umor negru. Definiția umorului negru este problematică, susținându-se că aceasta ar corespunde conceptului de umor macabru.
Termenul umor negru (din franceză; humour noir) a fost introdus de către teoreticianul suprarealist André Breton în 1935, pentru a desemna un subgen al comediei și al satirei, în care râsul rezultă din cinism și scepticism, de multe ori bazându-se pe teme cum ar fi moartea.
Mișcarea Arts and Crafts

Arts and Crafts a fost o mișcare artistică de design, originară în Insulele Britanice, devenită ulterior internațională, extinsă pe o perioadă de circa 50 de ani (între 1860 și 1910), care a atins maximul său în cea de-a doua jumătate a perioadei sale, dar care și-a continuat influența sa puternică până în anii 1930.
Mișcarea artistică a fost condusă de artistul plastic și scriitorul William Morris (1834–1896), ajutat de arhitectul Charles Voysey (1857–1941) în timpul anilor 1860, fiind inspirată de scrierile lui John Ruskin (1819–1900) și Augustus Pugin (1812–1852). A pornit din plin în Insulele Britanice, dar s-a răspândit apoi în Europa și America de Nord. A fost, în mare parte, o reacție artistică la statutul stagnant al artelor decorative la timpul și la condițiile în care a fost atins.
Mișcarea a constant, în esență, la revenirea utilizării metodelor tradiționale de realizare a artefactelor interioare utilizând forme decorative, simple, medievale, romantice sau folclorice. Mișcarea a pledat pentru realizarea de reforme economice și sociale, fiind considerată a fi anti-industrială.
Format:Arts and Crafts
Palatul Apollo din Târgu Mureș

Palatul Apollo (în maghiară Apolló-palota) este o clădire emblematică ridicată între 1821 și 1822 în stil eclectic de către contele Sámuel Teleki în Piața Trandafirilor din Târgu Mureș.
Istoria Palatului Apollo este strâns legată de construcția Bibliotecii Teleki. Fondatorul, Sámuel Teleki era conștient că după moartea sa, în condițiile sărăcăcioase ale Transilvaniei, întreținerea și funcționarea instituției bibliotecii se va lovi de greutăți financiare. De aceea în testament a separat proprietățile sale de la Târgu Mureș care deveneau fideicomisionare în scopul asigurării funcționării și sporirii fondului bibliotecii. Cu acest scop a construit în centrul orașului și clădirea multifuncțională cu două etaje, devenit cunoscut mai târziu sub numele de Apollo.
Construcția palatului a început în anul 1804, după ce lucrările de zidărie ale bibliotecii s-au încheiat definitiv, și a durat până în anul 1807. Lucrările de zidărie au fost conduse de un maistru clujean, Johannes Sommer, șarpanta a fost montată de dulgherul binecunoscut de la lucrările Bibliotecii Teleki, Christian Schön. Amenajările interioare au fost terminate în 1808, lucrările de tâmplărie i-au revenit meșterului bibliotecii, Ádám Molnár, lăcătușul fiind însă unul din Cluj, Johann Hentzenberger.
În incinta clădirii erau organizate baluri, erau prezentate piese de teatru ale trupelor care vizitau orașul și aici ieșeau prima oară în societate tinerele din protipendadă. Pe scena Palatului Apollo au jucat Róza Déryné Széppataki, Anna Kántorné Engelhardt, Lujza Blaha, Mari Jászai, Gyula Kovács și István Szentgyörgyi. În perioada revoluției din 1848-1849 a fost locul de întâlnire a tineretului revoluționar.
În 1937 cu 187 de participanți a fost ținută în Palatul Apollo Reuniunea de la Târgu Mureș, o întâlnire a intelectualilor maghiari din România. Scopul a fost de a crea o platformă unită între diferitele grupări ale minorității maghiare și discuția, cu posibilitatea găsirii unor soluții, pentru rezolvarea problemelor maghiarilor în contextul agravării situației politice către sfârșitul anilor '30 sub influența situației internaționale (prinderea de forță a ideologiei fasciste în România) și a acțiunilor regelui.
Fațada actuală cu trei etaje, rezultatul transformărilor din 1924 a păstrat distribuția originală a ferestrelor: cuprinde nouă axe. Au fost dislocate numai cele trei ferestre de deasupra intrării principale, fiind aduse una lângă alta în axa centrală.
Fortress of Deva

