davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
13-та годеница на принца

„13-та годеница на принца“ е български игрален филм (фантастична приказка) от 1987 година на режисьора Иванка Гръбчева, по сценарий на Братя Мормареви. Оператор е Гриша Вагенщайн. Музиката във филма е композирана от Георги Генков.
Царската стража открадва невестата на едно добро момче от народа, за да я омъжат против волята ѝ за глупавия царски син. Но красивата Елена успява да избяга и да се върне при своя любим Боян. В това време се приземява летяща чиния с трима обитатели от далечна планета. Те стават свидетели на една история, в която амбициозни царе, техните разглезени и капризни деца, и лакеите-царедворци си съперничат за властта, използвайки интриги и лъжи.
Сценография

Сценографията е вид изобразително изкуство, свързано със зрителното оформяне на сцената посредством декори, костюми, бутафория, осветителна и постановъчна техника.
Възниква още в древността. Има изключително важно значение за пресъздаване на атмосферата на спектакъла и идейния замисъл на драматургията и режисурата - най-вече в театъра, но и в други сценични изкуства (във форми като пиеса, опера, мюзикъл, балет). Използва се също в телевизията, киното, шоуспектаклите.
Повечето от световните стилови направления в изобразителното изкуство намират отражение в сценичното оформление.
Сценографията е синтетично изкуство – включва елементи от архитектурата, приложно-декоративните изкуства, живописта, графиката и др. Сценографът е в тясно сътрудничество с режисьора на постановката.
Двойникът

„Двойникът“ е български игрален филм (комедия) от 1979 година на режисьора Николай Волев, по сценарий на Братя Мормареви. Оператор е Венко Каблешков.
Денев е специалист в областта си, който нямайки свободно време да напише доктората си, се съгласява на помощта, която му предлага неговият братовчед – Иван. А именно – да си разменят местата. Трудно е някой да разбере играта им, тъй като приликата между двамата е наистина голяма. Иван е управител на магазин, о̀правен в далаверите и със сериозен успех сред жените. Но попаднал в академичната среда на братовчед си, задачата му ще се окаже не така лека.
Роли във филма изпълняват актьорите:
Юда

Юда (още юда-самовила) е зло женско митично същество с човешки облик в българския фолклор, сродно на самодивите и вилите. Обитават гори и планини и са характерни за вярванията на южните славяни, особено на българите.
Юдите имат големи вълшебни способности, занимават се с билкарство и отровителство. Понякога се явяват пред млади мъже, омайват ги с красотата си и ги придумват да се оженят за тях. Ако мъж се ожени за юда, тя отвлича душата му в света на мъртвите, Нав, а тялото му залинява и умира. За да се предпазят от юди в някои райони на България мъжете носели пришити към поясите или калпаците си листа от вратика, босилек, бяла комунига или пелин. Вярвало се, че тези растения отблъскват злите духове.
Съботник

Съ̀ботник, съботнѝк в българските народни вярвания се нарича човек, роден в събота. Вярва се, че тези хора имат свръхестествени способности и могат да виждат починали хора и разпознават злите демонични същества като устрели, самодиви, болести и т.н.; единствено съботниците могат да преследват и да унищожават тези същества. Освен това съботниците могат да различават магьосниците измежду хората, както и самите те да гадаят, да тълкуват сънища и пр.
Раждането на дете в събота е голяма радост за семейството, тъй като на това раждане се гледа като на божие благоволение. Смята се, че къща, в която живее съботник, е предпазена от магии, болести и духове.
Това поверие се отнася и до домашните животни – на особена почит са кучетата-съботници (известен е мотивът за чумата, която се страхува да влезе в къща, в която има куче-съботник), а воловете и конете, родени в събота, струват повече, отколкото тези, родени в другите дни от седмицата.
Върколак

Върколакът (вълколак) е митологично същество, считано за създание на злото, обикновено дух на умрял човек. Той живее сред хора или в много гъсти иглолистни гори. Когато те захапе върколак, той те заразява, превръщайки те в такъв като него.
Върколаците могат да бъдат убити със сребърни прибори, куршуми и оръжия. Ако човек разяри лесник, той може да го превърне във върколак. Върколаците живеят в изоставени воденици, ханове, плевници и край кръстопътища, далеч от села и градове. Когато някой мине покрай обиталищата им, те го нападат, удушават, изпиват му кръвта или направо го изяждат. Върколаците могат да примамят и прелъстят жени, да встъпят в полово сношение с тях, в резултат на което се раждат деца, които нямат хрущял на носа, виждат злите духове и имат свръхестествени способности (виж сдухач). Сред българите и сърбите се вярвало, че върколаците предизвикват слънчеви и лунни затъмнения, отхапвайки част от небесното светило.
За него свидетелства кремонският епископ Лиудпранд през 949 г. посланик на немския император Отон I в Цариград: „Той (Симеон) имал два[ма] сина; единият се наричал Баян, а другият, който и до ден-днешен още живее и здраво управлява българите, Петър. Баян обаче чак дотам бил изучил магията, че от човек ставал веднага на вълк и на какъвто друг звяр поискаш. ...бе силен в магия, вълшебство и тайно очарование“ Византийски хронисти също го споменават и пишат, че той приемал формата на различни животни – вълк и орел.
Суеверието за върколаците същестува още и сред гърците под името βρυκόλακας (вриколакас) и сред румънците, при които думата звучи като pricolic (приколик).
Има вярвания, че върколаците също могат да се отслабят или убият чрез вълче биле (синя самакитка) или имел.
Тъжа

