davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Анхела

„Анхела“ (на испански: Ángela) е мексиканска теленовела от 1998 г., създадена от Куаутемок Бланко и Мария дел Кармен Пеня, режисирана от Роберто Гомес Фернандес и Салвадор Санчес, и продуцирана от Хосе Алберто Кастро за Телевиса.
В главните роли са Анхелика Ривера и Хуан Солер, а в отрицателните - Патрисия Навидад, Хуан Пелаес и Хоана Бенедек. Специално участие вземат първите актьори Жаклин Андере, Ана Мартин и Игнасио Лопес Тарсо.
Анхела Беяти е млада учителка, очарователна и много красива, която живее в крайбрежния град Ел Росарио, щата Веракрус, с болната си майка, Делия Беяти Ролдан, и Франсиска, бавачката на Анхела, която я има за втора майка. Приятелят на Анхела е Хулиан Ариспе, потаен човек, когото тя смята за честен, но всъщност е женкар, който ѝ изневерява с Химена Чавес, най-добрата приятелка на Анхела.
Анхела постоянно е в конфликти с майка си, защото Делия подозира за изневерите на Хулиан и иска да предпази дъщеря си от разочарованието, което самата тя е преживяла. Анхела се изправя срещу майка си, защото вярва на Хулиан, обстоятелствата се променят коренно, когато открива, че Хулиан и Химена имат връзка.
В същото време, здравето на Делия се влошава и е приета в болница. Знаейки, че ще умре, Делия с последния си дъх проклина жената, която е отнела любовта на съпруга ѝ и баща на Анхела – Емилия Сантияна Ролдан, първата ѝ братовчедка. Когато разбира името на жената, разбила семейството им, Анхела се кълне, че ще открие леля си и ще я накара да си плати за това, че е провалила живота на майка ѝ.
Емилия Сантияна Ролдан е красива и забележителна жена, която живее в град Сан Мигел де Алиенде, която чрез упоритата си работа и постоянство е спечелила позиции и сега е собственик на фабрика и няколко мини. Анхела пристига в града, изпълнена с отмъщение, и отива в компанията на леля си, за да търси работа. Йоланда Ривас, дясната ръка на Емилия, изпитва състрадание към сладкото и добродушно момиче, и съжалявайки я, убеждава Емилия да я вземе на работа. Бавно, Анхела печели доверието на Емилия.
В Сан Мигел де Алиенде живее Мариано Баутиста, млад инженер, работещ в сребърната мина „Ла Соледад“, собственост на Емилия и дон Фелисиано Виянуева, един старец, който, поради финансови затруднения, е бил принуден да продаде част от мината на Емилия. Анхела започва да работи като администратор в мината, и въпреки че познанството ѝ с Мариано започва враждебно, постепенно двамата се опознават и в крайна сметка се влюбват.
След толкова много горчиви преживявания, щастието изглежда най-накрая достига Анхела, но клетвата, която е дала, взема връх и сега Анхела не може да направи нищо, за да прекрати приливите и отливите на разрушения и страдания, които сама е предизвикала. Анхела успява да отмъсти, но заплаща висока цена – своето щастие, мъжът, когото обича и нейната собствена истина.
Част от актьорския състав:
Премиерата на Анхела е на 30 ноември 1998 г. по Canal de las Estrellas. Последният 78. епизод е излъчен на 19 март 1999 г.
Синдром на Капгра

Синдромът на Капгра е психично заболяване, при което индивидът се заблуждава, мислейки си, че близък приятел, роднина или дори домашен любимец е заменен с идентично изглеждащ самозванец. Синдромът носи името на френския психолог Джоузеф Капграс (1873 – 1950).
Делюзията най-често се наблюдава при пациенти с диагноза параноична шизофрения, но също така и при хора, страдащи от мозъчна травма или деменция. Често се наблюдава при хора с невродегенеративни заболявания, особено в напреднала възраст. Съобщава се също за връзка между синдрома и заболяванията: диабет, хипотиреоидизъм и мигрена. В един от случаите синдромът е предизвикан при здрав пациент с помощта на кетамин. Появява се по-често при жените в съотношение от 3 към 2.
Тези два случая са примери за делюзията на Капгра:
Общоприето е че делюзията на Капграс има комплексна и органична основа и може да бъде разбран по-добре чрез изучаване на невроатономичните травми свързани с него.
В една от пъвите публикации, предполагаща церебралната основа на делюзията, Александър, Стус и Бенсън отбелязват, че заболяването може да е свързано с комбинация от травма на фронталния лоб, причиняваща проблеми с фамилиарността, и травма на дясното полукълбо, причиняваща проблеми с визуалното разпознаване.
По-късно разкрития по отношение на причинителите на заболяването са постигнати в резултат на изследванията при пациенти с мозъчни травми, развили прозопагнозия. При това състояние пациентите не могат да разпознаят лица, въпреки че са способни да разпознаят други предмети.
Синдромът на Капгра е кръстен на Джоузеф Капгра, френски психиатър, който първи описва заболяването в проучване от 1923 г.
Първоначално синдромът е смятан за чисто психиатрично заболяване, като делюзията за двойници е считана за симптом на шизофрения. Заболяването също е считано за изцяло женско, често представяно като симптом на истерия. Повечето от предложенията за причинителите на заболяването са психоаналитично. Днес синдромът на Капгра е смятан за неврологично заболяване, при което делюзията е основно в резултат на арганични мозъчни лезии или дегенерация.
Емил Димитров (политик)

