davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Marco Pirroni

Marco Francesco Andrea Pirroni (born 27 April 1959) frequently credited simply as Marco, is a British guitarist, songwriter and record producer. He has worked with Adam Ant, Sinéad O'Connor, Siouxsie and the Banshees and many others from the late 1970s to the present day.
Born to Italian parents in Camden Town, London, Pirroni made his first appearance on stage with Siouxsie and the Banshees in their début gig, at 100 Club Punk Festival in 1976. Sid Vicious, future bassist for the Sex Pistols, was on drums. Pirroni also formed a short-lived punk rock band called the Models with future fellow Ants member Terry Lee Miall and future Wolfgang Press member Mick Allen, plus singer Cliff Fox. They recorded a Peel Session and released the single (the first of Marco's career) "Freeze"/"Man of the Year" on the Step Forward label in 1977. After his departure from The Models, Pirroni started a new project, Rema-Rema, a short-lived London punk rock group, consisting of Gary Asquith (guitar/vocals), Marco Pirroni, Michael Allen (bass/vocals), Mark Cox (keyboards) and Dorothy Prior (drums, generally known only as "Max"). The band released a four-track EP, Wheel in the Roses (released 1980 on 4AD), featured one side of studio recordings and another of live material. However, the group dissolved when Marco Pirroni joined Adam and the Ants.
Pirroni was lead guitarist and co-songwriter in the second incarnation of Adam and the Ants, co-penning two UK number one singles and a further four Top Ten hits, with Ant. The two albums he co-wrote for Adam and the Ants, Kings of the Wild Frontier and Prince Charming, both made the Top 10 in the UK Albums Chart ("Kings" number 1; "Prince Charming" number 2).
When Adam and the Ants disbanded in 1982, Pirroni was retained as Adam Ant's co-writer and studio guitarist; they produced another number-one single ("Goody Two Shoes") and an album (Friend or Foe), followed by four more Top 20 hits. Ant and Pirroni won two shared Ivor Novello Awards for "Stand and Deliver".
Pirroni was a member of the Wolfmen with Chris Constantinou. They released one EP, several singles, wrote music for television advertisements and released a début album, entitled Modernity Killed Every Night. The Wolfmen released their second album, Married to the Eiffel Tower, in 2011.
After living in London's Marylebone for several years, Pirroni relocated to north Derbyshire in 2013.
With Rema-Rema
With Adam and the Ants
With Cowboys International
With Adam Ant
With Sinéad O'Connor
With Spear of Destiny
With The Slits
With The Wolfmen
With Department S
Mandinka (song)

"Mandinka" is a song by Irish singer-songwriter Sinéad O'Connor, released as the second single from her debut album, The Lion and the Cobra (1987). The song peaked at number 17 on the UK singles chart and number six in Ireland. O'Connor performed it on Late Night with David Letterman, which was her first TV appearance in the US.
In an April 1988 interview with The Tech, O'Connor said: "Mandinkas are an African tribe. They're mentioned in a book called Roots by Alex Haley, which is what the song is about. In order to understand it you must read the book."
The single "Mandinka" topped the dance chart, but the single was also a mainstream pop hit in the UK, peaking at number 17 on the UK singles chart, number six in O'Connor's native Ireland, number 24 in the Netherlands, number 26 in Belgium, number 18 in New Zealand, number 39 in Australia, and number 33 in Canada.
After O'Connor's death in July 2023, "Mandinka" appeared on the UK Singles Downloads Chart Top 100 at number 32.
At the time of its release, Jerry Smith from Music Week wrote, "The striking talents of the rather formidable Sinead O'Connor are well showcased in this dynamic number from her The Lion and the Cobra LP, and its infectuous [sic], if unorthodox, nature deserved wide exposure." Steven Wells from NME stated that it's a "stark reminder that O'Connor is blessed with an amazing and unique voice". Max Bell from Number One wrote that her voice "is as striking as her looks while her scruff of the neck grabbing confidence makes you forget completely that you've no idea what a mandinka is." Another editor, Kate Davies, said, "Phewee. What a single. A veritable pot pourri of sounds and ideas. Sinead serenades, screams and strains all in the course of a few minutes." Roger Morton from Record Mirror felt the song "starts off with disturbingly 'Summertime Blues' style guitars and then weighs in with a worringly girlie vocal. It's not until the chorus, when Sinead gets out her impressive vocal claws, that you can hear what all the fuss is about." Sal Cinquemani from Slant noted its "indie-rock splendor". Sue Dando from Smash Hits opined that "this rasping, raw rock/punkesque thing is destined to be possibly the most absolutely brilliant single to never be a hit."
In a retrospective review for the AllMusic website, editor Stephen Thomas Erlewine described the song as "hard-rocking".
The accompanying music video for "Mandinka" was in heavy rotation after debuting 24 January 1988 in 120 Minutes on MTV.
In 1988, O'Connor sang "Mandinka" on Late Night with David Letterman, which was her first US network television appearance. She also sang the song live at the 1989 Grammy Awards.
In July 2023, shortly after O'Connor's death, Alanis Morissette and Foo Fighters paid the tribute to her and covered the song at Fuji Rock Festival in Japan.
In November 2023, The Last Dinner Party covered the song when they appeared on Apple Music's London Sessions.
I'm Not Bossy, I'm the Boss

I'm Not Bossy, I'm the Boss is the tenth and final studio album by Irish singer-songwriter Sinéad O'Connor, released on 11 August 2014 on Nettwerk Music Group. The album was originally to be called The Vishnu Room after the song of the same name, but was changed, along with its original cover design, shortly before release in support of the Ban Bossy campaign.
The album was nominated for the Irish Meteor Choice Music Prize for Best Album. It was O'Connor's final completed album before her death in 2023.
Upon release the album received positive reviews from such publications as American Songwriter, The Guardian, Now and Slant Magazine. The Metacritic aggregate score on August 12, 2014 was 66 out of a 100. Fred Thomas, writing for AllMusic, gave the album 3.5 stars out of 5, with a favorable review, opening with the summary: "A decade of inconsistent, spotty, or simply confusing output from iconic Irish singer/songwriter Sinéad O'Connor was redeemed with 2012's refreshingly focused and honest effort How About I Be Me (And You Be You)? That album saw O'Connor effortlessly creating the same type of emotionally charged yet easily melodic fare that constituted her earliest, most popular work, and positioned her for a graceful return to form. Two years later, I'm Not Bossy, I'm the Boss follows the impassioned pop framework of its immediate predecessor, branching out into even more vivid stylistic dimensions and retaining all the energy, controversy, and fire that have come to define O'Connor as both a musician and a political figure. Taken at face value, the songs here are vibrant and multifaceted."
Collaborations (Sinéad O'Connor album)