Тъжа е село в Южна България. То се намира в община Павел баня, област Стара Загора. До 1950 година името на селото е Голямо село.
В селото има гара по жп линията Карлово-Тулово, част от Подбалканската жп линия София-Карлово-Сливен-Бургас.
При избухването на Балканската война двама души от селото - от семейства на преселници от Западна Тракия - са доброволци в Македоно-одринското опълчение.
През 40-те години на XX век в селото има влиятелна комунистическа група и то е сред опорните точки на местния Партизански отряд „Марко Чернев“, като 22 души или половината от състава му са родом от Тъжа.
Традиционният за района кукерски карнавал „Старчешка булка“ се провежда всяка година в деня на църковния празник Месни заговезни. Представя се обичая „открадване на булката“, която се превръща в главно действащо лице на кукерския празник.
Обичаят „Старчешка булка“ се изпълнява предимно от местни жители, самодейци на местното читалища, но в него могат да се включат и гости на празника. Всички участници са облечени в носии, като само кукерите в специални костюми. Те са специфични за всеки тъжански род. Основното е да са плашещи, за да прогонват злите духове. Маската представлява обработена овча кожа, на която предната част е зашита с късчета плат (виждат им се само очите). Надолу са облечени с бяла риза с къс ръкав и черен панталон. Върху ризата са слага отново овча кожа, направена като елек, а по краката – обработена козя кожа. Обути са с цървули. На кръста с колан са захванати тежки, големи и малки лопки, които всеки е наследил от дядо си, а той от своя дядо. Всички тези лопки са изработени преди много години от жители на селото, предимно за този празник.
Обичаят“Старчешка булка“ представлява традиционна българска сватба, на която булката винаги е маскиран мъж. Кукерите, наричани „старци“ правят няколко обиколки с цел прогонване на злите духове, и след това се събират в кръг, подскачайки. Младоженците, сватовете и гостите на сватбата се извеждат чрез кръшна ръченица под съпровода на два тъпана и гайда. След ръченицата всички се хващат на „булчинското хоро“, но тогава „Старците“ – кукерите „открадват“ булката. Всички започват да се вайкат, но сватовете започват „преговори“ със „старците“ и откупуват булката. Сватбата продължава, като този път кукерите също се хващат на хорото, като им се целува ръка, в знак на благодарност. Веселието продължава през целия ден, като на центъра се извива традиционното хора, на което се хващат всички гости, участници
Хижа „Тъжа“ се намира над град Априлци и на 25 километра от село Тъжа.
Иван Несторов (актьор)
Маша

Маша̀ (дилаф, дилавя) се нарича уред, изработен от метал, с формата на дълги щипци, чието предназначение е безопасно бъркане в огън и вземането и поставянето на предмети в него.
Освен употребата в бита, на машата е отредена и известна роля във вярванията и обредите на българите. Направата ѝ от желязо и връзката ѝ с огъня предопределят подчертано апотропейната (предпазната) функция на машата във вярванията и обредите. Машата се слага при родилката и новороденото, за да ги предпазва от злите духове, които евентуално биха им навредили. В други случаи машата се слага на прага на стаята (или на къщата) с родилката. Маша се поставя и при мъртвец, за да предотврати евентуалното му вампирясване. Използва се и при някои баяния, особено при тези срещу уроки.
Сред тронките и загорците в Странджа до към 40-те години на XX век е разпространена практиката при приближаването на градоносен облак стара жена с маша в ръце да излиза извън селото. Там се съблича гола (или повдига високо полите си) и започва да бае, махайки с машата, за да „пръсне“ облака.
Особено разпространена е употребата на машата при обредното гонене на влечугите, което се извършва на празниците Марта, Свети 40 мъченици, Благовец или Еремия. Тогава с машата се удря по друг метален предмет, като освен произвеждането на силния шум се произнасят и заклинателни формули за прогонване на змиите и гущерите. Силно е вярването, че това гонене е особено успешно, когато за целта се използват маша и ръжен, като трябва с машата да се удря по ръжена, а не обратно.
Изразът „Маша в ръцете на някого“ се употребява за човек, който е оръдие на чужди интереси. Съществува и пословицата „Докато има маши, не бива да си горя ръцете.“
Джамал (празник)

„Джамал“ е празник, провеждащ се в региона на Елин Пелин. Водещ началото си от село Нови хан всяка година първата събота на месец януари. Празникът включва започваща рано сутринта обиколка на джамали (кукери) по улиците и къщите на селото, при която джамалите плашат със звънци и страшния си вид зли сили и вещаят здраве, благоденствие и богата реколта на жителите. Обиколката обхваща всички домове, където стопаните очакват джамалите с дарове, и завършва на селския площад при голям огън, около който джамалите танцуват и пресъздават част от историята на традицията. Групата на джамалите традиционно се състои от момчета и мъже на възраст до 28 години.
Сред селата, в които се провежда празникът са с. Нови хан от 1900 г. Габра (от 1918 г.) и Равно поле (от 1954 г. и ежегодно от 1962 г.). Този празник се практикува активно и редовно, и в с. Александрово, общ. Ловеч. Там се отбелязва на 6 и 7 януари (Йордановден и Ивановден по нов стил), а често пъти и на 19 и 20 януари по стар стил. Не е известно защо в Александрово е свързан с Йордановден и Ивановден. Естеството на празника показва, че е свързан с гонене на злите сили.
Оборище (област Пазарджик)