The Fortress of Deva (Romanian: Cetatea Devei, Hungarian: Déva vára) is a fortress located in the city of Deva, Hunedoara County, Romania, on top of a volcanic hill.
The fortress is located atop a volcano in the Poiana Ruscă Mountain Range within the Western Carpathian Mountains of Romania. From the foot of the hill, the city of Deva spreads out, beginning with Magna Curia and the public park. Nearby are most of the buildings of the administrative institutions of the city: the Court House, the Prefecture, the County Hall, the Finance Administration, the old police headquarters, the City Hall and two of the oldest schools in Deva: the Decebal National College and the Pedagogic Lyceum.
The fortress is connected with the foot of the hill by an inclined lift which allows tourists to reach the fortress.
The Roman conquerors strengthened the walls and defended this fortification, the trade road that connected with the rest of the empire, also called the salt road, passed right at the foot of the Hill. And the Mures basin experienced maximum economic prosperity at the time. In the great year 1269, Deva Fortress is mentioned in a deed of donation of the young Hungarian king Stefan, son of Bela IV, who makes a donation to a Wallachian count for the bravery shown in the battle fought under the walls of Deva Fortress. Then, in 1444, Hungarian John Hunyadi took possession of the Deva Fortress with all its riches: 56 villages and gold mines. Also during his time is mentioned for the first time in a written document the fair of Deva, a settlement at the base of the hill. The Hungarian Corvin family took control of the fortress and domain of Deva in 1504. The first evidence of the medieval Deva Fortress dates back to the second half of the 13th century; in 1269, Stephen V, King of Hungary and Duke of Transylvania, mentioned "the royal castle of Deva" in a privilege-grant for the Count Chyl of Kelling.
The first records regarding a military operation involving the fortress dates from 1273. Under its walls, the Cumans were defeated by Peter I Csák, Palatine of Hungary (Latin: Magister Petrus de genere Chak), who was rewarded for his victory by Ladislaus IV, King of Hungary. In his letter, Ladislaus IV mentioned the facts with the words sub castro Dewa contra Cumanorum exercitur viriliter dimicavit, "fought bravely against the Cumans under the Castle of Deva".
At the end of the 13th century, the Deva Fortress was in the property of Ladislaus Kán, Voivode of Transylvania, who organized a court besides the military garrison.
The Fortress of Deva is central to the Hungarian folk tale The Wife of Clement, the Mason.
45°53′19″N 22°53′50″E﻿ / ﻿45.88861°N 22.89722°E﻿ / 45.88861; 22.89722
Alba Iulia Fortress

The Alba Carolina Citadel (Romanian: Cetatea Alba Carolina, Hungarian: Gyulafehérvári vár) is a star-shaped fortress located in Alba Iulia, Romania. Its construction commenced on November 4, 1715, during the Habsburg rule in Transylvania, and was completed in 1738. 20,000 serfs were involved in its construction, which is estimated to have cost around 3 million florins. The citadel was built on the site of two other fortifications: the legionary fortress of Legio XIII Gemina (known as Apulum), as well as the medieval Belgrad citadel.
The shape of the citadel, an iconic element of Vauban architecture, influenced the design of Alba Iulia's city logo when the city adopted city branding in 2014. The city received 47.5 million lei in 2009 for the restoration and conservation of the citadel.
The citadel is named after Charles VI, known as Carol VI in Romanian, who was the Holy Roman Emperor at the time of the citadel's construction.
Bonne Terre station

Bonne Terre Depot, also known as the Mississippi River and Bonne Terre Railway Depot, is a historic train station located at Bonne Terre, St. Francois County, Missouri. It was built in 1909 by the Mississippi River and Bonne Terre Railway, and is a 2 1/2-story, Queen Anne / Stick style frame building on an ashlar foundation. It has a hipped roof with dormers and features a round, conical-roofed tower and encircling verandah with bell-cast profile. The building has been renovated as a bed and breakfast inn.
It was added to the National Register of Historic Places in 1984.
Media related to Bonne Terre Depot at Wikimedia Commons
Solre-sur-Sambre

Solre-sur-Sambre is a village and district of the municipality of Erquelinnes, located in the Hainaut Province in Wallonia, Belgium.
The village lies at the confluence of the rivers Thure and Sambre. The area has been inhabited since Roman times; in 2007 archaeologists discovered the remains of a large Roman villa in Solre-sur-Sambre. The village church, dedicated to Saint Medardus, is partially medieval and has tracery windows from the 13th century. There is also a 15th-century chapel in the village. The Solre-sur-Sambre Castle traces its origins to the 12th century, and is a well-preserved medieval fortress.
Niš Fortress

Niš Fortress (Serbian: Нишка тврђава / Niška tvrđava) is a fortress in the city of Niš, Serbia. It is a complex and important cultural and historical monument. It rises on the right bank of the Nišava River, overlooking the area inhabited for longer than two millennia. It was protected by law in May 1948 as it was declared a cultural site of great significance. The current condition of the fortress lists it as one of the best preserved fortifications of this kind in Serbia as well as on the Balkan Peninsula.
The existing fortification is of Ottoman Turkish origin, dating from the first decades of the 18th century (1719–1723). It is well known as one of the most significant and best preserved monuments of this kind in the mid-Balkans. The Fortress was erected on the site of earlier fortifications – the ancient Roman, Byzantine, and later yet Medieval forts. During World War I it was occupied by Bulgarians who turned it into a prison where Serbian patriots were imprisoned.
The Fortress has a polygonal ground plan, eight bastion terraces and four massive gates. It stretches over 22 ha of land. The rampart walls are 2,100 m long, 8 m high and 3 m thick on the average. The building stone, brought from the nearby quarries, was hewn into rather evenly shaped blocks. The inside of the rampart wall was additionally fortified by a wooden construction, santrač, and an additional bulwark, trpanac. On the outside, the Fortress was surrounded by a wide moat, whose northern part has been preserved to our days. Beside the massive stone rampart walls, the southern Stambol Gate and the western Belgrade Gate are pretty well preserved. Partly preserved are the water gates, while there are only remains of the northern Vidin Gate and the south-east Jagodina Gate. With a complete reconstruction of all the gates, Niš Fortress would once again become, architecturally and functionally, a closed fortification system.
Far into the fortress, there is a weather station, that provides forecasts for the city of Niš.
Since 1966, the fortress is the location of the Niš Film Festival.
پیران