Емил Делчев Димитров е български предприемач и политик от партия ГЕРБ. През 2016 г. е член на борда на директорите в ЦСКА.
Емил Димитров е роден през 1964 година в София. Той е братовчед на Димитър Димитров, от 2007 година началник на Националната служба за охрана.
През 2002 година Емил Димитров придобива дългосрочна концесия върху ловните стопанства „Елен“ край Етрополе и „Шерба“ край Горен чифлик, които след това са често посещавани и от президента Георги Първанов, известен ловец.
През 2006 година ловното стопанство „Елен“ е замесено в международен скандал. В него е отстрелян голям благороден елен, който е официално обявен за световен рекорд. По-късно се установява, че еленът е закупен от австрийско ловно стопанство, където е отглеждан като домашно животно със специален режим на хранене, след което световният рекорд е анулиран. Отстрелялият елена германски ловец заплашва ловното стопанство с дело за измама.
Емил Димитров е съдружник и управител на „Симеон-2“ ООД, една от големите фирми за търговия на едро с цигари. Той е и сред активните спонсори на благотворителната кампания Българската Коледа.
Емил Димитров е намесен и в скандал с незаконно придобит имот в София. В началото на 2008 година фирмата „СидаС“ закупува от Столична община на ниска цена имот от 14 декара в квартал Стрелбище. Управител на фирмата е Петър Драшков, брат на заместник-председателя на Държавна агенция „Национална сигурност“ Иван Драшков. Малко по-късно „СидаС“ е купена от фирмата на Емил Димитров „Симеон-2“, но Петър Драшков остава управител. След като в медиите се появява информация за сделката, кметът на Столична община Бойко Борисов обявява, че подписът му в документите за продажбата е фалшифициран. Сделката е обявена за недействителна и започва разследване за фалшифицирания подпис.
През 2007 година Димитров е избран за общински съветник в Община Етрополе от партията Средна европейска класа. На парламентарните избори през юли 2009 година е мажоритарен кандидат и водач на пропорционалната листа на ГЕРБ в 26-и район (Софийска област). Избран е за народен представител в XLI народно събрание като мажоритарен кандидат с 39,7% от гласовете. От 29 юли е заместник-председател на Комисията по земеделието и горите в парламента. От 22 септември 2013 г. е член на Съвета на ветераните към Политическа партия БАСТА.
Емил Димитров (културен историк)

Емил Иванов Димитров е български историк на културата.
Eмил Димитров завършва философия (1985) и започва докторантура (1989) в Софийския университет „Климент Охридски“. Лектор в СУ (1990 – 1992) и в НБУ (2004). Научен сътрудник в Института за литература при БАН (2004). Доктор по българска литература с дисертация на тема „Социологически аспекти на българската литература (Върху материали от 20-ге години на ХХ в.)“ (2009).
През 1993 – 94 г. специализира източно богословие в Папския институт за Изтока (Pontificio Instituto Orientale) в Рим, Италия. Занимава се с издателска (ИК „Славика“) и книгоразпространителска дейност (хуманитарна книжарница „Достоевски“) (1993 – 2003).
Автор на около 250 труда – студии, статии, преводи, библиографии, коментари, беседи, публицистика, пътеписи, архивно-документални публикации и изследвания и др. Автор е на стихосбирката „Eва“ (2000), на монографиите „Досието на Михаил Арнаудов“ (2007) и „Памет, юбилей, канон. Увод в социологията на българската литература“ (2012). Преводач, съставител и коментатор на редица книги, между които „Mesembria. Българо-руски сборник в чест на Сергей Аверинцев“ (1999), „Дневник. Публицистика. Речи“ от Михаил Арнаудов (2010), „Съчинения“, т. 1 от Варненски и Преславски митрополит Симеон (2011).
Интересите му са свързани с философията, българската и руска литература и култура на XIX–XX в., българо-руските културни общувания, италианската култура (поезията на Джакомо Леопарди); занимава се с архивистика и документални проучвания. Изследовател на творчеството на Фьодор Достоевски и участник в редица престижни международни научни форуми. Основател и председател на Българско общество „Ф. Достоевски“ (2011).
Емил Димитров (икономист)

Емил Димитров е български икономист, политик и юрист.
Роден е на 20 февруари 1962 г. в Перник. През 1992 г. завършва икономика във Висшия икономически институт „Карл Маркс“, а през 1999 г. – магистратура по финанси и счетоводство. През 2007 г. завършва магистратура по право в Югозападния университет „Неофит Рилски“. Работи като адвокат и е член на Габровска адвокатска колегия. До 1992 г. работи в строителството, в съобщенията и като преподавател. Работи като финансов ревизор, главен финансов ревизор, финансов експерт и главен финансов експерт в Министерство на финансите. През 2001 – 2002 г. е директор на Агенция „Митници“. В периода 2003 – 2012 г. е финансов контрольор и заместник-директор „Финансова, правна и административна дейност“ в структури на Министерство на културата, като правен съветник в структури на Нотариалната камара. През 2013 г. е назначен за главен секретар на Областна администрация Плевен. През 2014 г. е избран за Народен представител в XLIII народно събрание, заместник-председател на Комисия по бюджет и финанси и член на Комисията по правни въпроси. Член на подкомисията за публични финанси и други временни комисии. През 2017 г. е избран за народен представител в XLIV народно събрание, член на няколко временни комисии, на Комисията по правни въпроси и председател на Комисията за наблюдение на приходните агенции и борба със сивата икономика и контрабандата. На 15 януари 2020 г. е избран за министър на околната среда и водите от XLIV народно събрание.
Emil (given name)

The name Emil, Emile, or Émile is a male given name of Indo-European origin.
This name has multiple meanings: laborious, rival, or eager, which are derived from the Latin Aemilius of the gens Aemilia. In the German language, the name is derived from the word emelen, which means "to strive," or "to excel."
Emil is used predominantly among the peoples of European nations. It is in the top 100 names given to boys in Germany. The female equivalents to the name are Emila, Emilia, and Emily.
In the Balkans, Emil is popular among Bosniaks, Croats, and Serbs in the former Yugoslav nations. In this region, it is used as a male given name, while the female equivalent is Emila. In Serbia, Emil is among the top given names to boys. In Bosnia and Herzegovina, the name is an alternative variant to the name Amil, which is also popular among Bosniaks. Emil is in the top 100 most popular given names in Bosnia and Herzegovina.
Notable people and characters named Emil, Emile or Émile include:
Mila Robert

Mila Robert Gergova (Bulgarian: Мила Роберт Гергова; born September 6, 1996), known professionally as Mila Robert, is a Bulgarian singer, songwriter, painter and actress. She is the daughter of Vanya Shtereva.
Mila Robert was born on September 6, 1996 in Sofia, Bulgaria. Her mother is the singer and actress Vanya Shtereva and her father the basketball player Robert Gergov. She began singing and playing the guitar at the age of 13, she also plays on ukulele and kazoo.
In 2013, when Robert was 16, she auditioned for the second season of X Factor Bulgaria with the song ''Wicked Game'' by Chris Issak but after her second live show she decided to leave the show saying ''My goal was not to win, my goal was to have fun, but obviously i was wrong, after coming to X Factor, I clarified my goals.'' after some people speculated that she was there just because of her mother's fame.
Robert's first single is the cover of the song ''Signal'' by Emil Dimitrov in 2017. In the same year, Robert wins the award for debuting artist by BG Radio because of that song.
In 2018, Robert released her first original song ''Nashe si e, Sashe''. She gained popularity, especially in the social media after ''Nashe si e, Sashe''. Also in 2018 she made a cover of Ivana's song ''Neshto Netipichno'', naming it ''Kvartalna Kruchma''.
Mila Robert is also a painter. She sells her paintings in Instagram. She is also organizing exhibitions with her paintings.
In 2019, Robert took part in Sofia Pride along with Mihaela Fileva, Galena, Netta Barzilai and more.
In 2019, Robert graduated from Krastyo Sarafov National Academy for Theatre and Film Arts with a Bachelor’s Degree in Drama Theatre Acting in the class of professor Ivan Dobchev who is a Bulgarian filmmaker.
During the quarantine, Robert did two online concerts but she admitted that she regrets that decision. In an interview she said that her most listened artist during the quarantine was Dua Lipa.
In 2020, Robert was offered a role in the short movie by the bulgarian film director Petar Krumov. The movie was first named ''The Soup'' (''Супата''), but later the name was changed to ''Hunger'' (''Глад''). The movie is part of a special event organized by the International Short Film Festival ''IN THE PALACE''. The movie was officially released in 2023.
In late 2020, her song "Vsichko Ryazko Svetva" was released, which was the first single from her debut album "Egotrip".
Timofey Skatov