Оборище е село в Южна България в община Панагюрище, област Пазарджик. До 1950 г. селото официално се нарича Мечка.
Село Оборище се намира в планински район. То лежи в Същинска Средна гора. През него минава шосето между град Панагюрище, през село Вакарел за София. Съседни населени места са град Панагюрище (10 km на изток), село Поибрене (8 km на запад) и село Мухово (17 km на юг). Магистрала Тракия е на 35 km, Пловдив – на 80 km, Пазарджик – на 45 km.
Село Оборище е закътано от всички страни с високи планини и върхове. Панорамната гледка от селото е много красива. С изключителна красота се извисява връх Илинден, където всяка година се чества празника и се прави курбан. На този връх е разположена телевизионната кула. Селото има много добра инфраструктура, чисто, подредено с прекрасни гледки към Витоша, Рила и Родопите. При ясно време се виждат ски пистите на Боровец.
В селото има много изворни чешми: „Сондата“, „Мальовец“, „Бельовец“.
Старото име на село Оборище е Мечка. В подробен регистър на джелепкешаните от 1576 година са отбелязани седем джелепкешани в село Мечка дербенд - Милчо Стаю, Миле Дойке, Стоян златар, Дедо Стою, Братула Марин, Стоян Драйлин и Димитри Дука.
Но през средата на миналия век, към 1950 г. то придобива днешното си име – Оборище. Името на селото идва от името на местността Оборище, където е проведено първото народно събрание. Подготовката и мястото на събранието е организирано от жителите на с. Мечка
Местността Оборище е историческа, през април 1876 г. там се провежда Оборищенското събрание, на което се взема решение за избухването на Априлското въстание. Депутат на това събрание от село Мечка е Димитър Павлов Кокльов (Гайдарджията) от четата на Бенковски.
Численост на населението според преброяванията през годините:
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Културна забележителност в с. Оборище е църквата, като през 2004 г. успешно е завършена нейната реставрация. Историята говори, че в нея се е укривал Васил Левски, а през 1876 г. в една зимна вечер Георги Бенковски създава революционен комитет, в който участва и полага клетва цялото пълнолетно мъжко население на с. Мечка (Оборище).
Има два паметника, издигнати от признателното местно население в памет на загиналите руски войници през 1878 г. Всяка година на 13 януари жителите на с. Оборище отдават почит пред тяхната саможертва.
Полянци (етнографска група)

Полянцѝте, наричани още хърцои са българска етнографска група, обитаваща ареала между Стара планина и река Дунав – от река Искър до Силистра. В района на Троянския и Тетевенския Балкан, балканджиите използват думата полендаци. Идва от поле, равнина. Така наричат диалектно хората от полето, от ниското, от Дунавската равнина, най-вече от Плевенска и Ловешка област. Техни съседи са балканджиите, населяващи Стара планина, на изток от Искърския пролом, шопите, живеещи на запад и добруджанците – на изток. Една от техните субгрупи са капанците. От османците полянците красноречиво са наричани „ерлии“ от турското yerli – местен жител, кореняк.
Според носията им се отнасят към т.нар. „белодрешковци“ с преходни форми към „чернодрешковците“. Женското облекло е двупрестилчено с тесни дълги коланни пояси и живописни шевици по ризите. Сред полянците в Северозападна България семейната задруга се запазва до най-късно. По занятие са предимно земеделци, живеещи в по време на османската власт в относително големи селища от уземни едноделни жилища, храната е най-вече зърнена – пшеничен хляб, качамак, наричан от тях още и мамалига, различни видове баници, трахана (булгур) и т.н.
Във фолклора най-характерни са коледуването на възрастни коледари с широк песенен репертоар и сурвакане с дрянова сурвакница на Нова година, надпяването на пръстените става на Нова година и се нарича „Ладуване“, еньовденските практики са слабо застъпени. Кукерските игри като заговезнишки обичай са запазени в Силистренско, ръководна роля тук играе бабата, а не мъжкият кукер. Подобно на от север Дунав се среща и обичая „Брезая“ която посещава дома преди коледарите и гони злите духове. Популярно е лазаруването с „Буенец“. В някои селища по това време се разиграват т.нар. „мъжки“ (или ергенски) сватби", с които се напомня на старите ергени да се женят. Много типични за тези българи са „Русалиите“, наричани още „Калушари“. Русалските игри имат магическо-лечебен характер и се играят през „русалската неделя“. От обичаите за дъжд тук се практикува „Герман“, наричан „Скалоян“, „Калояни“, както и „Гоненето на змей“, за който се вярва, че задържа дъждоносните облаци. В народния бит преобладават обредните, седенкарските и жетварските песни. Предпочитани музикални инструменти са гъдулката, кавалът, гайдата с висок регистър (т.нар. джура гайда). Песните са предимно едногласни, а танците – сключени хора и ръченици.
Полянците заедно, най-вече, с балканджии и рупци през XVIII—XIX век се разселват в Добруджа и заедно с оцелелите от завареното средновековно българско население образуват етнографската група на българите добруджанци.
Мизийците „Полянци“ не следва да се бъркат с част от шопите в Софийското поле, които са наричани по същия начин.
Равадиново

Равадиново е село в Югоизточна България. То се намира в община Созопол, област Бургас.
Равадиново се намира на 6 км от град Созопол и на около 2,5 км от черноморския бряг. Селото е разположено както близо до морето, така и до Странджа. От най-високата му точка се открива гледка към морето и към Бургас.
Равадиново е сравнително младо село. Неговата история започва през 1913 година, когато бежанци от Източна и Западна Тракия го избират за свой дом. Държавата, с помощта на френския банкер Рьоне Шарон, урежда заем и така се строят т. нар. шаронски къщи, много от които могат да се видят и днес из цяла Странджа.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
В Равадиново всяка година от много време се празнуват и изпълняват българските празници и обичаи. Всяка година младите моми лазаруват за здраве в селото. На Бъдни вечер ергените на селото обикалят и гонят злите духове за здраве.
Село Равадиново отбелязва своя празник на Свети Дух, чиято дата е между 26 май и 15 юни и всяка година на него идва известен изпълнител.
Замък „Влюбен във вятъра“, на 2 километра от Созопол, навътре в сушата до село Равадиново
Гюргево (община Ковин)