Collaborations is a compilation album released by Irish singer Sinéad O'Connor in 2005. The album contains songs recorded throughout O'Connor's career on which she collaborated with a variety of artists, spanning several different genres of music. Many of these tracks appeared on the albums of the artists with whom O'Connor performs. The tracks "Empire" and "Heroine" also appear on So Far... The Best of Sinéad O'Connor, released in 1997. One track - "Monkey in Winter" - had never been never released on CD before, and was previously released as B-side on a 12" only.
Nothing Compares (film)

Nothing Compares is a 2022 documentary feature film, directed by Kathryn Ferguson. It looks at the life and legacy of Irish singer Sinéad O'Connor, focusing on the years 1987–1993.
The film had its world premiere at the 2022 Sundance Film Festival on 21 January 2022, after which it was acquired by Showtime Documentary Films. The film was theatrically released in the UK and Ireland by Paramount International on 7 October 2022.
Nothing Compares is the story of Sinéad O'Connor's phenomenal rise to worldwide fame and how her iconoclastic personality resulted in her exile from the pop mainstream. Focusing on her prophetic words and deeds from 1987–1993, the film reflects on the legacy of this fearless trailblazer through a contemporary feminist lens.
The film is a UK and Ireland co-production, produced by Eleanor Emptage and Michael Mallie, and made with support from Field of Vision, Screen Ireland, BFI Doc Society Fund, Northern Ireland Screen and ie:entertainment.
Nothing Compares had its world premiere at the 2022 Sundance Film Festival on 21 January 2022 in the World Cinema Documentary Competition. It toured the festival circuit picking up multiple awards, including Best Documentary Feature at the 2022 Galway Film Fleadh. On 1 February 2022, Showtime Documentary Films announced that it has acquired worldwide rights to Nothing Compares. The film premiered on Showtime on 30 September 2022. It was released in theatres in the UK and Ireland on 7 October 2022.
Nothing Compares received positive reviews from film critics in the US, the UK and Ireland. On Rotten Tomatoes, it has a 99% approval rating based on reviews from 83 critics. The website's critical consensus reads: "A moving look at Sinéad O'Connor's remarkable life and career, Nothing Compares is enriching viewing whether or not you're a fan of her work."
The Guardian's film critic Peter Bradshaw gave it 4/5 stars, describing it as "a bracing guide to a brilliant individual who declined to conform." The Telegraph's Chief Music Critic Neil McCormack gave it 5/5 stars, describing it as "the most potent film about the travails of a woman in the pop industry since Asif Kapadia's 2016 Oscar-winning Amy".
On 4 December 2022, Nothing Compares received two British Independent Film Awards: Best Debut Director – Feature Documentary for Kathryn Ferguson, and Best Documentary. In May 2023, it won the George Morrison Feature Documentary Award at the 19th Irish Film & Television Awards.
Onrail

Onrail AS er et norsk jernbaneselskap stiftet 15.mai 2003.
Selskapet har tillatelse til å frakte gods på det norske jernbanenettet på strekningen mellom Alnabru og Åndalsnes. I 2023 begynte Onrail å kjøre rutene Oslo–Trondheim, Oslo–Bergen og Oslo–Stavanger etter at Green Cargo hadde sagt fra seg disse rutene.
BaneTele

BaneTele var et norsk teleselskap som opprinnelig var tilknyttet det norske jernbanenettet. Selskapets formål var å utvikle og leie ut det redundante fiberoptiske nettet som i hovedsak følger jernbanenettet gjennom Norge.
På 1800-tallet, samtidig som telegraf/telefon-nettet i Norge ble utbygd, lagde Norges Statsbaner et parallelt kopper-basert nettverk langs jernbanen for intern kommunikasjon og signal-anlegg. Dette ble fullført i 1899. I 1985 begynte man så å bygge ut fiber-baserte nettverk. Jernbane-reformen i 1996 delte Norges Statsbaner i to, NSB, nåværende Vy og Jernbaneverket, og samtidig som dette besluttet man å lage en ny avdeling for telekommunikasjon-linjene under Jernbaneverket med navnet BaneTele. Pr 1999 hadde BaneTele 4.000 km linjer bredbånd langs jernbanene.
Sommeren 2001 ble BaneTele omdannet til et statseid aksjeselskap etter et stortingsvedtak. Som statsaksjeselskaper flest ble derfor BaneTele fra og med 2002 liggende under Nærings- og handelsdepartementet.
Høsten 2001 gikk Enitel konkurs, og BaneTele kjøpte så opp nettet deres som da bestod av 9.000 kilometer med fiberoptisk kabel.
I 2006 ble 50 % av BaneTele solgt til Bredbåndsalliansen, som var eid av 6 norske kraftleverandører. Flere av disse var med å starte Enitel i 1997. Dette var en omstridt prosess: I den interne undersøkeslesgruppen som evaluerte de tre oppkjøpskandidatene, var Bredbåndsalliansen industrielt sett rangert lavest av de tre mest aktuelle kjøperne. Likevel valgte Næringsminister Odd Eriksen å selge til nettopp Bredbåndsalliansen.
I 2009 solgte staten ved Næringsdepartementet sin resterende andel på 50 % til Bredbåndsalliansen slik at disse ble eneeier. Bredbåndsalliansen hadde noen år i forveien kjøpt opp Ventelo, og selskapene ble så fusjonert. BaneTele ble samtidig omdøpt til Ventelo Networks.
Etter ytterligere oppkjøp ble Ventelo Networks omdøpt til Broadnet AS (2012) og igjen til GlobalConnect (2019). I juli 2023 ble det kjent at Bane NOR og GlobalConnect var i rettslig strid om rettigheter og priser til fibernettet.. Ifølge Bane NOR ligger det nå 4800 kilometer med fiberkabler langs nesten hele jernbanen i Norge. Bane NOR får inn penger på å leie ut fiberkapasiteten som er til overs fra togene til bedrifter som trenger bredbånd. Aftenposten rapporterte:
Spordrift