Timofey Dmitriyevich Skatov (Russian: Тимофей Дмитриевич Скатов; born 21 January 2001) is a Kazakhstani tennis player. He has a career-high ATP singles ranking of World No. 123, achieved on 11 September 2023 and No. 627 in doubles, achieved on 17 July 2023. Skatov had a career-high ITF junior combined ranking of No. 1 achieved on 1 January 2018. He is the current No. 4 Kazakh player.
Skatov made his ATP debut at the 2020 Astana Open in Nur-Sultan as a wildcard where he lost to Emil Ruusuvuori.
In June 2021, he reached his first Challenger final as a wildcard in Almaty where he lost to Zizou Bergs.
He won his first ATP match also as a wildcard at the 2021 Astana Open in Kazakhstan defeating Andreas Seppi.
Skatov made his first Grand Slam main draw appearance after successfully making it all the way through in the 2022 Australian Open qualifications, defeating Hugo Grenier, Dane Sweeny, and Gastão Elias. He lost in the first round to Slovakian qualifier Norbert Gombos.
He won his second Challenger title as an alternate at the 2022 Parma Challenger. As a result, he moved 57 positions up and reached a new career-high just outside the top 150 at No. 152 on 10 October 2022.
He reached the top 125 on 13 February 2023 after making the Concepción final in January, losing against Federico Coria.
He made his 2023 French Open main draw debut after defeating Gabriel Diallo, Otto Virtanen and Felipe Meligeni Alves, where he lost against Grigor Dimitrov in the first round. He also made his debut at the 2023 US Open defeating twelfth seed James Duckworth in the last round of the qualifying competition.
In May 2024, he won his second Challenger title at the 2024 Schwaben Open with a win over Elmer Møller and returned to the top 200 in the rankings at No. 199 on 27 May 2024.
Ranked No. 189, he qualified for the main draw of the 2024 US Open for a second consecutive year defeating seventh seed Billy Harris in the last round of the qualifying competition.
Skatov was born in Petropavl, Kazakhstan to Russian parents, and moved to Tula, Russia at the age of 1. He represented Russia internationally from 2015 to 2018. In May 2018, Skatov switched nationalities to represent his birth country, Kazakhstan. He lives in Valencia and has been training at the Lozano Altur Tennis Academy in Valencia since 2017.
Current through the 2024 Wimbledon Championships
The Man Who Mistook His Wife for a Hat

The Man Who Mistook His Wife for a Hat and Other Clinical Tales is a 1985 non-fiction book by neurologist Oliver Sacks describing the case histories of some of his patients. Sacks chose the title of the book from the case study of one of his patients who has visual agnosia, a neurological condition that leaves him unable to recognize faces and objects. The book became the basis of an opera of the same name by Michael Nyman, which premiered in 1986.
The book comprises twenty-four essays split into four sections ("Losses", "Excesses", "Transports", and "The World of the Simple"), each dealing with a particular aspect of brain function. The first two sections discuss deficits and excesses (with particular emphasis on the right hemisphere of the brain), while the third and fourth sections describe phenomenological manifestations with reference to spontaneous reminiscences, altered perceptions, and extraordinary qualities of mind found in people with intellectual disabilities.
In addition to describing the cases, Sacks comments on them, explains their pathophysiological background, discusses potential neuroscientific implications of such cases and occasionally makes reference to some psychological concepts, such as the soul, id, ego, and super-ego.
Sacks dedicated the book to Leonard Shengold, M.D.
The individual essays in this book include:
Part One:
Part Three:
Part Four:
Christopher Rawlence wrote the libretto for a chamber opera—directed by Michael Morris with music by Michael Nyman—based on the title story. The Man Who Mistook His Wife for a Hat was first produced by the Institute of Contemporary Arts in London in 1986. A television version of the opera was subsequently broadcast in the UK.
Peter Brook adapted Sacks's book into an acclaimed theatrical production, L'Homme Qui..., which premiered at the Théâtre des Bouffes du Nord, Paris, in 1993. An Indian theatre company performed a play entitled The Blue Mug, based on the book, starring Rajat Kapoor, Konkona Sen Sharma, Ranvir Shorey, and Vinay Pathak.
The Man Who, an album by the Scottish indie pop band Travis, is named after this book.
The Right-Hand Man

The Right-Hand Man is a young adult historical novel by K. M. Peyton, first published in 1977. The book is set in 1818 in Essex and London, during the Georgian era. It tells the story of Ned Rowlands, a talented stagecoach driver who meets the three creatures he loves best on the same day: a horse, a woman, and the man who will become his employer, Lord Ironminster.
Lord Ironminster was a renowned and daring dragsman until he lost his right arm and his father in an accident. He is sick with consumption (tuberculosis) and under pressure from his mother to marry a suitable wife, settle down and produce an heir. Lord Ironminster is more interested in winning a wager of 5,000 pounds to race from his home to Whitechapel Church in less than 75 minutes. His cousins (who will inherit on his death) are also keen to win the wager.
The story details how Lord Ironminster tricks Ned Rowlands into coming to work for him as his coachman (his right-hand man), their efforts to win the wager, and the friendship that develops between them.
The Right Hand Man was made into a film in 1985, and released in Australian cinemas in November 1987.
K. M. Peyton's novel had been optioned by actors Steven Grives and Tom Oliver who formed a company, Yarraman, to make the film. Grives had acted in a mini series, Flambards also based on a novel by Peyton.
Money was raised through the company UAA to make the movie which was mainly shot around Bathurst, New South Wales, in particular at Abercrombie House. The shoot began 9 October 1985 and went for ten weeks.
The film was not a large success at the box office.
On 06 Oct 2021 the film received a Blu-ray release from Umbrella Entertainment as volume 9 of their Sunburnt Screens collection.
Comitetul Central al Partidului Comunist Român