Гюргево (на сръбски: Скореновац или Skorenovac; на унгарски: Székelykeve; на немски: Skorenowatz) е село, разположено в община Ковин, Южнобанатски окръг на Автономна област Войводина, Република Сърбия.
Най-близките градове са Ковин - 6 км, Панчево - 30 км и Белград – 46 км.
Село Гюргево е основано през 1869 между село Банатски Брестовац и река Дунав. Селото е основано от унгарски семейства (Palóc), които идват от: Банатско Ново Село (Újfalu), Арменовци (Ürményháza) и Шандорфалва (Sándorfalva), имало е и няколко семейства, дошли от околността на Сегед (Szeged) и Банатски Душановац (Szőlősudvarnok/Rogendorf). В Гюргево през 1869 година е имало 396 души население. По-късно, през 1883 година, идват 645 секеи, и така общото население на Гюргево наброява около 2000 души. През този период, поради отсъствието на диги около реката, всяка година Дунав е излизал от коритото си и е нанасял големи щети на селото и обработваемото му землище. Тази постоянна заплаха от наводнения кара жителите му да се преместят на друго място. Малка група от тях се преселват в Иваново.
Новото село Гюргево е основано през 1886 година, по времето на Франц Йосиф I - император на Австро-Унгария, и е носило името Секейкеве (Székelykeve). Основното население на селото са заселилите се секеи, дошли от Буковина. Заедно с тях в Гюргево се заселват и известен брой немски семейства от Пландище (Zicsifalva) и Плочице (Plosic) и банатски български семейства от Стар Бешенов.
Според унгарската статистика от 1910 година броят на българите в Гюргево е бил 400 души. Данни, предоставени през 1935 година на българския пълномощен министър в Белград Димо Казасов, посочват 120 български къщи или 500 българи в Гюргево. По това време църквата в селото е обща за българи и унгарци. До 1934 година всяка трета неделя в нея се служи на банатски български. През 1936 година кмет на селото е българинът Франц Ганчов, чийто баща също е бил кмет.
Исторически названия на района:
Названия на селото:
Драгомир

Драгомир е село в Южна България. То се намира в община Съединение, област Пловдив.
Село Драгомир е разположено в Южен-Централен район, в подножието на Средна гора, в непосредствена близост до язовир „Пясъчник“, Старосел, Копривщица, Панагюрище, Красновски минерални бани и Хисаря.
Надморската височина на селото е от 300 – 499 м., като района е хълмист („Кара тепе“, „Русински връх“ и „Дончова могила“).
Интересно е наименованието на една от махалите в селото. Името и е: „Кършияка“. Възрастните жители на Драгомир, твърдят, че то е производно от турското – „Кърши яка“ (бъл: от другата страна). Поради факта, че за да се стигне да тази махала се минава през мостче, под което тече малка река.
В с. Драгомир се намира църковният храм „Свети Димитър“. По сведение на архитекта на митрополията в гр. Пловдив църквата е построена върху основите на стара църква, съществувала още от времето на османската власт. През 2005 година, използвайки основите на вече съществуващият храм „Свети Димитър“ родолюбиви драгомирци със собствени пожертвования и дарения възраждат храма отново, който е осветен на 08.05.2005 г. от пловдивския митрополит Арсений.
Народно читалище „Искра“ – с. Драгомир е създадено на 23.10.1931 г. по инициатива на младия учител Петър Боев и някои будни младежи от селото. Библиотеката при читалището към днешна дата разполага с общо 6750 тома книги.
В центъра на с. Драгомир, са изградени два паметника. Единият увековечава паметта на всички загинали войни от селото във войните за национално обединение. Проектът за паметника е изготвен още след Първата световна война, но е реализиран едва след 1925 г. В непосредствена близост до този паметник е изграден и другият. В местността „Св. Георги“ – (местността се намира над селото) е изграден паметник, който означава мястото, на което на 02.06.1999 г. при учебно-тренировъчен полет катастрофира изтребител МиГ-21 с пилоти: майор Георги Русев и капитан Сашо Николов.
В района около селото са разположени множество лозови масиви, в които преобладават винените сортове: „мерло“ и „каберне“.
Leading the bear

Leading the bear (Silesian: Wodzynie bera) is a Slavic carnival tradition. It enjoyed brief popularity in the entire Slavic region, the practice still takes place in the areas of Upper Silesia, especially in the Opole Voivodeship.
A colorful procession of disguised people goes from house to house through the village, leading on a bear's rope. The bear (Teddy bear, ber) is tied in pea or straw ropes braided into plaits, on its head it has a tall straw hat with a bell. Another variation of the outfit was a set consisting of a sheepskin coat turned with the hair on top and a fur hat on the head. The typical composition of the retinue is: a young couple, a chimney sweep, a doctor, a forester, a devil, a priest, a chemist, a gypsy girl, a camel (camel), a policeman, a butcher, musicians (accordion, drum), bridesmaids and groomsmen, a thief, a newsboy.
One of the first to mention about leading a bear was Józef Lompa in 1842. He supposes that this custom dates back to the fourteenth or fifteenth century, when in Silesia you could still meet bears, sometimes wreaking havoc in peasant farms. Currently, when the procession is approaching the house, its members are trying to buy themselves from misfortunes with money, sweets or alcohol. In the past, they bought eggs, gingerbread or flour. The leading of the bear takes place most often on the penultimate Saturday of the carnival.
In Russia and Ukraine, during New Year's Eve, processions with a dressed-up bear and a goat pass through the villages. In the old days, there were frequent processions with a live human-led bear as well as the Bear Dance in the group of the so-called skoromokhov. Dishes are prepared for the bear, such as mamaliga or pierogi, to bribe it so that it does not damage people's property. The bear is also invited to dinner at Maslenitsa.
In January, at Saint Sebastian on 14 January, in Serbia and Bulgaria, to protect the bear against the bear's hunt, it is given boiled corn overnight, i.e. mamaliga, corn grains or bread.
Paantu

The Paantu (Miyako: パーントゥ) festival is an annual festival on the island of Miyako-jima in Japan's Okinawa Prefecture.
Every year during the ninth month of the lunisolar calendar, male villagers will dress up as paantu, supernatural beings meant to spread good luck and scare away evil spirits. The common feature is a wooden mask with a large forehead, small eyes, and a thin mouth, and the spreading of sacred mud onto newly built houses or onto newborn children's faces. In some villages, the Paantu are accompanied by traditional animist noro priestesses.
In other villages, the Paantu will chase after small children, making them cry, or chase after people who are avoiding having their faces smeared with the sacred mud.
Списък на промишлени ядрени реактори