Spordrift AS var et norsk statlig selskap. Det var totalleverandør innen drift og vedlikehold av banerelatert infrastruktur i Norge.
Selskapet var et heleid datterselskap av Bane NOR, og kom i drift fra 1. juli 2019. 1. januar 2021 overtok Samferdselsdepartementet eierskapet fra Bane NOR. I desember 2022 besluttet Jonas Gahr Støres regjering at selskapet skulle tilbake inn i Bane NOR som divisjon. Den formelle beslutningen ble tatt 13. mars 2023.
1. desember 2023 ble alle medarbeidere overført til Bane NOR.
Spordrift var et resultat av stortingsmelding 27 (2014–2015), der regjeringen kunngjorde at alle egnede drifts- og vedlikeholdsoppgaver skulle konkurranseutsettes.
Den første drifts- og vedlikeholdskontrakten skulle etter planen startes opp 1. januar 2023, med konkurranseutsetting inngått i alle planlagte områder innen 1. januar 2027.
1. juli 2019 overførtes 1 200 medarbeidere fra Bane NOR den for å ivareta drift og vedlikehold av det norske jernbanenettet. Bane NOR har rapportert at feil på banen har økt hvert år etter splittelsen, noe som har ført til stadig flere forsinkelser.
Regjering avgjorde at Spordrift skulle tilbake inn i Bane NOR 19. desember 2022. 1. desember 2023 ble Spordrift offisielt avviklet som aksjeselkap. Gjenforeningen har gitt morselskapet større handlekraft til forebyggende feilretting og har resultert i forbedret punktlighet.
Perrong

Perrong (fra fransk perron = trapp, av pierre = sten), også kalt plattform, er den forhøyde konstruksjonen som er bygd langs eller mellom sporene for skinnegående transportmidler (særlig brukt om jernbanestasjoner) for å lette på- og avstigning for passasjerer samt håndtering av gods. Det finnes også spesielle perronger for bagasje, rengjøring og reparasjoner.
I jernbanens barndom ble perrongene bygd så enkelt og rimelig som mulig, dvs. at de var lave. Til gjengjeld var togvognene utstyrt med stigtrinn. Langs trikkespor var det refuger med fortaushøyde og også her måtte passasjerene bruke stigtrinn for å nå opp til vogngulvets høyde.
I dag tenkes tilgjengelighet på en helt annen måte, og nybygde jernbanetog er etter 1990 ofte utstyrt med lavgulv, dvs tilsvarende perronghøyde, ofte i kombinasjon med egne plasser for barnevogner og rullestoler i vognene.
Standard perronghøyde på norske jernbanestasjoner i dag (per 2024) er 76cm målt fra toppen av jernbaneskinne. Denne høyden tilstrebes ved nybygg og oppgraderinger. To eldre plattformhøyder som har vært mye i bruk er 35cm og 55cm.
En mellomplattform, eller midtplattform, er en perrong som ligger mellom to jernbanespor og betjener dem begge. De to sporene tilhører typisk samme bane og er beregnet til tog i hver sin retning. Ål stasjon ligger på en stor midtplattform under åpen himmel med grøntareal. På den dobbeltsporede Drammenbanen finner man midtplattformer med samme funksjon på stasjonene Stabekk, Blommenholm, Slependen, Billingstad, Hvalstad, Vakås, Høn og Brakerøyak.
Stasjoner der dobbelsporede jernbaner løper sammen, kan designes slik at mellomplattformer kan benyttes for omstigning mellom tog i samme kjøreretning. Dette er gjort på Drammensbanens og Askerbanens fellesstasjoner Lysaker og Sandvika.
Anleggskostnadene ved én mellomplattform er vanligvis lavere enn for to sideplattformer. Arealbehovet er også noe mindre. Den gang det var ansatt betjening på Drammensbanens lokalstasjoner, kunne også personalkostnadene holdes lavere ved at man kunne ha ett billettsalg som var felles for begge kjøreretninger.
Intarsia

Intarsia er en håndverksteknikk og en kunstform hvor man legger 1 millimeter tynne finérark fra ulike typer tre sammen for å skape mønster på et møbel. Det kan også brukes til å lage frittstående bilder. Ved å skjære gjennom parvise lag (minst 2) med ulik finér får man de innvendige og utvendige bitene som så legges sammen fra annenhvert lag. Dette medfører at man alltid får minst 2 ulike «bilder», det ene motsatt av det andre hva gjelder farge og/eller tresort. Disse bildene av sammenlagt finér fineres ned på underlaget på faglig måte av snekkeren.
Marketeri/Marquetry (markering) heter den tilsvarende teknikken som brukes til å felle metall eller perlemor inn i tre, og ved tremosaikk.
Parquetry heter teknikken hvor det kun brukes langsgående finér. Men også her brukes tremosaikk og dekorbånd. Jf. dagens parkettgulv.
En spesialist på intarsia kalles dekupør. Intarsia kan også utføres av en ebenist (kunstsnekker), eller en møbelsnekker.
Teknikkene er svært gamle og stammer fra Orienten og Egypt og de har vært mye brukt i møbler i de ulike stilperiodene i Europa fra og med barokken.
Torpo

Torpo er et tettsted og et sogn i Ål kommune i Hallingdal i Buskerud. Tettstedet har 376 innbyggere per 1. januar 2023, og ligger mellom kommunesentrene Ål og Gol. Bygda er preget av landbruk og et næringsliv som idag opplever en ny vår etter en nedeperiode på nittitallet. Torpo stasjon er ikke lenger betjent av jernbanetrafikk.
I dag drives og utvikles flere firmaer på Torpo. Forøvrig har tettstedet egen butikk, barneskole og barnehage. I tilknytning til Torpo ligger også bygdene Lien og Oppheim. Torpo stavkirke er stedets største severdighet og har en jevn strøm av besøkende turister i sommerhalvåret.
Mariefred