Comitetul Central al Partidului Comunist Român era denumirea organului central executiv al Partidului Comunist Român. Acest organ de conducere era format din membri aleși dintre delegații prezenți la congresul partidului. Comitetul Central lua decizii în numele partidului între două congrese și, de obicei, era cel care alegea Biroul Politic.
Sorin Toma a fost membru CC al PCR în perioada 1949-1960. El vorbește despre ședințele Comitetului Central al Partidului Comunist/Muncitoresc Român la care a participat în acea perioadă:
Poeți români în închisorile comuniste

Poeți români în închisorile comuniste
Motto:
"Cu pumnii strânși, tăcem din gură..." (Radu Gyr)
Prin închisoare au trecut sub comunism, fără deosebire, oameni de ambele sexe și de toate nuanțele politice, de toate stările sociale, de toate religiile, sectele, cultele, profesiile, etniile, vârstele și opiniile. Poeții nu puteau să lipsească, ei sunt totdeauna un ghimpe în ochii dictatorilor, atunci când nu se prostituează în mod servil (au fost și din aceștia, din nefericire).
Iată o listă (incompletă) a poeților români, victime ale regimului comunist din România, în ordine alfabetică:
În ciuda riscurilor incomensurabile, în închisori se scria poezie. Ion Caraion: "Care în gând, care pe-o bucată de sticlă, care pe-o tăbliță de lemn, pe-un papuc, pe-o pingea, pe o coajă de săpun sau pe spatele gamelei. Hârtie nu era, hârtia era prohibită. Pentru un simplu petec de sac de ciment sau pentru o gămălie de vârf de creion, obținute și acelea câine-câinește, cine știe cum, rar, prin curajul demenței, s-a întâmplat neîntâmplător să fie omorâți oameni. Și totuși toată lumea scria și nu toată lumea era numai din poeți alcătuită."
Autorii își transmiteau poeziile, și le memorizau după afinități, unele s-au salvat, majoritatea nu, iar cei care au mai avut zile să iasă din ocne și ulterior din ocna care a devenit țara pe de-a-ntregul, aceia le-au așternut pe hârtie în variante felurite. În 1984 sub îngrijirea lui Zahu Pană, a văzut lumina tiparului în Canada o amplă culegere de Poezii din închisori, prefațată de Vintilă Horia.
Ferrara

Ferrara este capitala provinciei cu același nume. Situat pe râul Po, orașul Ferrara are o structură urbanistică bine păstrată din secolul XIV, când era guvernată de familia d'Este.
Ansamblul clădirilor monumentale renascentiste din Ferrara a fost înscris în anul 1995 pe lista patrimoniului cultural mondial UNESCO.
Ferrara - evoluția demografică
Date: Recensăminte sau birourile de statistică - grafică realizată de Wikipedia
Biserica de lemn Sf. Nicolae din Costeni

Biserica de lemn din Costeni, comuna Cupșeni, județul Maramureș a fost ridicată în secolul al XIX-lea (1875). Are hramul „Sfântul Nicolae”. Lăcașul figurează pe lista monumentelor istorice, cod LMI MM-II-m-B-04554.
Plan și elevație tipice pentru sfârșitul secolului al XVIII-lea. Construcție de dimensiuni impunătoare, turnul monumental având la baza coifului alte patru turnulețe. Turnul a fost refăcut, fiind dărâmat în timpul unei furtuni foarte puternice. Unitate decorativă exprimată de diversele elemente de structură. Pridvor în fața intrării de pe latura vestică. Acesta are stâlpii uniți prin arcade decorate cu motive cioplite în bardă, motive ce împodobesc și extremitățile consolelor ce susțin acoperișul.
Interiorul este tencuit și văruit. Icoanele împărătești, identice ca factură, datează toate patru din anul 1842, dată consemnată în inscripțiile de donare.
Johannes Nachtigall

Johannes Nachtigall (n. 1717 – d. 1761) a fost un sculptor clujean. Alături de Anton Schuchbauer se numără printre cei mai însemnați sculptori care au activat în Transilvania în perioada barocului.
Una din capodoperele sale artistice este amvonul Bisericii Sf. Mihail din Cluj.
Altarul principal al Bisericii Romano-Catolice din Târgu Mureș a fost realizat în 1755 de Anton Schuchbauer și Johannes Nachtigall. Are dimensiuni monumentale și are o structură pseudo-arhitecturală cu coloane pereche ce sprijină un antablament frumos profilat și cu stucaturi poleite cu foiță de aur.
Dealul Coșna

Dealul Coșna (784,3 m altitudine maximă) este o structură anticlinală care face parte din Munții Nemira. Lupta dusă în Primul Război Mondial în anul 1917 pentru stăpânirea acestei înălțimi (lupta de la Coșna) a reprezentat unul dintre momentele cheie ale celei de-a treia Bătălii de la Oituz.
Materiale media legate de Dealul Coșna la Wikimedia Commons
Ingo Glass