پیران (انگریزی: Piran) سلووینیا کا ایک قصبہ و شہر جو Piran Municipality میں واقع ہے۔
پیران کا رقبہ 0.7 مربع کیلومیٹر ہے اور اس کی مجموعی آبادی 4,092 افراد پر مشتمل ہے۔
شہر پیران کے جڑواں شہر Łańcut، Acqualagna، آقویلیا، Bjugn، Castel Goffredo، انڈیاناپولس، انڈیانا، Keszthely، آکریڈا، والیٹا، وینس، Vis و Mangalia ہیں۔
پیراں غائب ریلوے اسٹیشن

پیراں غائب ریلوے اسٹیشن پاکستان میں واقع ہے۔ یہاں سے ایک ریلوے لائن تھرمل پاؤر اسٹیشن اور پاک عرب فرٹیلائزر کو جاتی ہے جو واپڈا کو فرنس آئل اور کھاد فیکٹری کو خام مال پہنچاتی تھی۔
پیراں غائب ریلوے اسٹیشن 1904ء میں قائم ہوا۔ یہاں مسافر ٹرین تو نہیں رکتیں البتہ یہ ریلوے کے جدید سگنل سسٹم کا ایک ماڈل ریلوے اسٹیشن ہے۔
پیراں غائب کا پاؤر ہاوس (نیچرل گیس پاؤر سٹیشنNGPS) پاکستان کا پہلا بڑا پاؤر ہاوس تھا جو سوئی سے آنیوالی نیچرل گیس سے چلتا تھا۔ 65 میگا واٹ کے چار یونٹ شافی بجلی پیدا کرتے تھے۔ دیگر قومی اداروں کی طرح اس کو بھی سفید ہاتھی بنا دیا گیا۔ کئی بار مرمت کر کے بحال کیا گیا بالآخر ابتداد زمانہ کے سبب تقریبا بیس سال سے بند پڑا ہے۔
پاکستان ریلویز کی سرکاری ویب گاہ کے مطابق پیران غائب ریلوے اسٹیشن کا کوڈ PGB ہے
اس وقت یہ اسٹیشن پاکستان ریلویز کے استعمال میں ہے ۔
پیران غائب ریلوے اسٹیشن پیران غائب میں واقع ہے
تحصیل کنگری

کنگری سندھ پاکستان کا ایک شہر ہے جو ضلع خیرپور میں واقع ہے۔ کنگری انتظامی اعتبار سے سندھ کے ضلع خیرپور کی ایک تحصیل ہے۔ اصل میں کنگری پیر جو گوٹھ کا دوسرا نام ہے، یہ پیر پگارہ کا علاقہ ہے جہاں پیران پگارہ کی خانقاہ، جامعہ راشدیہ ، راشدیہ لائبریری مع عجائب گھر بھی ہے، موجودہ پیر پگاڑہ کراچی میں کنگری ہاؤس میں زیادہ تر رہتا ہے،
آقویلیا

آقویلیا (انگریزی: Aquileia) اطالیہ کا ایک کمونے و آثاریاتی مقام جو صوبہ اودینے میں واقع ہے۔
آقویلیا کا رقبہ 36 مربع کیلومیٹر ہے اور اس کی مجموعی آبادی 3,503 افراد پر مشتمل ہے اور 5 میٹر سطح سمندر سے بلندی پر واقع ہے۔
شہر آقویلیا کا جڑواں شہر پیران ہے۔
فران ڈریشر

فران ڈریشر (انگریزی: Fran Drescher) (پیدائش 30 ستمبر 1957ء) ایک امریکی اداکارہ، مزاح نگار، مصنف، فعالیت پسند اور ٹریڈ یونین رہنما ہیں، جو اس وقت اسکرین ایکٹرز گلڈ – امریکن فیڈریشن آف ٹیلی ویژن اینڈ ریڈیو آرٹسٹ (ایس اے جی-افٹرا) کے تیسرے قومی صدر کے طور پر خدمات انجام دے رہی ہیں۔ وہ ٹیلی ویژن سٹ کام دی نینی (1993ء–1999ء) میں فران فائن کے طور پر مرکزی کردار ادا کرنے کے لیے جانی جاتی ہے، جسے اس نے اپنے اس وقت کے شوہر پیٹر مارک جیکبسن کے ساتھ بنایا اور تیار کیا۔
ڈریشر 30 ستمبر 1957ء کو نیویارک شہر کے بورو کے ایک بورو کوئینز میں پیدا ہوئی، دلہن کے مشیر اور مورٹی ڈریشر کی چھوٹی بیٹی، بحری نظام کے تجزیہ کار۔ اس کا خاندان یہودی ہے، جو جنوب مشرقی یورپ اور وسطی یورپ سے ہے۔ اس کی پر نانی، یٹا کی پیدائش فوکشانی، رومانیہ میں ہوئی تھی اور وہ ریاستہائے متحدہ میں ہجرت کر گئی تھیں، جب کہ اس کے والد کا خاندان پولینڈ سے آیا تھا۔ اس کی ایک بڑی بھی بہن ہے۔
عبادہ بن خشخاش