Mariefred er en by i Strängnäs kommune i Södermanlands län i landskapet Södermanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 3 726 innbyggere.
Byens bakgrunn er knyttet til Gripsholms slott og til 1370-tallet da Bo Jonsson Grip lot bygge et slott på en odden Gripsholm. Etter flere utbygginger ble dette slottet et kongelig slott under Gustav Vasa på 1530-tallet. Ved slottet finnes også Gripsholm-runesteinen.
Mariefred har Sveriges eldste gjestgiveri, Gripsholms gjestgiveri, som dateres tilbake til 1609. Ved Mariefreds vestkant ligger naturreservatet Hjorthagen. Det er et inngjerdet område med gamle eiker og frittgående dåhjort.
Navnet Mariefred stammer fra det kloster som kartusianermunker oppførte fra 1493 der hvor dagens kirke ligger. Dette klosteret hadde navnet Pax Mariae («Marias fred», Mariefreds kloster), og bebyggelsen rundt tok dette navnet. I 1498 ble Gripsholm underlagt klosteret.
Mariefred fikk bystatus i 1605 av Karl IX. Den opprinnelige bybebyggelsen var omgitt av Kärnbo prestegjeld og Mälaren, og var begrenset til et lite område nær det nåværende sentrum. Den gamle bykjernen er fortsatt meget lik som på et kart fra 1759.
I løpet av 1600-tallet led Mariefred tre alvorlige branner; i 1620-årene, i 1640 og i 1682, da kirken brant ned.[8] Det året var det totalt 85 eiendommer innenfor bygrensen. I 1759 hadde antallet tomter økt til 91, og i 1897 var det 100 eiendommer.
På midten av 1800-tallet var det trafikk med både seilskip og dampskip til byen, både med gods og passasjerer. I 1834 ble det bygget en dampbåtbrygge ved Kölnholmen ved byens sørøstlige hjørne. I 1873 ble det etablert en vanlig dampbåttjeneste for turlister. En lastebrygge ble bygget mellom 1898 og 1902. Dagens dampbåtforbindelse mellom Mariefred og Stockholm opprettholdes med S/S Mariefred som har betjent ruten hver sesong siden 1903.
I 1895 ble det åpnet jernbanetrafikk mellom Läggesta og Mariefred, på et sidespor fra Norra Södermanlands Jernvägsaktiebolags nybygde strekning mellom Södertälje og Eskilstuna. Jernbanen ble overtatt i 1931 av Statens Jernvägar. I 1964 ble jernbanetrafikken mellom Läggesta og Mariefred avviklet. Linjen ble avelektrifisert og sporvidden endret seg fra normalsporet til 600 mm smalspor da Östra Södermanland Railway bygget en smalsporet museumsjernbane året etter. Ved jernbanestasjonen er det en permanent utstilling om historien til 600 mm-sporene. Damplokomotiv kjøres for turister fra begynnelsen av mai til siste søndag i september.
Skansenbrua

Skansenbrua er ei jernbanebru i Trondheim. Den lar Dovrebanen komme over Vestre kanalhavn og over på den kunstige øya Brattøra, som Trondheim sentralstasjon ligger på. Skansenbrua er ei klaffebru; det betyr at brospennet kan heves så høye båter kan passere under. Brua ble tatt i bruk for jernbanetrafikk 22. mars i 1918, og er den første av sin type i Norge. Bruas seilingshøyde lukket er 4,0 meter.
Skansenbrua ble bygget i forbindelse med byggingen av Dovrebanen, og avløste den gamle smalsporede brua som stod der tidligere. Over brua er det to spor, begge er elektrifiserte. Brua er konstruert av Joseph B. Strauss, som også var ansvarlig for den verdenskjente brua Golden Gate Bridge i San Francisco. Brua har en kontravekt opphengt i et stangparallellogram, samt motorer og tannhjul for å løfte og senke klaffen på brua.
I 2005 ble Skansenbrua fredet. Gruppen Adamseplene har lagd en sang med tittelen «Skansenbrua».
Skollenborg stasjon

Skollenborg stasjon var en jernbanestasjon langs Sørlandsbanen i Kongsberg kommune i Buskerud.
Stasjonen ble åpnet i 1871 i forbindelse med at Randsfjordbanens sidelinje Hokksund – Kongsberg ble åpnet, som første del av den framtidige Sørlandsbanen. Stasjonen ble fjernstyrt i 1967, men hadde billettsalg til 1982, da den ble ubemannet. Stasjonsbygningen er den originale fra 1871, tegnet av arkitekt Georg Andreas Bull. Stasjonen er ikke vernet, det er derimot transformatorstasjonen på stasjonstomta, som ble tegnet av Gudmund Hoel, og oppført i 1926. Stasjonen ble lagt ned i desember 2012 i forbindelse med innføring av ny grunnrutemodell for jernbanetrafikken i østlandsområdet.
Frem til 9. desember 2012 stoppet lokaltog Kongsberg-Eidsvoll ved stasjonen, som ligger på Sørlandsbanen. Reisetiden fra Oslo S var ca. 1 time 20 min. Avstanden til Kongsberg var 5 km.
Go-Ahead Norge

Go-Ahead Norge AS er britiske Go-Ahead Groups norske datterselskap som fra 15. desember 2019 kjører persontog på Arendalsbanen, Jærbanen og Sørlandsbanen etter avtale med Jernbanedirektoratet. Selskapet bruker markedsnavnet Go-Ahead Nordic, som er navnet på konsernets paraplyorganisasjon for de nordiske landene.
Selskapet opererer fra 15. desember 2019 disse tre strekningene under disse navnene.
Selskapet ble etablert 19. mai 2016 ved omgjøring av skuffeselskapet Shelfco Norway 1-16 AS (opprettet 25. april 2016). Formålet med selskapet var å delta i Jernbanedirektoratets konkurranser om offentlig kjøp av persontogtrafikk i Norge.
Den 17. oktober 2018 ble selskapet tilbudt anbudskontrakten på Trafikkpakke 1: Sør, som omfatter fjerntrafikken på Sørlandsbanen og lokaltrafikken på Arendalsbanen og Jærbanen. De andre som deltok i konkurransen var NSB og svenskeide SJ Norge. 30. oktober 2018 ble kontrakten med en varighet på ti år fra 15. desember 2019 signert, og «Sørtoget» ble presentert som det nye navnet på persontrafikken på Sørlandsbanen. Av underleverandører er det inngått kontrakt med NSB Trafikkservice om renhold, og med Mantena om teknisk vedlikehold.
Selskapet deltok ikke i konkurransen om Trafikkpakke 2: Nord, som ble vunnet av SJ Norge.
Fra trafikkoppstart på Trafikkpakke 1: Sør den 15. desember 2019 leier selskapet følgende 37 enheter av materielleier Norske tog.
I september 2020 ble det gjort en byttehandel med personvogner. Alle vogner type 7 ble overført til Vy for bruk på Bergensbanen. Go-Ahead overtok i stedet 12 personvogner tp. 5 for bruk i de lokomotivtrukne togene på Sørlandsbanen. Disse er:
FR5 21713, 21714, 21718
B5-3 26001, 26002, 26050, 26055, 26060.
B5-5 26019, 26035
BC5 26003, 26061
Anne Rimmen