Ingo Glass (n. 9 aprilie 1941, Timișoara, România – d. 27 octombrie 2022, Budapesta, Ungaria, Budapesta) a fost un sculptor și scriitor de limba germană, șvab originar din Banat, România.
Este considerat un reprezentant al artei concrete și avangardist printre transavangardiști. Ultima sa lucrare figurativă a fost executată în 1966, când a terminat facultatea, mai precis lucrarea de diplomă.
Ingo Glass a fost unul dintre fondatorii Muzeului de Artă Vizuală din Galați.
În perioada 1954-1960 a urmat cursuri de sculptură la Școala populară de artă, la clasa profesoarei Prof. Elisabeth Popper, care studiase la Viena cu Oskar Hanak. Tot în 1960 a luat bacalaureatul la Liceul nr. 1 din Lugoj.
În 1967 a absolvit Institutul de Arte Plastice Ion Andreescu din Cluj (actuala Universitate de Artă și Design), la clasa lui Artur Vetro.
În perioada 1967-1971 a fost consilier științific al Muzeului de Artă Contemporană din Galați,
În perioada 1972-1973 a fost asistent la Institutul de Arte Plastice N. Grigorescu din București.
În perioada 1976-1978 a fost consilier artistic la Casa de Cultură Friedrich Schiller din București.
În 1978 a inițiat și organizat prima expoziție națională a artiștilor plastici germani din România.
În anul 1979 a dat un interviu ziarului "Financial Times", cu titlul "Ceauseșcu - acolo unde dispare carnea". Imediat, Glass a fost chemat la Securitate și i s-a pus în vedere că are două săptămâni la dispoziție ca să părăsească România, renunțând la tot ce avea în țară: locuință, obiecte, cetățenie. Prin urmare, în anul 1979 a emigrat și s-a stabilit în Germania, la München.
Ajuns în Germania, în 1979 a și fost cooptat ca membru în juriul primei expoziții „Münchner Künstler“ (Artiști münchenezi), organizate în galeria Primăriei München.
Din 1980 a fost angajat custode al muzeului orășenesc Üblacker-Häusl din München.
Apoi, în 1983 a fost numit organizator al expozițiilor organizate de secția de cultură a Primăriei München și manager al atelierului de artă din Lothringer Straße din München. În același an, a inițiat și organizat în Landshut și Pforzheim prima expoziție „Artiști bănățeni în Republica Federală Germania”. Tot din 1983 a fost membru al conducerii Asociației „Esslinger Künstlergilde”, filiala din Bavaria.
În perioada 1983-1993 a fost membru al Comisiei de expoziții a organizației profesionale a artiștilor de arte vizuale din München și Oberbayern.
În 1993 și-a dat doctoratul cu tema „Constantin Brancusi und sein Einfluß in der Skulptur des 20. Jahrhunderts” (Constantin Brâncuși și influența sa asupra sculpturii secolului XX)
Din 1987 începe să colaboreze în cadrul unor expoziționale cu artiști maghiari, iar treptat aceste contacte devin tot mai strânse, astfel încât după pensionare se decide să se stabilească la Budapesta. Prin mediul în care s-a format și prin modul în care acționează artistul Ingo Glass se dovedește un cetățean european care circulă liber între cultura română, germană și maghiară.
ARO IMS

ARO IMS a fost primul vehicul de teren asamblat în România postbelică de către ARO, produs între 1957 și 1975. Acronimul IMS însemnând „Industria Metalurgică de Stat”.
Primul model a fost IMS-57; un număr total de 914 vehicule au fost fabricate între 1957 și 1959, majoritatea asamblate manual. Inspirat după vehiculul rusesc GAZ 69, avea următoarele caracteristici: caroserie cu două uși și prelată, motor de 3260 cc pe benzină, 50 CP (37 kW) la 2.800 rpm, viteză maximă 80 km/h și un consum de carburant de 24 l/100 km. Șasiul în stare funcțională era testat pe ruta Câmpulung-Colibași după care era carosat, vopsit și finisat la Fabrica de Autoturisme Pitești. IMS-57 avea ștergătoare de parbriz manuale.
În 1959 IMS-57 a fost înlocuit cu IMS-59, care avea îmbunătățiri substanțiale față de predecesorul său: motor de 56 CP (42 kW), viteză maximă crescută la 90 km/h iar ștergătorul de parbriz manual a fost înlocuit cu unul electric. Vehiculele erau carosate (cu 2 uși, 4 uși sau pick-up), vopsite și finisate la Câmpulung. În cei patru ani de producție (1959-1963) numărul de vehicule construite a crescut de la 803 în 1959 la 3.222 în 1963.
Un nou model, M461 a fost început în 1964. Avea aspect și finisaj imbunătățit și mecanică reproiectată, deși ca aspect era asemănător cu IMS-59. Avea motor de 2.5 l pe benzină la 70 CP (52 kW), o viteză maximă de 100 km/h și un consum de combustibil de 17 l/100 km la 80 km/h.
Exportul modelului M461 a început în 1965 cu 2.000 de vehicule trimise în China și Columbia. M461 a fost o mașină foarte bună la vremea respectivă, câștigând câteva competiții internaționale: ediția din 1970 a Forests Rally (Belgia) și ediția din 1973 a Sons of Beaches (Oregon). Cu performanța și tehnologia imbunătățite, au fost produse 80.233 de vehicule, din care 46.549 au fost exportate iar un număr mai mare a fost folosit de către Armata Română, care le-a folosit până recent. La ora actuală mai exista aproximativ 3.000 de vehicule M461 în România iar proprietarii acestora s-au organizat în cluburi. Ultimele versiuni erau cunoscute sub numele de M473 pe piața germană.
Materiale media legate de ARO IMS la Wikimedia Commons Materiale media legate de ARO IMS la Wikimedia Commons
Communitarian Party of Romania

The Communitarian Party of Romania (Romanian: Partidul Comunitar din România, PCDR) was a political party in Romania. The leader of the party was Petre Ignătencu. Though not openly communist, the party unofficially claimed to be the successor of the Romanian Communist Party, often using its symbology during party actions. The party also claimed that the Socialist Alliance Party (now the Romanian Socialist Party), another organisation claiming the legacy of the Communist Party, is a pseudo-communist party.
It was dissolved in 2022.
On 19 March 2010, the Committee for the Reorganization of the Romanian Communist Party was formed. The committee proclaimed the founding of the New Romanian Communist Party (NPCR, officially PCR). The congress of the committee elected the taxi driver Petre Ignătencu as president of the new party. In 2012, NPCR officials submitted a request to register the Communist Party. On 21 February 2013, in a press conference, the communist leaders announced that the Bucharest Tribunal rejected the request to register PCR as a political party, but they said that will not stop the process for the official recognition of the party. The party was ultimately registered in 2015 using the current name, after dropping all reference to communism from party documents.
House of Peoples' Representatives

The House of Peoples' Representatives is the lower house of the Ethiopian Federal Parliamentary Assembly. Located in the capital Addis Ababa, the House has 547 members. All are elected in theory for five-year term in single-seat constituencies. The proceedings in the chamber are led by Speaker of the House of Peoples' Representatives. Of the 547 seats, 122 are vacant.
In 1995, Ethiopia's ethnic federalism system was set up, with a bicameral federal parliamentary assembly, of which the lower chamber with not more than 550 members as per the constitution. 22 of the 547 seats were reserved for representatives of minority nationalities.
The Speaker of the House of Peoples' Representatives is the presiding officer of the house of peoples representatives.
Гүүний үрс гаргах

