davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Remoulade

Rémoulade este un sos rece francez pe bază de maioneză. Deși este similar cu sosul tartar, este adesea mai gălbui (sau mai roșu în Luisiana), uneori aromat cu curry și, adesea, conține murături tocate. De asemenea, poate conține hrean, boia, hamsii, capere și o mulțime de alte ingrediente. În timp ce scopul său inițial era probabil folosirea sa cu carne, acum este mai des servit drept condiment sau ca sos, în principal pentru mâncăruri cu pești precum calcanul mare, cambula aurie și fructe de mare (ca somonul și crabul).
Allioli

Allioli este un sos tipic al bucătăriei mediteraneene și este format dintr-o emulsie de usturoi, ulei de măsline și sare.
Cuvântul allioli provine din limba catalană din cuvintele all i oli ceea ce înseamnă usturoi (ai) și ulei. În alte zone ale mediteranei, unde este de asemenea tradițional, se poate întâlni după denumirile de: alhòli în limba occitană , aglioli sau aioli în italiană, alioli în spaniolă, aïoli în limba piemonteză și franceză.
Sosul allioli în general acompaniază carnea de pește și rac, cărnurile la grătar sau rotisor, cartofii prăjiți. În fabricarea allioliului, în industrie, se folosește și gălbenuș de ou pentru a omogeniza mai bine sosul. Sosul este asemănător într-o oarecare măsură sosului toum, tradițional în Liban și Siria care este alcătuit din ulei de măsline sau floarea-soarelui, sare, zeamă de lămâie și o cantitate mult mai mare de usturoi decât la sosul allioli. Și acest sos pentru închegare poate primi gălbenuș de ou.
Ursul (serial TV)

Ursul este un serial american regizat de Christopher Storer și difuzat începând cu 23 iulie 2022 pe FX On Hulu, parte a serviciului de streaming Hulu. În rolurile principale sunt actorii Jeremy Allen White, Ebon Moss-Bachrach, Ayo Edebiri, Lionel Boyce, Liza Colón-Zayas și Abby Elliott.
Serialul a fost bine primit de critici, care au lăudat în mod deosebit actoria.
Acest serial poate fi urmărit și în România, pe platforma Disney+.
Un tânăr bucătar din lumea gastronomiei se întoarce la Chicago pentru a conduce magazinul de sandviciuri cu carne de vită italiană al familiei sale, după decesul fratelui său care condusese anterior restaurantul.
A fost postat pe 22 iunie 2023.
Agregatorul de recenzii online Rotten Tomatoes a înregistrat un rating de aprobare de 99%, cu o evaluare medie de 8,5/10, pe baza a 33 de recenzii. Concluzia recenziilor site-ului este următoarea: „Ca un sandviș pregătit cu pricepere, Ursul reunește cele mai bune ingrediente și le combină pentru cea mai mare plăcere a noastră, rămânând mereu crocante și gustoase”. Metacritic a acordat seriei un scor mediu ponderat de 90 din 100, pe baza a 20 de recenzii, fiind „felicitari unanime”.
Institutul American de Film a desemnat primul sezon ca fiind unul dintre cele mai bune zece programe de televiziune ale anului 2022.
Ethan Phillips

Ethan Phillips (n. 8 februarie 1955, Garden City, Hempstead, New York, SUA) este un actor american și dramaturg. Este cel mai cunoscut pentru rolul lui Neelix în serialul Star Trek: Voyager și ca specialistul în relații publice Pete Downey din Benson.
Phillips a jucat în peste cincizeci de filme, începând cu Ragtime (regia Miloš Forman). A jucat apoi în filme ca For Richer or Poorer, Jeffrey, The Shadow, Wagons East, The Man Without a Face, Green Card, Lean On Me, Critters, Bloodhounds of Broadway, The Island, Bad Santa sau The Babysitters. Printre cele mai recente filme în care a jucat se numără Shadow Witness, Audrey, Inside Llewyn Davis, Irrational Man sau The Purge: Election Year.
The Rip Van Winkle Caper