Anne Elgård Rimmen (født 1981) er en norsk programleder og tidligere sportsanker for NRK Sport.
Hun er født i Danmark, men flyttet til Norge som treåring, og vokste opp i Porsgrunn. Hun er både dansk og norsk statsborger.
Rimmen tok sin journalistutdannelse ved University of Queensland i Brisbane i Australia.
Hun startet TV-karrieren som videojournalist, programleder og redigerer i TV Telemarks redaksjon i Skien. Etter dette arbeidet Rimmen for bladet RED og i TVNorges sportsredaksjon. Etter at hun kom til NRK i september 2007 var hun primært tilknyttet NRK Sport, hvor hun blant annet var programleder for OL-studio fra Sommer-OL 2012 i London i tillegg til å være sportsanker i Dagsrevyen og de øvrige nyhetsprogrammene på NRK. Våren 2011 var hun programleder for Melodi Grand Prix-sendingene sammen med Per Sundnes. Hun vant folkets pris under Gullruten 2011.
I 2014 var hun programleder for NRK-programmet Monsen på villspor, og i 2020 deltok hun som «Ravnen» i underholdningsprogrammet Maskorama på NRK.
Anne Rimmen er samboer med Ailo Mikkelsen Gaup; paret har to barn.
Rimmen er stesøster til TV-medarbeiderne Morten Stokstad og Marte Stokstad.
Liste over norske navnedager

Dette er en liste over norske navnedager sortert etter dato. Navnedagene ble innført i Norge av Almanakkforlaget i 1988. Listen ble revidert i 1998, 2017 og 2018 og inneholder fra 2017 868 navn, med en svak overvekt av kvinnenavn. Alle årets dager bortsett fra 1. januar, 29. februar og 25. desember har tilhørende navn. Denne listen er også tilgjengelig sortert etter navn og, for mange av navnene, med begrunnelse for valg av dato.
Sabrina Carpenter

Sabrina Annlynn Carpenter (født 1999) er en amerikansk sanger, låtskriver og skuespiller. Hun ble først kjent gjennom sin rolle i Disney Channel-serien Her er ditt liv, Riley (2014–2017), og signerte deretter kontrakt med Hollywood Records, et plateselskap eid av Disney. I 2014 ga hun ut sin debutsingel, «Can't Blame a Girl for Trying», etterfulgt av fire studioalbum: Eyes Wide Open (2015), Evolution (2016), Singular: Act I (2018) og Singular: Act II (2019). Disse albumene inkluderte singlene «Alien», «Almost Love» og «Sue Me», som nådde førsteplass på Billboard Dance Club Songs-listen.
I desember 2024 karakteriserte den norske musikkjournalisten Christine Dancke henne som samtidens «største artist[---] for unge kvinner».
Sabrina Annlynn Carpenter ble født 11. mai 1999, i Quakertown i Pennsylvania som datter av David og Elizabeth Carpenter, og vokste opp i East Greenville. Hun har tre eldre søstre og fikk hjemmeundervisning (homeschooling).
Rundt tiårsalderen begynte hun å legge ut videoer på YouTube der hun sang sanger av Christina Aguilera og Adele. Faren hennes bygde et studio for henne for å stimulere hennes musikkinteresser. I 2009 vant hun en tredjeplass i sangkonkurranse kalt The Next Miley Cyrus Project, arrangert av Miley Cyrus.
Sin første fjernsynsopptreden hadde Sabrina Carpenter i januar 2011 i kriminalserien Law & Order: Special Victims Unit. Der spilte hun et ungt offer som utspørres av detektiven Elliot Stabler (Christopher Meloni). Omtrent til samme tid opptrådte hun live i Gold Mango Audience Festival, på den kinesiske fjernsynssenderen Hunan Broadcasting System; sendingen hadde rundt 11 millioner seere.
Sabrina Carpenter fikk et gjennombrudd i rollen som Maya Hart, den opprørske bestevenninnen til hovedpersonen Riley Matthews i Disney Channel-serien Girl Meets World. Hun har også spilt en liten rolle i skrekkfilmen Horns (2013), og en rolle i filmen Adventures In Babysitting samt gjestespilt i serier som Law & Order: Special Victims Unit, Phineas and Ferb, Orange Is the New Black og Austin & Ally.
Hun spilte en av hovedrollene i filmen Oppdrag barnevakt på Disney Channel. Sammen med Alan Walker ga hun ut duetten On My Way.
I april 2015 ga hun ut sitt første musikkalbum, Eyes Wide Open. Albumet solgte 12 000 eksemplarer første uke og var som høyest nummer 43 på Billboard Hot 200-listen og 31 på Billboard Digital Albums-listen. Hun ga også ut Can't Blame a Girl for Trying som et extended play. Det har solgt 17 000 eksemplarer og vært nummer 16 som høyest på Top Heatseekers-listen.
Senere har hun jevnlig gitt ut nye album. I Norge spilte hennes singel Thumbs i 2017 til platinaplatenivå.
Norwegian State Railways rolling stock

Norges Statsbaner (NSB) operates as of 2023 21 locomotives, 282 multiple units and 137 passenger carriages.
The first letter combination of the type defines the category of stock.
The numbers following the letters are the series. For the El and Di locos, they are numbered chronologically from when they were ordered by NSB. For multiple units, electric units are numbered starting with 62 and diesel starting at 83. Following the series number is the road number, unique for each stock. This number has three or four digits.
Traditionally NSBs electric and diesel locomotives and carriages were painted green, but in the 1970s this was replaced with red. Shunters were given a yellow color with red cabs. During the late 1990s and 2000s a new color scheme was introduced with multiple colors. Express trains were painted blue and silver, regional trains red and silver while local trains became green and silver. The freight trains were moved to the subsidiary CargoNet and painted grey, the Airport Express Train was painted silver and while the tourist railway Flåmsbana got green trains.
List of locomotive classes