Монголчууд гүүгээ үр сарын /зуны эхэн сарын/ эхээр бар өдөр барьж, намар нохой өдөр тавьдаг заншилтай. Үүний учир нь зурхайн ёсонд бар, морь, нохой гурав ивээл жил гэж үздэг. Гүүний үрс гаргахаас өмнө гүүн зэлнийхээ дээд эхэнд цагаан эсгий дэвсэж, тусгай ширээн дээр олон зүйлийн тахил тавиад ширээний өмнөх том модон хувинд сүү дүүргэж, түүнээ уурганд дамнан есөн нүдтэй сацлаар сүүгээ цацна. Тэгэхдээ уурганд дамнасан сүүгээ явган болон мориор явж сацал өргөнө. Сацал сацах хүн нь ямагт эр хүн байна. Гүү барихад эхлээд ууган унагаа уургална. Уурганы хуйвны угсуурганд улаан утас уяна. Ингээд үрсний найрт оролцогсдоо есөн бор /цагаан/ морьтой хүнийг сонгон, гэрийн эзэн тэргүүлэн гэрсийн дэрсгэд ирэхэд гэрийн эзэгтэй мөнгөн аяганд сүү хийж тэдэнд амсуулна. Есөн морьтон эргэж гүүн зэл рүү очин, зэлний эхэнд хүрэхэд гэрийн эзэн сүүтэй хувингаа уурганд дамнан өлгөж, номхон цагаан морьтой хоёр хүнд өгч бариулан, өөрөө түрүүлэн явна. Энэ үед морьтонгоос нэг нь сацал өргөн “цөөн хэд”, “цэгэн цад”, “цоод хайрхан” гэж хашгирна. Мөн гүүний сацлын судрыг өндөр дуугаар унших нь ч бий. Морьтонгууд гүүн зэлийг нар зөв эргээд азарганыхаа дэлд хадаг сүлжиж, ууган унаганы толгойд хадаг зүүн мялаана. Морьтонгууд сүүтэй хувингаа газа хүргэлгүй явж гэрт хүргэнэ. Ингэхэд зэлний доод эхэнд байсан цай идээг гэрт авчирна. Энэ хооронд гурав үдлэж ирдэг. Амрахдаа “бууяа” гэх, хөдлөхдөө “нүүеэ” гэдэг. Тэднийг гэрийн үүдэнд ирэхэд “үрсний идээ шүүс хүргэж ирлээ” гэж хэлнэ. Гэрийн эзэн гарч ирээд “сайн явж ирэв үү, хаана үдлээд, хаа хоноод ирэв” гэж асууна. Тэгэхэд үрс хүргэгсэд нутаг орныхоо аль алдартай уул усны нэрсийг хэлж, тэнд үдлээд, тэнд хоноод ирлээ гэж хэлнэ. Ингээд гэрт ороод гэрийн эзэн хоёр хүний нэр заан шүүс хуваахыг уламжилна. Гэрийн эзэн ууцнаас амсаад, шүүсийг зочид бүгд амхарна. Ингэсний дараа гэрийн эзэн мөнгөн аягатай архи, хадаг барьж ерөөлчид ерөөл айлтгахыг хүснэ. Ерөөлч ерөөл тавина. Зочид идээ шүүс зооглон найрлаж гүүний үрс гаргах ёслол өндөрлөнө.
Эрээдэрийн Лувсандагва

Эрээдэрийн Лувсандагва -(1933 онд Арханай аймгийн Хайрхан суманд төрсөн-2019 онд нас барсан) Монгол улсын Ардын Эмч 2000 онд хүртсэн, ШУА-ийн академич, Монгол улсын хүүхдийн анагаахыг үндэслэгчдийн нэг хүүхдийн эмч.
1969 онд Москва хотод “БНМАУ дахь бага насны хүүхдийн сульдаа өвчний тархвар эмгэг жам, эмнэлзүй эмчилгээ урьдчилан сэргийлэлт” сэдвээр дэд доктор, 1990 онд “Монгол орны байгаль цаг уурын янз бүрийн нөхцөлд хүүхдийн бөөрний олдмол ба төрөлхийн эмгэгийн эзлэх хувийн жин, оношилгоо эмчилгээний асуудал” сэдвээр доктор (Sc.D)-ын зэрэг хамгаалсан. 1994 онд Монгол улсын ШУА-ийн жинхэнэ гишүүн, академич хэргэм хүртжээ.
1956 оноос хүүхдийн эмнэлгийн тасгийн эрхлэгч, ерөнхий эмч,
1962-1976 онд Анагаахын Ухааны Дээд Сургуулийн хүүхдийн эмгэг судлалын багш, тэнхмийн эрхлэгч,
1977-1988 онд Эх нялхсын эрдэм шинжилгээний хүрээлэнгийн захирал, 1988-1997 онд Эх нялхсын эрдэм шинжилгээний улсын төвд эрдэм шинжилгээ эрхэлсэн тэргүүн дэд захирал, зөвлөх эмч, 1998-2007 онд Эх нялхсын эрдэм шинжилгээний төвийн бөөр, дотоод шүүрлийн эмгэгийн зөвлөх эмч.
АУДС-д 17 жил багшлахдаа 6000-аад шавьтай болсны дотор хүүхдийн нэрт эмч олныг төрүүлжээ. 1956 оноос хойш 40 гаруй жилд 80-аад мянган хүүхдийг эмчилсний дотор Украин, Энэтхэг, Болгар, Солонгос, Герман, Япон хүүхдүүдийг эмчилжээ.
ЗХУ-ын Чернобылийн атомын цахилгаан станцын сүйрлийн үед туяаны хордлогод өртсөн хүүхдүүдийг уламжлалт нарсан ойн агаар засал, гүүний саам, чацарганы тос, чацарганы ундаа хэрэглэж эмчилсэн арга нь дэлхийн бусад орнуудад өндөр үнэлэгдсэн байна.
Эх, нялхас, хүүхдийн эрүүл мэндийг хамгаалах үйл хэрэгт үнэтэй хувь нэмэр оруулсан учир
Golden Horse Award for Best Cinematography

The Golden Horse Award for Best Cinematography (Chinese: 金馬獎最佳攝影) is given at the Golden Horse Film Awards, a film festival and awards ceremony held annually in Taiwan. From the 1st Golden Horse Awards in 1962 to the 14th Golden Horse Awards in 1977, this award was called the Golden Horse Award for Best Color Cinematography. During that time, a Golden Horse Award for Best Black and White Cinematography was also awarded 5 times.
Since 1990, the following cinematographers have received two or more Best Cinematography awards:
Vuelta Ciclista del Uruguay 2015