Това е списък на промишлените ядрени реактори по света, подредени по страна и с отбелязан опиративен статус. Списъкът включва само граждански ядрени реактори, предназначени за генериране на електричество за електроснабдителна мрежа. Всички реактори в списъка използват ядрено делене. Към май 2023 година в света има 410 действащи промишлени реактори с общ електрически капацитет 368,6 GW. Освен тях има 59 реактора в процес на изграждане и 100 планирани, с общ капацитет съответно 66 GW и 102 GW, както и предложения за още 325 реактора. Където не е отбелязано друго, източник на информацията е Информационната система за енергийните реактори (PRIS) на Международната агенция за атомна енергия (МААЕ).
В долните таблици капацитетът, измерван в мегавати (MW), е нетният капацитет – максималното производство на електричество при референтни условия след приспадане на системните загуби, включително в електрическите трансформатори.
Свети Дух (Йънгстаун)

„Свети Дух“ (на английски: Holy Ghost Orthodox Church) е православна църква в град Йънгстаун, Охайо, Съединенитe американски щати. Църквата е подчинена на Българската Толидска епархия на Православната църква в Америка.
Църквата е разположена в на „Саут Ричвю Авеню“ № 18 в Йънгстаун.
Църквата е основана от български емигранти от Македония в 1936 година под името Македоно-българска православна църква „Свети Дух“ (Holy Ghost Macedono-Bulgarian Orthodox Church).
Благовещение Богородично (Стийлтън)

„Благовещение Богородично“ (на английски: Holy Annunciation Macedonian-Bulgarian Orthodox Church) е българска православна църква в град Стийлтън, Пенсилвания, Съединените американски щати. Църквата е подчинена на Българската източноправославна епархия в САЩ, Канада и Австралия.
Църквата е основана в Стийлтън главно от българи преселници от град Прилеп и околията му. Основният камък на старата църква е положен през 1909 година от Теофилакт Малинчев. Завършена е през март 1910 година. През 1927 година е построена зала при църквата, а в началото на 1970-те година е разширена. След наводнение и пожар в църквата, енориашите взимат решение да построят църквата наново.
Намира се на адрес 721 Норт фронт стрийт, Стийлтън. През 2012 година църквата престава да съществува.
Църковното настоятелство към 1940 година се състои от Ацко Минов (председател), Андон Янчулев (секретар) и членове Славе Гьорев, Мице Конев, Даме Дойчинов, Трайко Минов, Тале Димев, Алексо Спирков, Иван Китанов, Андон Тодев, Трайко Петков и Георги Стоянчев. Сред важните спомосъществуватели на църквата са Васил Дундов, Тоде Спасев, Никола Паймаков и други.
Към 1946 година в църквата служат руски свещеници, поради липсата на български свещеник в енорията.
Николай Цанков (зоолог)

Николай Цанков е български зоолог, херпетолог, доцент.
Роден е на 7 април 1977 г. През 2001 г. завършва Биологическия факултет на Софийския университет. Работи като херпетолог в Националния природонаучен музей в София и в Института по биоразнообразие и екосистемни изследвания при Българска академия на науките. Ръководи школа по херпетология в музея.
Загива в автомобилна катастрофа на 22 юни 2016 г. на автомагистралата Александруполи – Черномен по време на пътуване с научна цел заедно с Андрей Стоянов и Добрин Добрев.
Научните му интереси са в областта на систематиката, биологията и разпространението на четирите семейства гущери от българската херпетофауна (Lacertidae, Scincidae, Anguidae, Gekkonidae), както и на останалите представители от херпетофауната в България. Занимава се с произхода и формирането на съвременната българска и балканска херпетофауна, експерименталната междувидова и вътревидова хибридизация при близко родствени видове, морфологични изменения свързани с условията на средата при различните видове земноводни и влечуги. През сравнително кратката си, но изключително интензивна научна дейност, Н. Цанков изведе българската херпетология от застоя, в който беше изпаднала след изследванията на Владимир Бешков. Наред с Андрей Стоянов, Борислав Наумов и други херпетолози, я нареди до най-напредналите зоологични дисциплини на Балканите и в Европа. Част от тези трудове са:
Шпайерска катедрала

Шпайерската катедрала, официално Императорска катедрална базилика на Успение Богородично и Свети Стефан, на латински: Domus sanctae Mariae Spirae (на немски: Dom zu Unserer lieben Frau in Speyer) в Шпайер, Германия, е седалището на римокатолическия епископ на Шпайер и е подчинена на Римокатолическата архиепископия Бамберг. Катедралата, която е посветена на Дева Мария, покровителка на Шпайер („Patrona Spirensis“) и свети Стефан, е известна като Kaiserdom zu Speyer (императорската катедрала на Шпайер). Папа Пий XI издига катедралата в Шпайер до ранг на малка базилика на Римокатолическата църква през 1925 година.
Започната през 1030 г. при Конрад II, с добавени източна част и висок купол през 1090 – 1103 г., внушителната трикорабна базилика от червен пясъчник е „кулминацията на стил, който е изключително влиятелен за последващото развитие на романската архитектура през 11-ти и 12 век". Като място за погребение на императорите и кралете от Салическата, Хоенщауфен и Хабсбургската династии, катедралата се разглежда като символ на имперската власт. С разрушаването на абатство Клюни в началото на XIX век, тя остава най-голямата запазена сграда в романски стил . Смята се за „повратна точка в европейската архитектура“ , за един от най-важните архитектурни паметници на своето време и за един от най-добрите романски паметници.
През 1981 г. катедралата е включена в списъка на Юнеско за световно наследство като „основен паметник на романското изкуство в Германската империя“.
През 1025 г. Конрад II нарежда да започне строителство на голяма християнска църква в Шпайер, в която да бъде погребан. Работата започва през 1030 г. на мястото на предишна базилика върху издигнато плато над Рейн. Заедно с катедралата в Сантяго де Компостела (започната 1075), абатство Клюни (1085) и катедралата в Дърам (1093), проектът е сред най-амбициозните за времето си. Червеният пясъчник за строителството се добива в планините на Пфалцкия лес (Palatine Forest) и вероятно е транспортиран по вода по притока на Рейн Шпайербах. Нито Конрад II, нито синът му Хайнрих III успяват да видят завършването на строежа. Конрад II умира през 1039 и е погребан в катедарлата, докато я строят; Хайнрих III е положен редом с него през 1056. Гробовете им се намират в централния кораб пред олтара.
Катедралата е осветена през 1061 г., когато е почти завършена. Този стадий на строежа, Шпайер I, се състои от входна част (Westwerk), кораб с два прохода и прилежащият трансепт. Хоровата площадка е оградена с две кули. Оригиналната апсида е била кръгла отвътре, но правоъгълна отвън. Корабът е покрит с плосък дървен таван, но над проходите има сводове, като големината им е такава, че на север от Алпите я превъзхожда само катедрлата в Аахен. Сградата се счита за най-яркият представител на ранната Салическа архитектура и за „кулминацията на стил, който е изключително влиятелен за последващото развитие на романската архитектура през 11-ти и 12 век".
Тимпан (архитектура)