This is a list of locomotive classes.
A list of locomotive classes that have a corresponding Wikipedia article. A locomotive or engine is a rail transport vehicle that provides the motive power for a train. If a locomotive is capable of carrying a payload, it is usually referred to as a multiple unit, motor coach, railcar or power car; the use of these self-propelled vehicles is increasingly common for passenger trains, but rare for freight (see CargoSprinter).
Following is a locomotive classes or models, organized by company. Note that some classes have only a single member, an individual locomotive which may also be included in List of locomotives.
The American Locomotive Company (often shortened to ALCO, ALCo or Alco) was an American manufacturer of locomotives, diesel generators, steel, and tanks that operated from 1901 to 1969.
The Baldwin Locomotive Works (BLW) was an American manufacturer of railroad locomotives from 1825 to 1951.
British Rail is both a manufacturer and an operator of locomotives.
The Bulgarian State Railways are Bulgaria's state railway company and the largest railway carrier in the country, established as an entity in 1888.
Great Western Railway locomotives include:
Indian Railways locomotives include:
Ingalls Shipbuilding locomotives include"
London and North Eastern Railway locomotives include:
London, Brighton and South Coast Railway locomotives include:
Montreal Locomotive Works locomotives include:
New Zealand Railways locomotives include:
Norfolk and Western Railway locomotives include:
Norwegian State Railways locomotives include:
Horseshoe curve

A horseshoe curve is a class of climbing curve in a roadbed that reverses turn direction (inflection) twice on either side of a single tight curve that varies through an angle of about 180 degrees or more.
Such curves are more commonly found in a railway line but are also used in roads. The characteristic U shape, or even slight balloon shape, of such a curve resembles a horseshoe. On roadways, particularly tight versions of such curves are typically called hairpin turns.
A horseshoe curve is a means to lengthen an ascending or descending grade and thereby reduce the maximum gradient. Grade or gradient is defined as the rise divided by the run (length) or distance, so in principle such curves add to length for the same altitude gain, just as would a climbing spiral around one or more peaks, or a climbing traverse (cutting) wrapping around an end of a ridge.
If the straight route between two points is too steep to climb, a more circuitous route will increase the distance traveled, allowing the difference in altitude to be averaged over a longer track (or road) length. Unlike a spiral, a horseshoe curve does not involve the track crossing over itself, and the full horseshoe involves both relatively straight sections, curve deflections in both directions and tightly curved segment; while a spiral generally has a more uniform curvature. Obviously, a horseshoe also gives rise to a severe change in direction requiring another corrective curve to regain displacement in the overall direction of travel, while a spiral generally does not.
A horseshoe curve is sometimes used where the route bridges a deep gully. Deviating from a straight-line route along the edge of the gully may allow it to be crossed at a better location.
Horseshoe curves are common on railway lines in steeply graded or hilly country, where means must be found to achieve acceptable grades and minimize construction costs. As with spirals, the main limitation in laying out a horseshoe is keeping its radius as large as possible, as sharp curves limit train speed, and through increased friction, are harder on rails, requiring more frequent replacement of outer tracks.
Pennsylvania
Alaska
California
Colorado
Horseshoe curves were used extensively on the many narrow gauge railroads in the Colorado Rocky Mountains, now mostly abandoned, for example:
Idaho
Maryland
Montana
Nevada
New York
Oregon
Utah
Washington
British Columbia
Jiangsu
Shaanxi
Sichuan
Xinjiang
Yunnan
Gansu
Qinghai
Flåm Utvikling

Flåm Utvikling manages the tourist line Flåm Line (Flåmsbana) in Vestland county, Norway.
Flåm Utvikling AS is a tourism company whose aim is to strengthen and further develop the tourism industry in Flåm in Aurland municipality. The company is a subsidiary of Aurland Ressursutvikling and was founded in 1997. From 1 January 1998, Flåm Utvikling took over operational, product development and marketing responsibility for Flåmsbana. However, NSB is still operationally responsible for the train management itself, and the Norwegian Railways is responsible for the track and signaling system.
Up until 1998 it was Norges Statsbaner who operated the line, but then Flåm Utvikling took over the role, though NSB still actually operates the trains with the railway line itself is owned by Jernbaneverket.
The company operates five El 17 Locomotives, and has two trains with a locomotive at each end of six B3 passenger cars on the 20 km long Flåmsbana. The rolling stock is painted green. The El 17 replaced the aging El 11 in 1998.
11:11 (numerology)

In numerology, 11:11 is considered to be a significant moment in time for an event to occur. It is seen as an example of synchronicity, as well as a favorable sign or a suggestion towards the presence of spiritual influence. It is additionally thought that the repetition of numbers in the sequence adds "intensity" to them and increases the numerological effect.
Critics highlight the lack of substantial evidence for this assertion, and they gesture towards confirmation bias and post-hoc analysis as a scientific explanation for any claims related to the significance or importance of 11:11 and other such sequences. Through observations made in the study of statistics, specifically chaos theory and the law of truly large numbers, skeptics explain these anecdotal observations as a coincidence and an inevitability, rather than as any particular indication towards significance.
Within Protestant Christianity, particularly in Pentecostal movements, the number 11 or 11:11 has been linked to the concept of transition.
For various reasons, individuals are known to attribute significance to dates and numbers. One notable example is the significance given to "the eleventh hour of the eleventh day of the eleventh month," which corresponds to 11:00 a.m. (Paris time) on 11 November 1918. It marks the moment when the armistice ending World War I took effect.
On 11 November 2011, also known as "11/11/11", there was an increase in the number of marriages occurring in various regions worldwide, including the United States and across the Asian continent.
In Poland, the date of 11/11 (11 November) and the 11:11 hour are considered symbolic of November 11, 1918, the Polish Independence Day, on which Poland was liberated from German, Austrian and Russian occupation.
Ayman al-Zawahiri