La 72.ª edición de la Vuelta Ciclista del Uruguay se disputó desde el viernes 27 de marzo hasta el domingo 5 de abril de 2015.
El recorrido fue de 1432,4 kilómetros divididos en 10 etapas, que incluyó una contrarreloj individual en la penúltima. Comenzó en el departamento de Maldonado y finalizó en Montevideo.​
Luego de dos años de ausencia, la carrera volvió al calendario internacional formando parte del UCI America Tour 2015.​
Fue ganada por Carlos Oyarzún defensor de la selección chilena, quien logró imponerse al ganar la 9.ª etapa, una contrarreloj disputada en Fray Bentos. Oyarzún se transformó en el primer pedalista de Chile en vencer en la Vuelta del Uruguay. El podio lo completaron los brasileños William Chiarello del DataRo y Flavio Cardoso del Funvic.​
Las clasificaciones secundarias fueron para Matías Presa (regularidad), Darío Díaz (metas esprínt), Ariel Sívori (metas cima), Agustín Moreira (sub-23) y DataRo (equipos).​
Tomaron parte en la carrera 29 equipos; 23 locales y 6 extranjeros representando a Argentina, Brasil y Chile. Cada equipo inició formado por entre 4 y 6 corredores formando un pelotón de 149 ciclistas, de los que finalizaron 92.​​​​​
Nueve etapas en línea y una contrarreloj fue el recorrido 2015. La más larga fue la 8.ª con 195 km y la más corta (sin contar la crono) la 4.ª con 106 km. Fue la séptima vez que la Vuelta del Uruguay no comenzó en Montevideo y fue la segunda vez que lo hizo en Maldonado, ya que en 2004 tuvo su inicio en Piriápolis.
La carrera otorgó bonificaciones en tiempo sólo para las llegadas, que se descontaban de la clasificación general a los ciclistas que las obtenían. Estas eran; 10 segundos al primero, 6 al segundo, y 4 al tercero. Además se otorgaron puntos a los 10 primeros para la clasificación de la regularidad. También se disputaron 4 metas volantes durante el transcurso de cada etapa, las metas esprint y metas cima, que otorgaban puntos para dichas clasificaciones. El baremo de puntuación fue el siguiente: metas esprint 3, 2 y 1 del primero al tercero y metas cima 5, 3 y 2 respectivamente.
La Vuelta del Uruguay al estar integrada al calendario internacional otorgó puntos para el UCI America Tour 2015. Las siguientes tablas son el baremo de puntuación y los corredores que obtuvieron puntos:
Campeonato Mundial de Ciclismo en Pista

El Campeonato Mundial de Ciclismo en Pista es la competición de ciclismo en pista más importante a nivel mundial. Es organizado anualmente por la Unión Ciclista Internacional (UCI).
La UCI ha celebrado continuamente campeonatos mundiales en las diferentes especialidades del ciclismo en pista desde 1893. Hasta 1992 se celebraban competiciones por separado para ciclistas aficionados ("amateur") y ciclistas profesionales.
Vuelta Ciclista del Uruguay 2009

La 66ª edición de la Vuelta Ciclista del Uruguay, volvió luego de varios años a ser puntuable para el calendario americano de la Unión Ciclista Internacional, se disputó del 3 al 12 de abril de 2009.
Participaron 16 equipos de Uruguay y 11 extranjeros y tomaron la salida 153 competidores, arribando al final 111.
La competencia tuvo 10 etapas y se totalizaron 1501 km. y el ganador fue el estadounidense Scott Zwizanski.
Amplio fue el dominio de los ciclistas del Kelly Benefit Strategies, de Estados Unidos. La segunda etapa fue definida en la cuesta de Ramallo (Minas) por un grupo de 12 ciclistas. El triunfo fue para el líder del equipo estadounidense, Jonathan Mumford, quedando al frente de la clasificación general individual. Los principales ciclistas uruguayos y extranjeros arribaron a más de 2 minutos.
La competencia se mantuvo sin cambios en las primeras posiciones durante tres etapas. En la sexta, 8 ciclistas arribaron fugados a Mercedes con 35 segundos de ventaja. Entre ellos figuraba José Luis Miraglia quién quedó como líder, aunque sólo pudo mantenerse durante un día, ya que en la siguiente etapa, la contrarreloj individual, Jonathan Mumford recuperó la malla oro y su compatriota Scott Zwizanski quedó segundo, a 46 segundos.
En la octava etapa, los ciclistas uruguayos lanzaron el ataque y fragmentaron al pelotón en varios grupos. Jonathan Mumford quedó rezagado a algo más de 3 minutos y medio. No obstante, el Kelly Benefit Strategies no perdía el liderato, pues otro de sus integrantes, Scott Zwizanski, al llegar con el grupo de 32 punteros, alcanzaba la malla oro.
Sin modificaciones sustanciales transcurrieron las dos últimas etapas. Ello favoreció para que Scott Zwizanski fuera el primer estadounidense en ganar la Vuelta Ciclista del Uruguay.
Ruta 53 (Uruguay)

La ruta N.º 53 es una de las rutas nacionales de Uruguay, sin embargo la mayoría de su trazado se encuentra bajo jurisdicción departamental.
La carretera recorre todo el centro del departamento de Colonia en dirección general sur-norte, partiendo desde la rotonda ubicada en el kilómetro 118.600 de la ruta 1. Se dirige primero a la ciudad de Nueva Helvecia, a la cual ingresa desde el sur como Avenida José Batlle y Ordóñez, y egresa de la misma al noreste de la ciudad a la altura del río Rosario, el cual cruza por el paso conocido como Mugglin, para continuar su camino hacia el norte por zonas netamente rurales dedicadas principalmente a la ganadería. En su recorrido une los parajes de Barrancas Coloradas, Costa de Rosario y Zunin. La carretera finaliza su recorrido en el norte del departamento, a la altura del kilómetro 121.850 de la ruta 12.​
Desde 1993, por resolución del Poder Ejecutivo N.º 636/993, el tramo de esta carretera comprendido entre la ciudad de Nueva Helvecia y la ruta 12 fue desafectado de la jurisdicción nacional (MTOP-DNV), pasando a jurisdicción departamental.​
De acuerdo al sistema de codificación para caminería rural implementado en 2018, la ex ruta nacional 53, entre Nueva Helvecia y ruta 12 se desglosó en los tramos departamentales: UYCO 0643, UYCO 0623 y UYCO 0617.​
Ruta 45 (Uruguay)