Тимпан (от старогръцки: τύμπανον, „барабан“) е вдлъбната, полукръгла или триъгълна декоративна повърхност на стената над вход, врата или прозорец, която е ограничена от щурц и дъга. Много архитектурни стилове включват този елемент.
Често съдържа фронтонна скулптура или други изображения или орнаменти. Алтернативно тимпанът може да съдържа надпис или в съвремието – циферблат на часовник.
В древногръцката, римската и християнската архитектура тимпаните на религиозните сгради често съдържат фронтонна скулптура или мозайки с религиозни изображения. Тимпанът над вратата много често е най-важното или единственото място за монументална скулптура от външната страна на сградата. В класическата архитектура и в стиловете на класицизма от Ренесанса нататък основните примери обикновено са триъгълни; в романската архитектура тимпанът по-често има полукръгла форма или тази на по-тънкия резен от върха на кръг, а в готическата архитектура има по-вертикална форма, достигаща до точка в горната част. Тези форми естествено влияят върху характерните композиции на всяка скулптура в тимпана.
Горната част на фронтона, когато е затворена с хоризонтален пояс, също се нарича тимпан.
Ленти от формоване около тимпана се наричат архиволт.
В средновековната френска архитектура тимпанът често се поддържа от украсен стълб, наречен trumeau.
Ключов камък

Ключовият камък е строителен елемент, заемащ най-високата точка на зидана дъга, свод или купол, обикновено с формата на клин.
Ключовият камък е последният елемент, поставян на мястото си при изграждането на зиданите конструкции, който заклинва останалите елементи на местата им и дава възможност да се премахне временната подпорна конструкция, поддържаща ги до този момент.
В конструкции с представителни функции ключовият камък често е подчертан чрез увеличаването му извън конструктивно необходимите размери или с добавяне на различни орнаменти. При куполите такава декорация може да се превърне и в отделна конструкция като шпил или фенер. Понякога в съвременните стоманобетонни конструкции, които нямат функционална нужда от ключови камъни, по архитектурни съображения се поставят имитиращи ги елементи.
Уулуърт Билдинг

Уулуърт Билдинг, е небостъргач включващ в себе си 6 сгради, един от най-старите съществуващи в света. Намира се в Ню Йорк, САЩ. Повече от 90 години след построяването си, той е все още в класацията на най-високите сгради в Съединени американски щати.
Проектиран е в готически стил от архитекта Кас Гилберт и е собственост на Франк Уулуърт, строежът е започнат е през 1910 година. Намира се срещу кметството на Ню Йорк на улица Бъркли стрийт в Южен Манхатън. Открита е на 24 април 1913 година. Първоначалната идея е за 190,5 метра висока сграда, но впоследствие достига 241 метра и 60 етажа. Стойността ѝ е 13 500 000 долара, които Уулуърт плаща в брой.
Небостъргачът остава собственост на фамилията Уулуърлд в продължение на 85 години до 1998 година, когато е продаден Уиткоф Груп за 155 млн. долара.
След атентатите на 11 септември 2001 година сградата има частични разрушения и в продължение на няколко седмици е без електричество, вода и телефони.
Елена Драгаш

Елена Драгаш (на сръбски: Јелена Драгаш, на гръцки: Ἑλένη Δραγάση; * ок. 1372; † 23 май 1450) е византийска императрица, съпруга на император Мануил II Палеолог и майка на последните двама византийски императори Йоан VIII Палеолог и Константин XI Драгаш.
Дъщеря е на Константин Деян, владетел на Велбъжд, и първата му неизвестна съпруга.
На 10 февруари 1392 г. Елена Драгаш се омъжва за византийския император Мануил II Палеолог. Двамата имат няколко деца, списъка на които предава хронистът Сфранцес:
Мануил II Палеолог умира на 21 юли 1425 г., а Елена Драгаш го надживява с 25 години. Тя постъпва в манастир с монашеското име Хипомона (Ὑπομονὴ).
Елена Драгаш умира на 23 май 1450 г. в Константинопол.
Кирил Павликянов

Кирил Парашкевов Павликянов (на английски: Cyril Pavlikianov, Kyrill Pavlikianov, Kiril Pavlikjanov, на гръцки: Κύριλλος Παυλικιάνωφ, на руски: Кирилл Павликянов) е български византолог, професор в СУ „Св. Климент Охридски“.
Роден e в София през 1965 г. Завършва НГДЕК „Константин-Кирил Философ“. През 1986 – 1987 г. следва история в Софийския университет. От 1987 г. следва история и византология в Атинския университет, където получава магистърска степен през 1994 г. и докторска степен през 1998 г.
От 1998 г. преподава гръцки език в Софийския университет. Асистент е по новогръцка филология през 1998–2001 г. и е доцент по византийска литература през 2001–2007 г. във Факултета по класически и нови филологии на СУ. През 2001 г. става професор по византийска филология там, а през 2004 г. се хабилитира по средновековна история. От 2007 г. преподава в Софийския университет като редовен професор по византийска филология и палеография. В специалност „Новогръцка филология“ във ФКНФ на СУ води следните курсове за бакалаври: „Византийска култура“, „Странознание на Гърция“, „Византийска литература“, „История на съвременна Гърция“, „Практически новогръцки език“, „Византийски език“, „Новогръцка литература“ и „История на Византия“, и за магистри: „Новогръцка юридическа лексика“, „Езикът на новогръцката художествена литература“, „Знакови книги на съвременната гръцка литература“ и „Увод в културата на съвременна Гърция XIX – XX век“.
Изследователската му област е историята на манастирите на Света гора, като Ватопедски, Зографски, Симонопетра, Каракал и Констамонит. Роднина е на Кирил Български.
Освен това към 2024 г. е автор на около 100 научни статии на английски, български и гръцки език, на около 60 доклада от конференции и на други публикации.
Габренски манастир