Ceannaire na heagraíochta sceimhlitheoireachta al-Qaeda, ab ea Ayman al-Zawahiri (10 Meitheamh 1951 - 31 Iúil 2022). Bhí baint mhór aige le 9/11, na hionsaithe sceimhlitheoireachta sna Stáit Aontaithe ar an 11 Meán Fómhair 2001 ar maraíodh beagnach 3,000 duine dá mbarr. Bhí sé ar dhuine de na daoine a bhí freagrach as na hionsaithe buamála ar ambasáidí na Stát Aontaithe sa Chéinia agus sa Tansáin i 1998 agus ar long Mheiriceánach in Éimin in 2000.
Máinlia de bhunadh na hÉigipte ab ea Ayman al-Zawahiri.
Bhí Zawahiri ar troigh gan tuairisc ó 2001. Bhí luach $25 milliún á thairiscint ag na Meiriceánaigh i ndíol ar fhaisnéis ina leith.
Maraíodh bin Laden sa bhliain 2012. Bhí Ayman al-Zawahiri i mbun Al-Qaeda idir 2012-2022. Bhíothas riamh den tuairim go raibh sé ag cur faoi san Afganastáin nó sa Phacastáin. É sin ainneoin gur gheall an Talaban sa bhliain 2021 nach dtabharfaidís tearmann san Afganastáin do lucht al-Qaeda feasta choíche.
Ar 31 Iúil 2022, mharaigh na Meiriceánaigh Ayman al-Zawahiri, san Afganastáin (71 bliain d'aois ag an am). Scaoileadh dhá dhiúracán leis ó dhrón agus é ina sheasamh ar bhalcóin a árais chónaithe i bpríomhchathair na hAfganastáine Cabúl. Bhí daoine muinteartha le Zawahiri san áras cónaithe ag an am ach nár maraíodh ná nár leonadh aon duine acu mar gheall ar an ionsaí.
40ú Leasú ar Bhunreacht na hÉireann, 2024

Bhí sé mar chuspóir ag Rialtas na hÉireann de réir an 40ú Leasú ar an mBunreacht nó "An Leasú ar Chúram" ar an 8 Márta 2024 an sainmhíniú i mBunreacht na hÉireann faoi ionad na mban sa teaghlach a leasú, agus ina theannta sin, aitheantas a thabhairt do gach duine sa teaghlach a thugann aire do dhuine muinteartha.
Vótáil 74% Níl. Bhainfeadh den Bhunreacht na tagairtí do shaol agus do dhualgais na mban ó thaobh cúraim baile agus a thabharfadh aitheantas ina n-áit don chúram sa teaghlach.
Sa bhliain 2021, mhol an Tionól Saoránach um Chomhionannas Inscne reifreann ar chomhionannas inscne, Airteagail 40 agus 41 de Bhunreacht na hÉireann a leasú, agus an tagairt ann faoin 'mbean sa teaghlach' a bhaint amach, tagairt seanchaite dar leo. Moladh foclaíocht úr a chur ina ionad agus tagairt shoiléir a dhéanamh sa Bhunreacht do chomhionannas inscne agus do neamh-idirdhealú.
In 2022, bunaíodh coiste speisialta Oireachtais lena raibh molta ag an Tionól Saoránach a chíoradh. Foilseoidh grúpa idir-rannach moltaí maidir leis na leasuithe cuí bunreachtúla faoi dheireadh an Mheithimh. 2023.
D'fhógair Rialtas na hÉireann ar an 5 Nollaig 2023 gur i mí an Mhárta 2024 a reáchtálfaí dhá reifreann - an 39ú Leasú agus an 40u Leasú - maidir le tagairtí faoi leith atá i mBunreacht na hÉireann don teaghlach agus do chúrsaí cúraim. Reáchtáladh an reifreann ar an 8 Márta 2024 – Lá Idirnáisiúnta na mBan.
De réir Airteagal 41.2 den Bhunreacht, "admhaíonn an Stát go dtugann an bhean don Stát, trína saol sa teaghlach, cúnamh nach bhféadfaí leas an phobail a ghnóthú dá éagmais".
Bhí súil ag an Rialtas daoine eile sa teaghlach seachas 'an bhean' a chur san áireamh feasta.
Mar sin, leathnófadh sainmhíniú an fhocail ‘teaghlach’ sa Bhunreacht ionas nach mbainfidh sé le teaghlaigh lánúineacha pósta amháin.
Níor gheall an Taoiseach ná airí eile go mbeadh aon toradh praiticiúil ar an leasú. Thug an téacs a bhí molta aitheantas siombalach do shaothar cúramóirí, idir fhir agus mhná. Ní raibh sé soiléir áfach, cé mar a rachaidh sé chun tairbhe dóibh. Sa bhliain 2021, d’iarr an tionól saoránach ar an rialtas fhoclaíocht níos láidre a dhréachtú.
De réir Conor O’Mahony, ollamh le dlí bunreachtúil i gColáiste na hOllscoile Corcaigh, ní raibh á mholadh dáiríre dar leis ach foráil ghnéasaíoch gan éifeacht a chur amach as an mBunreacht agus foráil inscne-neodrach gan éifeacht a chur ina hionad.
Rinne An Coimisiún Toghcháin praiseach cheart den bhileog as Gaeilge. Ar 28 Eanáir, d’fhoilsigh an Coimisiún "leabhráin eolais" 12-leathanach faoi na reifrinn. Ach bhí botúin sa leagan Gaeilge a d’fhág nach raibh cuid den fhoclaíocht sa leabhrán ag teacht leis an reachtaíocht a cuireadh trí Thithe an Oireachtais agus ní raibh aon chiall leis an leagan Gaeilge. Ceartaíodh an bhileog ach tháinig an leagan as Gaeilge amach níos déanaí ná an bhileog i mBéarla. Ina theannta sin, bhí an bhileog scríofa i stíl thar a bheith foclach, 12 leathanach in iomlán.
Foréigean gnéasach