La ruta N.º 45 es una carretera de Uruguay. Su trazado se extiende completamente por el departamento de San José.
La carretera se extiende en sentido general sur-norte, en la zona este del departamento de San José, teniendo su extremo sur en el km 54.500 de la ruta 1, próximo a la ciudad de Libertad, y su extremo norte en la cuchilla de Carreta Quemada. En su recorrido atraviesa principalmente áreas rurales dedicadas a la producción agrícola lechera y agrícola ganadera. Las localidades de Villa Rodríguez y Carreta Quemada son los únicos centros poblados que esta carretera une.​
Desde 1994, por resolución 50/994 del Poder Ejecutivo el tramo comprendido entre los kilómetros 85.500 y 121.460 (Villa Rodríguez al final) fue desafectado de la jurisdicción nacional, pasando su administración y mantenimiento desde la Dirección Nacional de Vialidad a la Intendencia departamental de San José.​
De acuerdo a la normativa de codificación de caminería rural departamental, el trayecto bajo jurisdicción departamental se corresponden con el camino UYSJ0261.​
Por Ley 16576 del Poder Legislativo, de 1994, el tramo de ruta nacional comprendido entre la ruta 1 y la localidad de Rodríguez fue designado con el nombre de Alejandro Zorrilla de San Martín​
Puntos destacados según el kilometraje:
Ruta 106 (Uruguay)

La ruta N.º 106 es una de las carreteras de Uruguay. Actualmente bajo jurisdicción departamental, se trata de un camino que recorre la región central del departamento de Colonia hasta llegar a su límite con el departamento de Soriano.
Su trazado comienza en el kilómetro 3.200 de la ruta 22, próximo al arroyo Miguelete y al río San Juan. Su recorrido se desarrolla, en su mayoría sobre la cuchilla del Miguelete, recorriendo la zona central del departamento de Colonia, pasando por los parajes de El Cuadro, Cerro de las Armas, y la localidad de Miguelete. Su recorrido finaliza en la ruta 12, a la altura de su kilómetro 84, próximo al límite entre los departamentos de Colonia y Soriano.​​
Desde 1994, por resolución del Poder Ejecutivo n.º 141/994, tanto el tramo comprendido entre ruta 22 y la localidad de Miguelete y el tramo entre esta localidad y la ruta 12, fueron desafectados de la jurisdicción nacional (MTOP-DNV), pasando a jurisdicción departamental.​
De acuerdo con el sistema de codificación para caminería rural implementado en 2018, la ex ruta nacional 106, se desglosó en los tramos departamentales: Camino UYCO0624 (ruta 22-El Cuadro), Camino UYCO0706 y UYCO0708 (El Cuadro-Miguelete) y el Camino UYCO0365 (Miguelete-ruta 12).​
Estado de la ruta y tipo de construcción:
Ruta 40 (Uruguay)

La ruta 40 es una antigua ruta nacional de Uruguay. Actualmente bajo la jurisdicción departamental, se trata de un camino que recorre los departamentos de Canelones y Lavalleja.
Su trazado sigue un sentido general sureste-noreste, iniciando su recorrido a la altura del km 89 de la ruta 12 (tramo Tala-Minas), en el noreste del departamento de Canelones, atraviesa una zona netamente rural conocida como Vejigas, continúa hacia el departamento de Lavalleja hasta el paso Barrancas en el río Santa Lucía, dónde se discontinúa. De este tramo, solamente los primeros 10 kilómetros se encuentran asfaltados, siendo el resto del trayecto de tosca.​​​
El trazado continúa del lado norte de la margen del río Santa Lucía -en la zona suroeste de Lavalleja-, como camino departamental de tosca, de forma paralela al límite con el departamento de Florida, pasando por el paraje y centro poblado Gaetán, y continuando hacia el noreste. A la altura del paraje Casupá Chico, empalma con la ruta 108, proveniente desde el sur. Desde allí y hasta la zona de Manguera Azul, actualmente se la conoce como ruta departamental 108, siendo un eje importante entre el norte de Lavalleja y su capital Minas. En este tramo pasa por los parajes Espuelitas, Polanco Sur, y Polanco. Desde Manguera Azul, su trazado se quiebra hacia el este, y habitualmente se le conocer como Camino Paso del Rey (UYLA0162), siguiendo la cuchilla de Polanco, pasando el río Cebollatí - a la altra del Paso del Rey-, para finalizar en la localidad de Pirarajá, junto a la ruta 8. Este último tramo es importante para la salida de la producción local hacia la ruta 8.​​
De acuerdo a la nueva normativa de codificación de caminería rural departamental, la antigua ruta 40 seguía el recorrido de los siguientes caminos actuales bajo jurisdicción departamental: UYCA1667, UYLA0122, UYLA0011, UYLA0132, UYLA0009 (RD108), y UYLA0162 (Camino Paso del Rey).​​​
Ruta 108 (Uruguay)

La ruta N.º 108 es una carretera uruguaya. Presenta tanto tramos de jurisdicción nacional (ruta nacional), como tramos pertenecientes a jurisdicción departamental.
Esta carretera lleva por ley 17470, desde 2002 el nombre de Wilson Ferreira Aldunate, en honor al político uruguayo del Partido Nacional.​
Desde 1993, por resolución del Poder Ejecutivo N.º 635/993, el tramo comprendido entre la intersección con la ruta 12 y el puente del arroyo Polanco, fue descalificado de su carácter nacional, por lo que, dicho tramo pasó a jurisdicción de la Intendencia Departamental de Lavalleja.​
Nace como ruta nacional secundaria en el departamento de Canelones, en la localidad de Migues (intersección con la ruta 81), y se dirige en sentido general suroeste-noreste, llegando al límite departamental con Lavalleja, donde se interseca con el tramo oeste de ruta 12 que va a Tala. Prosigue en la misma dirección ingresando al departamento de Lavalleja, empalmando con el tramo este de la ruta 12 que lleva a Minas. Desde allí la carretera deja de ser ruta nacional para continuar como camino departamental, hasta la intrsección con la ruta 14, próximo a la localidad de Zapicán.​
De acuerdo con el nuevo sistema de codificación para caminería rural implementado en 2018, la carretera pasa a conocerse con el código UYLA0009, para su tramo bajo jurisdicción departamental, aunque localmente se le sigue conociendo como ruta 108. Este camino departamental también incluye tramos de la vieja ruta 40. En este sector del departamento de Lavalleja, la 108 funciona como eje norte-sur, siendo fundamental para la interconexión de la zona central del departamento, entre las rutas nacionales n°7 y n°8. Este camino departamental es un conjunto de tramos de antiguas rutas nacionales. De sur a norte, inicia su trazado como la continuación de la ruta nacional n°108, va desde la intersección de esta última con el ramal más norte de la n°12), hasta el camino Cañada Quemada (UYLA0132), desde allí y hasta el camino Paso del Rey (UYLA0162) es parte de la antigua ruta n°40; y desde este último hasta la ruta 14 vuelve a ser la antigua ruta n°108.​