عبادۃ بن الخشخاش الانصاری شہدائے غزوہ احد میں شامل صحابی ہیں۔
عبادہ بن الخشخاش بن عمرو بن زمزمة بن عمرو بن عمارة بن مالك بن عمرو بن بثيرة بن مشنوء بن القشر بن تميم بن عوذ مناة بن ناج بن تيم بن إراشة بن عامر بن عبيلة بن قسميل ابن فران بن بلی البلوي بدر میں شریک ہوئے۔ اور احد میں شہید ہوئے۔ اور ابن اسحاق کہتے ہیں کہ شہدائے احد میں سے نعمان بن مالک ،المجذر بن زیاد اور عبادۃ بن الخشخاش کو ایک ہی قبر میں دفن کیا گیا۔۔
بحاث بن ثعلبہ

بحاث بن ثعلبہ انصاری غزوہ بدر میں شریک انصارصحابی تھے۔
بحاث بن ثعلبہ بن خزمہ بن اصرم بلوی قبیلہ بلی سے ایک جلیل القدر صحابی تھے ۔ اور انصار کے قبیلہ خزرج کے حلیف تھے ۔
بحث بن ثعلبہ بن خزمہ بن اصرم بن عمرو بن عمارہ بن مالک بن عمرو بن بثیرہ بن مشنوء بن قشر بن تمیم بن عوذ مناۃ بن تاج بن تیم بن اراشہ بن عامر بن عبیلہ بن قسمیل بن فران بن عمار بن بلی بن حاف بن قضاعہ بن معاذ بن عدنان ۔
فرانکو موڈگ لیامی

فران کو موڈگ لیامی فرانس کے ماہر اقتصادیات تھے اقتصا دیات میں ان کے کام کی اہمیت کو دیکھ کر 1985ءمیں انھیں نوبل میموریل انعام برائے معاشیات مشترکہ طور پر دیا گیا۔
Baños de Valdearados

Baños de Valdearados es un municipio​ y localidad española de la provincia de Burgos, en la comunidad autónoma de Castilla y León, comarca de La Ribera, partido judicial de Aranda de Duero.
El municipio situado a 16 km de Aranda de Duero y a 80 km de Burgos está formado por un único núcleo de población. Cuenta con 407 habitantes (INE 2008).
La villa de Baños está a 895 metros de altitud. Todo el término municipal está circundado de suaves cornisas que llevan a páramos de 30 a 40 metros sobre la población. Los puntos más altos del término municipal oscilan entre los 890 en el Redondal y los 925 en el Rincón y Lo Tieso. Riega el municipio el río Bañuelos, afluente del Duero.
Baños limita al sur con los municipios de Quemada, Villanueva de Gumiel y Aranda de Duero; al oeste con Tubilla del Lago y Gumiel de Izán; al norte con Valdeande y Caleruega; y al este con Hontoria de Valdearados.
La población activa del municipio se dedica sobre todo a trabajar en Aranda de Duero y al cultivo del viñedo y cereales.
El nombre de "Baños" parece hacer referencia a la existencia de "termas" en la localidad. Así en la Villa romana se han descubierto termas cuya agua provenía de la llamada "Fuente de la Salud". Sin embargo otros autores invitan a pensar que el topónimo deriva de la palabra latina "Vannos" que quiere decir tierras de baldío.
En el Censo de Vecindarios de la Corona de Castilla realizado en 1591​ se denominaba Vaños, pertenecía al Partido de los Arauces, incluida en la provincia de Burgos. El partido contaba con 876 vecinos pecheros.
Villa, conocida entonces como Arauzo de Valdearados y perteneciente a la Jurisdicción de Los Arauzos, de realengo, en el partido de Aranda de Duero,​ con Alcalde Ordinario.
En 1843 pertenecía al partido de Aranda y contaba con 364 habitantes.
Cuenta con una población de 318 habitantes (INE 2024).
Todo su término municipal está repleto de huellas de la historia, pero sin duda ésta ha dejado un rastro claro en la Villa romana de Santa Cruz,​​ con mosaicos de especial valor, descubierta de modo fortuito en el mes de noviembre de 1972, a unos 300 m al sur antes de entrar en la villa viniendo por la carretera de Aranda.
Otros monumentos incluyen la Iglesia parroquial de Nuestra Señora de la Asunción, de estilo neoclásico con portada de influencias renacentistas, del siglo XVII, la Ermita del Santo Cristo del Consuelo, con fachada de estilo gótico isabelino, la Ermita de San Roque del siglo XVII y la Ermita de Santa María Magdalena del siglo XVI.
Iglesia y antiguo hospital de San Julián