Áiríonn foréigean gnéasach (nó foréigean inscne nó foréigean dírithe ar inscne) foirmeacha foréigin, amhail foréigean i ndlúthchaidreamh, ionsaí gnéasach (lena n-áirítear éigniú agus ciapadh), foréigean síceolaíoch agus eacnamaíoch, gáinneáil ar dhaoine, striapachas éigeantais, sclábhaíocht, agus cineálacha éagsúla de chleachtais dhíobhálacha, mar phóstaí leanaí agus/nó cleamhnas, ciorrú ball giniúna ban, coireanna a dhéantar ar son na honóra mar a thugtar air, ginmhilleadh éigeantais, toircheas éigeantais agus steiriliú éigeantais.
Tá foréigean inscne (in aghaidh na mban go minic) bunaithe ar ghaol cumhachta struchtúrach ordlathach agus neamhionann atá fréamhaithe i noirm inscne a bhaineann le cultúr. Taispeánann sé freisin an t-ordú san ord siombalach agus cultúrtha, agus is minic a nochtann sé é féin i bhforéigean díreach.
Is ionann foréigean inscne agus ceann de na mí-úsáidí is forleata ach is lú aitheanta in aghaidh chearta an duine. Gníomh nó bagairt díobhála é a dhéantar ar dhuine mar gheall ar a n-inscne. Cuireann foréigean inscne le bochtaineacht agus le drochshláinte ar fud an domhain agus cuireann sé bac ar an-chuid daoine, mná a bhformhór acu, leas a bhaint as lán a n-acmhainneachta.
De réir figiúirí atá curtha ar fáil ag an bPríomh-Oifig Staidrimh, tugann beagnach dhá thrian d'íospartaigh tuairisc ar an ionsaí gnéasach a rinneadh orthu do na Gardaí taobh istigh de bhliain ach fanann duine as gach cúigear níos mó ná deich mbliana sula dtéann siad chuig na húdaráis. Fir, thar mhná, is mó a bhfuil drogall orthu tuairisc a thabhairt do na Gardaí.
Bhí aithne ag formhór na ndaoine (seachtar as gach deichniúr íospartach) a ndearnadh ionsaí gnéasach orthu in 2022 ar an té a bhí ciontach ann. Cara nó duine muinteartha leis an íospartach ab ea 14% de na ciontóirí agus leannán nó iarleannán an íospartaigh ab ea 7% díobh. Strainséirí ab ea 29% díobh. Mná nó cailíní ab ea ceathrar as gach cúigear íospartach agus bhí a leath acu faoi ocht mbliana déag.
Crown of Simón Bolívar

The Crown of Simón Bolívar is a civic crown, or corolla, presented to Simón Bolívar by the people of Cusco in 1825. The crown is exhibited and preserved in the permanent collection of the National Museum of Colombia in Bogotá.
Upon entering the city of Cusco in 1825 Simon Bolivar was presented by Francisca Zubiaga y Bernales with a gold corolla after having defeated the Royalists in the Battle of Ayacucho.
Bolívar declined the crown and instead proclaimed that it rightfully belonged to Antonio José de Sucre who also declined its ownership and, by choice, sent it to the Congress of Colombia which accepted it under legislative authority for the newly established national museum.
In 1860, during the 1860-1862 Colombia Civil War, the crown was stolen from the National Museum of Colombia by supporters of the liberalist José María Obando. The crown was missing one of its baroque pearls when returned to the government.
In 1889, the crown was initially placed in the vaults of the Banco Nacional, the then central bank of the United States of Colombia. Later that year, it was moved to the presidential residence where it remained in an iron safe until 1938 when it was once again re-located but this time to the vaults of the Bank of the Republic, the newly established central bank of the Republic of Colombia.
On 9 April 1948, during the Bogotazo riots, the crown was safely removed by Teresa Cuervo Borda [es] wrapped in newspaper and transported via taxi away from the resulting chaos which left much of downtown Bogotá destroyed.
Since June 2017, the crown has been on display at the National Museum of Colombia in a specially designed vault along with other works of jewelry belonging to the Colombian Institute of Anthropology and History.
The crown, which measures 7.5 x 22 cm and weighs about 762 grams, is adorned with 47 gold laurel leaves which give it the appearance of a laurel wreath, itself a symbol of triumph in Ancient Greece and Ancient Rome. The crown is adorned with 49 baroque pearls, 9 diamonds, 274 diamond sparkles, and 10 gold beads.
The making of the crown is attributed to Native American goldsmith Chungapoma.
Sleep Token discography

English rock band Sleep Token have released three studio albums, two extended plays (EPs), 17 singles and nine music videos. Formed in London, the group debuted in September 2016 with the release of the single "Thread the Needle", which was followed that December by the self-released One EP. After signing with Basick Records, the band released their second EP Two in July 2017, which spawned the singles "Calcutta" and "Nazareth".
In 2019, Sleep Token signed with Spinefarm Records and released their first full-length album, Sundowning, that November. The album did not initially chart, but would later register on the UK Albums Sales, Physical Albums and Vinyl Albums charts, as well as in Scotland, following a 2023 vinyl reissue. Similarly, a 2021 reissue of the 2018 non-album single "Jaws" reached the top 40 of both the UK Physical Singles and Vinyl Singles charts.
Sleep Token's second album This Place Will Become Your Tomb was released in September 2021 and reached the UK Albums Chart top 40, as well as peaking at number 13 on the Scottish Albums Chart. This was followed two years later by Take Me Back to Eden, which debuted at number three in the UK and number 16 on the US Billboard 200. The second single "The Summoning" also registered on genre- and format-specific charts in both territories.
Pub token

Pub tokens or tavern tokens (as they are known in Great Britain and Ireland) or bar tokens or chits (United States usage) are a form of exonumia used in drinking establishments.
In Great Britain, Ireland and the US, during the 17th to 20th centuries, public houses sometimes issued tokens which could be used in payment for future drinks. These tokens were sometimes used in small, family bars where patrons knew each other. They were also used in saloons and hotel bars. When buying a round of drinks for friends, the bartender would give a token to those patrons already having a drink, and collect the full sum from the round-buyer. The owner would collect immediately, and the drinkers would have a token for later use. As the token cost less to produce than the value of the drink, there was a significant profit to the bar owner. Sometimes, drinkers would take the token home, and forget to bring them back. This has been cited as the reason bar owners loved tokens, and they were found in virtually every drinking establishment.
Tokens were also used as change, where the price of the drink was odd. For example, in America for many years, drinks were two for 25 cents, or one bit (12.5 cents) each. Thus tokens exist with one-bit denominations.
The early tokens were usually made of brass or aluminum and would have the name or initials of the pub on them, so that they could not be used anywhere else. Often, they had the landlord's name on them as well. This ensured that, when the pub changed hands, the new landlord would not have to honor old tokens. Many small, family bars still use tokens today, but modern tokens are generally made of plastic (brass and aluminum tokens are still made, but as they are more expensive, are less used). Many tokens only had names or initials, and are known as mavericks, as their location is often unknown. Token researchers spend many hours attempting to identify maverick tokens to a specific location, as attributed tokens are therefore desired by collectors of that town. Unidentified maverick tokens are worth minimal sums, where some identified tokens can be worth up to hundreds of dollars.
Books on pub or bar tokens are generally by country or state. Not all states have been researched, and some state catalogs are out of print.