Габренският или Чукуровският манастир „Свети Димитър“ е недействащ български православен манастир в Софийско.
Разположен е на около 2 км югоизточно от софийското село Габра, община Елин Пелин. Патрон на манастира е Свети Димитър, затова често е наричан от местните жители „Свети Митър“ или просто „Манастиро“.
Преди изграждането на сегашния манастир на мястото му е имало малък параклис, посветен на Света Марина, а според някои източници – на Свети Мина.
През 1865 г. селяните от Чукурово събират пари и изпращат своя съселянин Иван Чакъров за Цариград, който трябвало да измоли разрешение от османската власт за построяването на манастир. След тежко тримесечно пътуване пеша, заедно с панагюрски овчари, той се завръща с благоволението на Цариград. Интересно е да се отбележи, че по време на своето пътуване Иван Чакъров научил френската дума пардон, често я използвал и съселяните му започнали да го наричат Пардоно, който станал родоначалник на големия Пардонски род в селото. След смъртта му през 1894 година, Иван Чакъров е погребан до югоизточната стена на манастира.
През 1866 г. Чукуровският манастир вече е построен. Църквата е изографисана през 1867 година от самоковския зограф Костантин Геров и ученика му Костакия, за което съдим от ктиторския надпис на главния вход на храма. Към манастирската църква са изградени още отделна сграда за живеене, друга — за нощуване на поклонници и магерница. Владение на манастира са били 500 дка гора, около 100 дка ниви и ливади, както и 50-60 говеда и над 100 овце. Местните жители, освен щедри дарения за градежа, подаряват на манастира няколко требници, издадени в Киев и Москва, както и „Поучително евангелие“ от Софроний Врачански, издадено в Белград през 1868 година в книгопечатницата на Никола Стефанович. Първият свещеник на манастира е Боне Кръстев от съседното село Горни Пасарел (бивше самоковско село, изселено, заедно с близките села Шишманово и Калково, поради построяването на язовир Искър). През 1898 година лично софийският митрополит Доситей представя новия свещеник Георги Бързанов.
Днес от Габренския манастир е запазена само църквата и основите на магерницата, разрушена по времето на комунистическия режим. През 60-те години на XX век, само на няколко метра от черквата, е изграден пионерски лагер, чиито сгради днес също са в руини. По иниациатива на свещеника от съседното село Нови хан, както и на местните жители, има планове за възстановяване на манастирския комплекс и превръщането му в действаща света обител. Църквата се отваря на храмовия празник и на Деня на миньора, който по традиция се празнува на манастирските ливади.
Изворски манастир

Изворският манастир „Успение Богородично“ е действащ женски български православен манастир във Видинската епархия.
Разположен е на 2 км от видинското село Извор. Манастирът има аязмо.
Според легендата, манастирът е основан през XII век от руския княз Извор Таворски, а през времето на османското владичество е ограбен, разрушен и изоставен. През XVII век е започнало възстановяването му по почина на йеромонах Силвестър. Църковният иконостас датира от 1868 година. Църквата е реставрирана през 1923 година със средства на Видинската епархия и дарения от миряни от Видин и Лом. Стенописите са дело на художника Господин Сербезов (1873 – 1937).
През 1988 – 1989 година на мястото на дотогавашната едноетажна сграда на Изворския манастир е построен триетажен монашески комплекс с помещения за гости, с водоснабдяване, канализация и парно отопление.
В църквата работят майстори от Дебърската художествена школа.
Риналдо II д’Есте (1290 – 1335)

Риналдо II д'Есте (на италиански: Rinaldo II d'Este; * ок. 1290, Ферара; † 31 декември 1335, пак там) е италиански благородник, политик и кондотиер, маркиз на Ферара (1317 – 1355).
Той е син на Алдобрандино II д'Есте († 1326), маркиз на Ферара и Реджо от 1308 г. до смъртта си, и на Алда Рангони († 1325). Има двама братя и една сестра:
Живее във Ферара до 1317 г., по това време се управлява от наместника на краля на Неапол Робер Анжуйски. На 17 юли 1317 г. населението се надига срещу владетелите, смятани за нашественици, принуждавайки техните милиции да напуснат града. Есте са провъзгласени за новите господари и Риналдо получава властта над града. Това предизвиква гнева на папа Йоан XXII поради факта, че град, даден като викариат от Папската държава, се е разбунтувал. Риналдо напразно се опитва да бъде признат от папата и проваляйки намерението си, пристъпва към изгонването на епископите от техните седалища във Ферара, Комакио и Адрия, като ограбва църквите. Папата го отлъчва от Църквата, но междувременно Риналдо получава през 1324 г. инвеститурата на своите територии от Лудвиг IV Баварски и папата отговаря с кръстоносен поход срещу Есте.
Той се бие на 15 ноември 1325 г. на страната на гибелините в битката при Дзаполино с намерението да превземе Болоня. През 1327 г. присъства на коронацията на Лудовиг IV Баварски като крал на Италия в Милано, който избира антипапа Николай V, отлъчен от Йоан XXII през април 1329 г. Сем. Есте също се обявява срещу антипапата и това провокира сближаване с папа Йоан XXII. Йоан с була от Авиньон отменя отлъчването, наложено на семейството, като предава Ферара като викариат на тримата братя Риналдо, Николо и Обицо III д'Есте. Той сключва споразумения за приятелство както с Гондзага – новите господари на Мантуа, които идват на власт през 1328 г. след изгонването на Бонаколси, така и с Дела Скала, господари на Верона.
През 1322 г. обсажда Модена, но претърпява поражение. Този резултат кара кардинал Бертрандо дел Погето, папски легат, да обсади Ферара през февруари 1333 г. В този случай болонезците нахлуват точно под градските стени, но Риналдо прави нападение и разбива нападателите, постигайки съкрушителна победа. Повече от 2000 мъртви са преброени сред обсаждащите. Риналдо II също успява да вземе многобройни пленници: Липо II Алидози от Имола, Франческо I Манфреди от Фаенца, двама племенници на Рамберто I Малатеста от Форли (същият владетел избягва залавянето само като бяга и плува през река По) и графът на Арманяк. След това много от затворниците са използвани за размяна, полезна за освобождаването на Николо д'Есте, който е паднал в плен на силите на Болоня.
Последният му военен подвиг е превземането на Модена през юни 1335 г., но той не успява да получи инвеститурата поради болест, която води до смъртта му на 31 декември същата година.
Жени се два пъти:
∞ 1. за Лукреция ди Никола, графиня на Барбиано
∞ 2. за Орсолина Макаруфи от Падуа († 1362), от която има една дъщеря:
Риналдо има три извънбрачни деца:
Херцогство Каринтия