La iglesia-hospital de San Julián es un edificio religioso de la ciudad andaluza de Málaga (España). Está (o estaba) dividida en dos secciones bien separadas, por un lado el hospital, y por otro la iglesia propiamente dicha. La edificación data del siglo XVII, cuando la Hermandad de la Santa Caridad de Nuestro Señor Jesucristo necesitaba un lugar donde llevar a cabo su labor asistencial, que era la principal.​
Tras el resurgimiento de la Hermandad de la Santa Caridad en el año 1682, se llevó a cabo la edificación de una iglesia y hospital a lo largo del periodo 1683-1699, en unos terrenos cedidos por el Ayuntamiento, en las antiguas mancebías.​ Desde el comienzo, los esfuerzos de dicha hermandad se centraron en la construcción de su nueva sede, bajo la dirección de Luis de Zea Arellano, sin descuidar por ello sus principales labores: la cura de enfermos, la asistencia de los ajusticiados y el entierro de los muertos. Juan Niño de Guevara fue el artífice del programa pictórico que adornaba los muros del templo, con cuadros como El Triunfo de la Caridad o El emperador Heraclio en hábito de penitente. La iglesia fue bendecida el 21 de enero de 1699.
Desde ese momento, la hermandad comenzó a realizar sus labores estatuarias en las nuevas dependencias, llevándose a cabo, además, un gran número de misas, sobre todo hasta 1721, debido al cumplimiento de cláusulas testamentarias. También se comenzó con el aspecto funerario.
En octubre de 1862, el edificio recibió la visita de los reyes de España, Isabel II y Francisco de Asís de Borbón,​ con motivo de su presencia en la ciudad. La hermandad de la Caridad gastó 4.000 reales en blanquear el edificio para tal ocasión.​ Se colocó una placa que recordaba tal visita y que todavía, hoy, muy deteriorada existe.
La hermandad de la Santa Caridad desapareció en 1965 por falta de apoyo institucional y con ella el hospital, y en 1966 la Capilla de San José, en calle Granada, fue derribada y la cofradía de las Penas se trasladó al templo.
En 1976, se cedió el edificio a la Agrupación de Cofradías de Málaga y más tarde se cerró para ser adecuado y restaurado. A las imágenes de la cofradía de las Penas se sumaron la del Santísimo Cristo Resucitado y la de Santa María Reina de los Cielos, titulares de la Agrupación, realizando su salida procesional las cuatro imágenes desde el interior del templo. En 2008, la cofradía de las Penas, tras haber asumido entonces recientemente el título de la Antigua Hermandad de la Caridad (introducido en el nombre completo de la corporación como Venerable Hermandad de la Caridad en Cristo Nuestro Señor) se trasladó a su Oratorio en calle Pozos Dulces, abandonando el templo.
Si bien ya cuando todavía estaba la hermandad de las Penas no se celebraban muchas misas en el templo ni se abría regularmente, en la actualidad prácticamente sólo es accesible al público a través del Museo de la Semana Santa de Málaga, que es albergado en el edificio (en su integridad) desde marzo de 2010. Aunque antes de Semana Santa se encuentra cerrado para el montaje de los tronos del Cristo Resucitado y la Reina de los Cielos.
The Church of Jesus Christ of Latter-day Saints in Ecuador

The Church of Jesus Christ of Latter-day Saints in Ecuador refers to the Church of Jesus Christ of Latter-day Saints (LDS Church) and its members in Ecuador. The first missionaries arrived on October 31, 1965. Since then, the LDS Church in Ecuador has grown to more than 250,000 members in more than 300 congregations. Ecuador ranks as having the 5th most members of the LDS Church in South America and 9th worldwide
The first Mormon missionaries from the Andes Mission arrived in Quito, Ecuador in October 1965.
Elder Spencer W. Kimball of the Quorum of the Twelve Apostles believes that teaching descendants of ancient Andean Indians will serve the purpose of fulfilling God's promise to bring the Book of Mormon to the Lamanites. Over the next few years, Kimball visited Ecuador a few times for preaching gospel. The church established a strong presence in Quito, Guayaquil, and among indigenous Otavalans.
In January 1966, Missionaries held the very first sacrament meeting in Guayaquil and they arrived Otavalo in March 1966. Within weeks of their arrival, printed notices were surrounded among nearby Ibarra warning the local residents to avoid Latter-day Saints and a few other proselytizing sects.
The inaugural branch meeting was held in March, attended by the missionaries and Manuel Macías Caseras in Otavalo. Within the year, the branch grew to more than 18 members.
On August 1, 1999, the Guayaquil Ecuador Temple was dedicated by church president Gordon B. Hinckley. On April 3, 2016 a second temple was announced to be built in Quito.
Bridge of the Gods (modern structure)

The Bridge of the Gods is a steel truss cantilever bridge that spans the Columbia River between Cascade Locks, Oregon, and Washington state near North Bonneville. It is approximately 40 miles (64 km) east of Portland, Oregon, and 4 miles (6.4 km) upriver from Bonneville Dam. It is a toll bridge operated by the Port of Cascade Locks.
The bridge was completed by the Wauna Toll Bridge Company and opened in 1926 at a length of 1,127 feet (344 m). The higher river levels resulting from the construction of the Bonneville Dam required the bridge to be further elevated by 44 feet (13 m) in 1938 and extended to its current length of 1,858 feet (566 m). The Columbia River Bridge Company of Spokane, Washington, acquired ownership of the bridge in 1953 for $735,000 (equivalent to $8.64 million today). The Port of Cascade Locks purchased the bridge with $950,000 (or $10 million today) in revenue bonds, issued on November 1, 1961. The Port of Cascade Locks Commission owns and operates the bridge still today.
The bridge is named after the historic geologic feature also known as Bridge of the Gods.
The Pacific Crest Trail crosses the Columbia River on the Bridge of the Gods. The lowest elevation of the trail is about a mile north from the bridge at 110 feet (34 m).
Onlookers in September 1927 saw Charles Lindbergh fly the Spirit of St. Louis from Portland low over the new bridge and then, in a bit of barnstorming, make a 180 degree turn and fly back under the bridge, continuing to the Portland Airport, then on Swan Island.
For many years, the bridge toll was $1 per crossing; In 2016, it was raised to $2 due to the increased traffic after the release of the 2014 film Wild. The toll was increased to $3 in July 2022.
List of hot springs in the United States

This is a dynamic list of hot springs in the United States. The Western states in particular are known for their thermal springs: Alaska, Arizona, California, Colorado, Idaho, Montana, Nevada, New Mexico, Oregon, Utah, Washington, Wyoming; but there are interesting hot springs in other states throughout the country. Indigenous peoples' use of thermal springs can be traced back 10,000 years, per archaeological evidence of human use and settlement by Paleo-Indians. These geothermal resources provided warmth, healing mineral water, and cleansing. Hot springs are considered sacred by several Indigenous cultures, and along with sweat lodges have been used for ceremonial purposes. Since ancient times, humans have used hot springs, public baths and thermal medicine for therapeutic effects. Bathing in hot, mineral water is an ancient ritual. The Latin phrase sanitas per aquam means "health through water", involving the treatment of disease and various ailments by balneotherapy in natural hot springs.
There are several types of hot springs, including those with tasteless, colorless and odorless water; sulfur springs with a distinctive smell of "rotten eggs"; sodium chloride springs with a high salt content; iron springs which tend to be red in color and have a high iron content; copper springs that contain both copper and iron with yellow tinted water; bicarbonate or hydrogen carbonate springs containing alkaline water that can be a skin irritant; carbon dioxide springs with colorless water through which carbon dioxide gas percolates through the water giving it a "fizzy" quality; radon or radium springs that contain small quantities of naturally occurring radioactive materials; and sulphate springs that often have viscous water that is bitter in taste.
Many hot springs are natural rock soaking pools that are only accessible on foot or horseback, while others are developed into resort spas.
Immaculate Conception Parish Church (Los Baños)

Immaculate Conception Parish Church is the oldest Roman Catholic church in the municipality of Los Baños, Laguna, Philippines. Its titular is the Nuestra Señora del Aguas Santas (also Immaculate Conception) and its feast is celebrated every December 8. The church is under the jurisdiction of the Diocese of San Pablo.
The town of Los Baños started as a visita of Bay under the Augustinian order with Nicolas de Tolentino as the titular saint. In 1590, Franciscans replaced the Augustinians in their missions with Pedro Bautista, later canonized as San Pedro Bautista. He discovered numerous hot springs in the area which locals called Maynit. He created a public bath he called the Los Baños. After twenty years, the Franciscans established a temporary convent to administer the hot springs that were popular for healing illnesses. A small hospital chapel was built in 1613 in the absence of a church until 1727 dedicated to the Our Lady of Immaculate Conception, with the title Aguas Santas. It was brought down by fire in 1727. A temporary chapel was built out of nipa and cane which was later destroyed again by fire. A big stone church was built in 1790 by Domingo Mateo in its present site. The belfry, sacristy and tile roofing were supervised by Manuel Amat in 1851 and the convent in 1852. The convent and bell tower were destroyed during the 1863 earthquake but repairs were made during the administration of Manuel Rodriguez and Gilberto Martin in 1880. It was also used in World War II by the Japanese occupying forces as a garrison and headquarters.
The local image of the Virgin Mary under the titular of the Immaculate Conception is known as the Nuestra Señora del Aguas Santas (also Virgin of the Holy Waters). The image of Immaculate Concepcion was said to be miraculous. Some of the miracles includes the wetting of the Virgin’s robes up to the shoulders, amor seco growing from the hems of her garments and mysterious footprints all over the church leading to her altar. Due to the popular devotion to the Virgin and miracles attributed to her, the church is currently petitioning to become a diocesan shrine.
Baños de Valdearados

Baños de Valdearados is a municipality and town located in the province of Burgos, Castile and León, Spain. According to the 2004 census (INE), the municipality has a population of 424 inhabitants.
The municipality located 16 km from Aranda de Duero and 80 km from Burgos is made up of a single population center. It has 407 inhabitants (INE 2008).
The town of Baños is 895 meters above sea level. The entire municipal area is surrounded by soft cornices that lead to moors 30 to 40 meters above the population. The highest points of the municipality range between 890 in Redondal and 925 in Rincón and Lo Tieso. The municipality waters the Bañuelos River, a tributary of the Duero.
Baños limits to the south with the municipalities of Quemada, Villanueva de Gumiel and Aranda de Duero; to the west with Tubilla del Lago and Gumiel de Izán; to the north with Valdeande and Caleruega; and to the east with Hontoria de Valdearados.
The active population of the municipality is dedicated above all to work in Aranda de Duero and to the cultivation of the vineyard and cereals.
The name of "Baños" seems to refer to the existence of "hot springs" in the town. Thus, in the Roman Villa hot springs have been discovered whose water came from the so-called "Source of Health". However, other authors invite us to think that the place name derives from the Latin word "Vannos" which means wasteland.
Hermitage of Santa María Magdalena In the Census of Neighborhoods of the Crown of Castilla carried out in 15912 it was called Vaños, it belonged to the Partido de los Arauces, included in the province of Burgos. The party had 876 neighboring bosses.
Villa, then known as Arauzo de Valdearados and belonging to the Jurisdiction of Los Arauzos, of realengo, in the party of Aranda de Duero, with Ordinary Mayor.
In 1843 it belonged to the Aranda party and had 364 inhabitants.
Its entire municipal area is full of traces of history, but without a doubt this has left a clear trail in the Roman Villa of Santa Cruz, with mosaics of special value, discovered by chance in the month of November 1972, about 300 m south before entering the town coming from the Aranda road.
Other monuments include the Parish Church of Nuestra Señora de la Asunción [es], in a neoclassical style with a cover of Renaissance influences, from the 17th century, the Hermitage of Santo Cristo del Consuelo, with an Elizabethan Gothic façade, the Hermitage of San Roque from the 17th century and the Hermitage of Santa María Magdalena from the 16th century.
41°46′N 3°33′W﻿ / ﻿41.767°N 3.550°W﻿ / 41.767; -3.550
XIV Festival Internacional de la Canción de Viña del Mar