Херцогство Каринтия (на немски: Herzogtum Kärnten) e средновековно херцогство на Източно франкското кралство от 976 до 1335 г. на територията на днешна Австрия. Столица е Клагенфурт.
Херцогът на херцогство Бавария Хайнрих II отделя Карантания през 976 г. от Бавария и я прави херцогство. Вместо Карантания по-късно територията се нарича все по-често Kärnten или с латинската форма Carinthia. Първият херцог на Каринтия е Хайнрих III от 976 до 978 г. и отново от 983 до 989 г.
От 1269 до 1276 г. след Подибрадския наследствен договор Каринтия попада под властта на бохемския крал Пршемисъл Отокар II, което води до въоръжен конфликт, при който загива Отокар. През 1335 г. Каринтия е дадена на Хабсбургите от император Лудвиг Баварски и е обединена с Австрия, Щирия и Крайна.
Индржих Корутански (Бохемия)

Хайнрих от Каринтия (на немски: Heinrich von Kärnten; на чешки: Jindřich Korutanský; на полски: Henryk Karyncki) е херцог на Каринтия и Крайна (1310 – 1335), граф на Тирол (1310 – 1335), крал на Бохемия (1307 – 1310) и маркграф на Моравия (1307 – 1310) и титулуван крал на Полша, след като наследява Вацлав III в качеството си на съпруг на сестра му Анна Пршемисловна.
Рудолф Хесо (Баден)

Рудолф Хесо (на немски: Rudolf Hesso von Baden, † 13 август 1335) е маркграф на Маркграфство Баден от 1297 до 1335 г.
Той е син на Хесо фон Баден (1268 – 1297) и третата му съпруга Аделхайд фон Ринек († 1299), дъщеря на граф Герхард IV фон Ринек († 1295) и Аделхайд фон Хоенлое-Браунек († сл. 1326), дъщеря на Хайнрих I фон Хоенлое-Браунек-Нойхауз († 1267).
Рудолф Хесо последва баща си през 1297 г. и управлява Маркграфство Баден заедно с чичо си Рудолф III († 1332). От 1332 до 1335 г. той управлява сам.
След смъртта му през 1335 г. е последван от братовчед му маркграф Рудолф IV фон Баден.
Той се жени за Жана (Йохана) Бургундска († 1349), дъщеря на граф Рено от Монбеляр († 1321) от Монбеляр и вдовица на граф Улрих II фон Пфирт († 1324). Те имат две дъщери:
Вдовицата му Йохана се омъжва през 1336 г. за граф Вилхелм фон Катценелнбоген († 1386).
Vitus of Kotor

Vitus of Kotor, also Vito and Vita (c. 1275 – after 1335) was an architect from Kotor who is known for the construction of the Visoki Dečani monastery.
He was born in Kotor, at the time part of the Kingdom of Serbia (now Montenegro) and studied construction in Kotor where he joined the Franciscan monastery and became a monk and a master-builder with his own workshop. His organizational skills and ability to gather the best craftsmen from surrounding regions, including Dubrovnik (at the time part of the Republic of Ragusa), earned him a reputation. He was personally commissioned by Serbian kings Stefan Milutin and Stefan Dečanski to build Visoki Dečani.
His full name is recorded variously by historians, Vito Trifunov (of Tryphon, referring to an ancestor) Čučola or possibly Čuča, Kotoranin (of Kotor). This is based on an inscription on the portal of the southern gate of Dečani, but only 20th century work by historians Risto Kovijanić and Ivo Stjepčević correlated the person to the records in Kotor.
The initial construction on Visoki Dečani Monastery occurred between 1327 and 1335 during the reign of Stefan Dečanski. The monastery is situated in the valley of the Bistrica river surrounded by the mountains and forests of the Prokletije mountain range in Kosovo. Today's analysis of the sculpture and architecture of Dečani offers many clues to the authorship of sculptures of saints and a mausoleum in Banjska and series of churches in Kotor (including a basilica) of the 14th century that is attributable to Fra Vito from Kotor who built a similar mausoleum in Dečani.
Vitus is credited for the construction of the monastery church at Dečani which began in early 1327. The church was dedicated to Christ Pantocrator. King Stefan Dečanski commissioned the construction to a group of master-builders headed by master Vitus of Kotor and under the supervision of Archbishop, later Saint, Danilo II. In 1330, Stefan Dečanski granted a charter for the monastery with an endowment to support the monastery in perpetuity. Stefan's remains are preserved in the Dečani church in a coffin at the head of the altar.
He died in Kotor.