El XIV Festival Internacional de la Canción de Viña del Mar, o simplemente Festival de Viña del Mar 1973, se realizó del 2 al 12 de febrero de 1973 en el anfiteatro de la Quinta Vergara, en Viña del Mar, Chile. Fue transmitido por Televisión Nacional de Chile y animado por César Antonio Santis y coanimado por Rosa María Barrenechea.
Este festival pasó a la historia debido al tenso clima que se vivió, debido a la situación política que se vivía en el país, que desembocaría meses más tarde en el Golpe de Estado del 11 de septiembre de ese año.​
XLIV Festival Internacional de la Canción de Viña del Mar

El XLIV Festival Internacional de la Canción de Viña del Mar, o simplemente Viña 2003,​ se realizó del 19 al 24 de febrero de 2003 en el anfiteatro de la Quinta Vergara, en Viña del Mar, Chile. Fue transmitido por Canal 13 y animado por Antonio Vodanovic junto a Myriam Hernández.
La XLIV versión del Festival de Viña del Mar corresponde a la cuarta versión del certamen realizada por Canal 13.
Internacional:
Folclórica:
Rodoviario de Viña del Mar

El Rodoviario de Viña del Mar, o Terminal de buses de Viña del Mar, es una estación de autobús ubicada entre las calles Valparaíso y Arlegui, en la comuna de Viña del Mar, Región de Valparaíso, Chile.​
Fue construido en 1998, e inaugurado en mayo de 2000,​ con una superficie de 5000 metros cuadrados y un edificio de dos pisos.​
Desde el terminal salen buses desde y hacia Viña del Mar desde la Región Metropolitana, la zona norte y zona sur del país, y destinos internacionales como Mendoza, Argentina. En total 24 empresas de transporte nacional e internacional prestan su servicio en el rodoviario.​
Christopher R. Hardy

Dr. Prof. Christopher R. Hardy ( 1971 ) es un botánico estadounidense, habiendo obtenido en 1995, su B.Sc. en la Universidad de Maryland, y defendido su tesis de Ph.D., en Cornell University, trabajando en parte en el Jardín Botánico de Nueva York, en 2001.
Se desempeña como curador del Herbario de la Universidad de Millersville y Profesor de Biología​
Pamela S. Soltis

Pamela S. "Pam" Soltis (13 de noviembre de 1957 ) es una botánica estadounidense.​ Es Profesora Asistente, y curadora del Laboratorio de Sistemática Molecular y Genética Evolutiva, del Museo de Historia Natural de Florida, Universidad de Florida. Y en 2014, en el Departamento de Biología, del Reed College, Portland.
En 1996, obtuvo el Ph.D. por la Universidad de Kansas.​ Realiza investigaciones en la familia Costaceae en evolución molecular, desarrollo floral, y biogeografía.​ Publica habitualmente en Anales del Jardín Botánico de Misuri.
Bandera de la Región de Valparaíso

La bandera de la Región de Valparaíso es, junto con su escudo, los símbolos oficiales de esta región, de acuerdo al Reglamento Regional de Valparaíso N.º 2 del 30 de agosto de 2000.​ De acuerdo a este documento, la bandera consiste de un paño azul con el escudo de armas de la región en el centro.
En algunos medios suele utilizarse como bandera regional el estandarte usado por el intendente y el Consejo regional, aunque su estatus no está definido.
Algunas municipalidades de la Región de Valparaíso poseen banderas propias.
Intendente de la región de Valparaíso

El Intendente de la Región de Valparaíso fue la autoridad designada por el presidente de la República para ejercer el gobierno de la Región de Valparaíso, Chile, como su representante natural e inmediato en dicho territorio. Además participa en la administración de la región, como órgano que integra el Gobierno Regional de Valparaíso.
Se podría considerar como antecesoras del cargo de intendente regional de Valparaíso a las figuras del Intendente de la Provincia de Valparaíso y del Intendente de la Provincia de Aconcagua. Durante el proceso de regionalización iniciado en 1976, la antigua provincia de Valparaíso, provincia de Aconcagua y el Departamento de San Antonio fueron fusionadas y transformadas en la actual Región de Valparaíso.
Una reforma constitucional del año 2017 dispuso la elección popular del órgano ejecutivo del gobierno regional, creando el cargo de gobernador regional y estableciendo una delegación presidencial regional, a cargo de un delegado presidencial regional, el cual representa al poder ejecutivo y supervisa las regiones en conjunto a los delegados presidenciales provinciales. Tras las primeras elecciones regionales en 2021, y desde que asumieron sus funciones los gobernadores regionales y delegados presidenciales regionales, el 14 de julio de 2021, el cargo de intendente desapareció en dicha fecha mencionada, siendo Jorge Martínez Durán su último titular.
Monumento a los detenidos desaparecidos y ejecutados políticos por la dictadura militar en la Región de Valparaíso

El Monumento a los detenidos desaparecidos y ejecutados políticos por la dictadura militar en la Región de Valparaíso es una escultura de acero ubicada en el bandejón central de la avenida Brasil, en la ciudad de Valparaíso, Chile.
La escultura, obra del arquitecto Hernán Bustamante y la escultora María Eliana Herrera, forma una figura ondulada que representa una gran ola marina, y a un costado se encuentra una pared en donde se encuentran los nombres de los detenidos desaparecidos y ejecutados políticos de la región. Fue inaugurada en 2008 por agrupaciones de familiares de las víctimas de la represión política durante la dictadura y el programa de derechos humanos del Ministerio del Interior.​​
Cactuseraie d'Escaïre-Figue

La Cactusería de Escaïre-Figue (en francés : Cactuseraie d'Escaïre-Figue) es un jardín botánico, de 1 hectáreas de extensión, de propiedad privada, especializado en cactus que se encuentra en la Comuna de Montolieu, Francia.​
Cactuseraie d'Escaïre-Figue Montolieu, Département de Aude Aude, Languedoc-Roussillon, France-Francia.
Planos y vistas satelitales.43°17′47.76″N 2°13′25.32″E﻿ / ﻿43.2966000, 2.2237000
Está abierto a diario todo el año, excepto los lunes.
Creado en el 2000 por Nicolas Rouger, sobre una superficie de 1 hectáreas.
Actualmente alberga unos 2000 especímenes representando unas 900 variedades de cactus y suculentas, reagrupados en:
Limpieza (medioambiente)

Una limpieza es una forma de voluntariado ambiental en la que un grupo de personas se reúne para recoger y desechar la basura en un lugar designado.​​​​ Las limpiezas pueden llevarse a cabo en una calle, en un vecindario, en un parque, en una corriente de agua u otros espacios públicos.​ Los eventos de limpieza a menudo están centrados y dirigidos por la comunidad y son realizados por voluntarios.​​
Quintã

Quintã era una freguesia portuguesa del municipio de Vila Real, distrito de Vila Real.
Fue suprimida el 28 de enero de 2013, en aplicación de una resolución de la Asamblea de la República portuguesa promulgada el 16 de enero de 2013 al unirse con las freguesias de Pena y Vila Cova, formando la nueva freguesia de Pena, Quintã e Vila Cova.​
Pertusaria conspersa

Pertusaria conspersa is a rare species of saxicolous (rock-dwelling), crustose lichen in the family Pertusariaceae. Found in the central region of Chile, this crustose lichen has a distinct yellowish-brown colour, which stands out against the rocks it grows on. It is known only from three locations in the Valparaíso and San Felipe de Aconcagua Provinces of Chile.
Pertusaria conspersa was first described by Argentine lichenologist María Inés Messuti and can be found in the central region of Chile. The species name, conspersa, comes from the Latin word conspersus ("sprinkled"), referring to the appearance of the cream-coloured soralia on the brownish thallus. The type specimen was collected in October 1960 at Cuesta La Dormida, north of Santiago, Chile.
Pertusaria conspersa is characterized by its crustose, light to moderate yellowish-brown (hazel) thallus with a smooth and dull surface. The areolae are flattened to slightly bullate and vary in shape from orbicular to angular or irregular. The lichen lacks isidia and features cream-coloured, orbicular soralia that are numerous and conspicuous, either solitary or crowded. The soredia are granular, with a diameter of 0.10–0.15 mm. Apothecia and pycnidia have not been observed in this species. The lichen contains haemathamnolic acid as a major substance, and thamnolic acid in major, minor, or trace quantities.
This species can be distinguished from other saxicolous Pertusaria species by its chemistry, especially the presence of haemathamnolic acid.
Pertusaria conspersa is a saxicolous species, meaning it grows on rocks, specifically on quartz and sandstone. It can be found at elevations of 1,000–1,200 m (3,300–3,900 ft) in open and exposed areas. The lichen is uncommon and at the time of its publication, had only been found in three localities within the V Región de Valparaíso (Valparaíso and San Felipe de Aconcagua Provinces) in central Chile.
List of Valparaíso Metro stations

This is the list of the stations in the Valparaíso Metro in the boroughs or comunas of Valparaíso, Viña del Mar, Quilpué, Villa Alemana and the city of Limache, all part of the city of Valparaíso, capital of region Valparaíso and Chile's third biggest, most populous and important city, except for Limache, a suburban city in region Valparaíso.
Suburban trip, deferred frequencies
Governor of Valparaíso Region

The Governor of the Valparaíso Region is the authority elected by popular vote through universal suffrage since 2021 to govern the Valparaíso Region, Chile.
The 2017 constitutional reform established the popular election of the executive body of the regional government, creating the position of Regional governor (gobernador regional) and introducing the figure of Regional presidential delegation (Delegado presidencial regional), who represents the President of Chile in the region and oversees it alongside Provincial presidential Delegates (Delegados presidenciales provinciales).
The first regional governor elections in Chile were held on May 15 and 16, 2021, with the elected officials assuming office on July 14 of the same year.
Environmental activist and engineer Rodrigo Mundaca won the election for the Valparaíso Region, becoming the first person to hold that position. On November 24, 2024, Mundaca was reelected for a second term.