The Rip Van Winkle Caper este episodul 60 al serialului american Zona crepusculară. A fost difuzat inițial pe 21 aprilie 1961 pe CBS.
Pentru a nu fi capturați de oamenii legii după ce au furat lingouri de aur în valoare de 1 milion de dolari dintr-un tren, o bandă alcătuită din patru hoți - De Cruz (specialist în demolări), Brooks (specialist în arme e foc), Erbie (inginer mecanic) și Farwell (om de știință și liderul grupului) - se ascunde într-o peșteră secretă din Valea Morții, California. Farwell le explică celor trei parteneri că a proiectat camere de animație suspendată, în care vor dormi timp de aproximativ 100 de ani, adică până în 2061, pentru a scapă de autorități și a comercializa liniștiți marfa furată. DeCruz privește cu îndoială planul propus, însă în cele din urmă toți patru cad de acord să-l pună în aplicare.
Când se trezesc, aceștia descoperă rămășițele lui Erbie, care a încetat din viață după ce o piatră i-a crăpat camera de animație suspendată. De Cruz este dispus să păzească aurul din spatele camionului, însă Brooks nu are încredere în el și îi propune să conducă mașina. De Cruz îl ucide pe Brooks cu camionul, dar când frânele cedează, acesta sare din vehicul și mașina cade într-o prăpastie. Farwell și De Cruz sunt nevoiți să străbată deșertul în toiul verii, transportând în spate cât de mult aur pot.
Pe parcurs, Farwell realizează că și-a pierdut bidonul cu apă, iar De Cruz îi permite să bea din bidonul său în schimbul unui lingou de aur. Când rămân cu puțină apă și prețul crește la două lingouri, Farwell îl lovește mortal pe De Cruz. Își continuă drumul, abandonând treptat lingourile, care devin o povară din ce în ce mai mare. În cele din urmă, slăbit și deshidratat, se prăbușește.
Farwell își revine și descoperă că un bărbat lângă el. Acesta îi oferă ultimul său lingou de aur pentru niște apă și o călătorie până în cel mai apropiat oraș, dar moare înainte ca bărbatul să-i poată răspunde. Bărbatul se întoarce la mașina sa și îi spune soției sale că este mort. Acesta consideră ciudat faptul că Farwell i-a oferit un lingou de aur de parcă ar avea valoare. Femeia își amintește că oamenii foloseau în trecut aurul pe post de bani, dar bărbatul menționează că elementul și-a pierdut orice valoare, când s-a descoperit un procedeu prin care poate fi fabricat.
Și hoții revin acasă de Crăciun!

Și hoții revin acasă de Crăciun! (titlu original: Christmas Caper) este un film de Crăciun american din 2007 regizat de David Winkler. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Shannen Doherty, Conrad Coates, Ty Olsson, Sonya Salomaa și Stefanie von Pfetten. A fost prezentat în cadrul blocului de programe ABC Family 25 Days of Christmas.
O hoață se retrage în orașul ei natal pentru Crăciun. Poate spiritul Crăciunului, combinat cu un stagiu de babysitting pentru nepoata și nepotul ei, să o scape de obiceiurile ei rele?
Argo (film)

Argo este un film de ficțiune american din 2012, genul thriller, regizat de Ben Affleck. Această dramatizare este o adaptare a cărții The Master of Disguise scrisă de agentul CIA Tony Mendez și a articolului lui Joshuah Berman din 2007 apărut în revista Wired și denumit "The Great Escape", articol despre operațiunea sub acoperire "Canadian Caper" în care Mendez a reușit salvarea a șase diplomați americani din Teheran, Iran, în timpul Crizei ostaticilor din Iran, 1979.
În rolurile principale joacă Ben Affleck ca Mendez, alături de Bryan Cranston, Alan Arkin și John Goodman. Filmul a fost lansat în America de Nord la 12 octombrie 2012, fiind un succes comercial. Este produs de Grant Heslov, Ben Affleck și George Clooney. Povestea acestei salvări a fost prezentată și în filmul de televiziune din 1981 Escape from Iran: The Canadian Caper, regizat de Lamont Johnson.
Madagascar 3: Fugăriți prin Europa

Madagascar 3: Fugăriți prin Europa (titlu original Madagascar 3: Europe's Most Wanted) este un film 3D de animație din anul 2012, produs de DreamWorks Animation și distribuit de Paramount Pictures. Este al treilea film al trilogiei Madagascar , și continuarea filmului Madagascar 2, și este primul film din serie ce a fost lansat în 3D. Filmul este regizat de Eric Darnell, Tom McGrath și Conrad Vernon. Premiera sa a avut loc în cadrul Festivalului de la Cannes 2012 pe 18 mai 2012. Premiera românească a avut loc pe 15 iunie 2012, în 3D, varianta dublată și subtitrată, și în 2D, varianta dublată, fiind distribuit de Ro Image 2000.
Leul Alex, Zebra Marty, Hipopotămița Gloria și girafa Melman încă se luptă să-și găsească drumul înapoi spre casă, în iubitul lor New York, însoțiți, desigur, de Regele Julien și de Maurice și Pinguinii. Aventurile lor comice îi poartă acum prin toată Europa, unde găsesc ascunzătoarea perfectă: un circ ambulant, pe care simpaticii noștri eroi îl reinventează, în stil Madagascar, evident!
Tropaeolum majus

Tropaeolum majus (condurul-doamnei; alte nume: caneluță, colțunaș, conduraș, nemțoaică, năsturaș, bobidragi) este o specie de plante cu flori din familia Tropaeolaceae, originară din America de Sud din zona Munților Anzi fiind întâlnită din Bolivia până în Columbia. Își are probabil originile în specii precum T. minus, T. moritzianum, T. peltophorum și T. peregrinum.
Este o plantă anuală agățătoare, care ajunge în înălțime până la 2 m. Frunzele sunt mari, aproape circulare, având un diametru de 3–15 cm, de culoare verde închis deasupra, verde deschis dedesubt; frunzele au limbul aproape rotund, susținute de pețioluri lungi. Florile sunt galbene, roșii sau portocalii, asimetrice si frumos pintenate. În locuri însorite se înalță deasupra frunzelor, pe când la umbră rămân sub ele. Înflorește mai abundent într-un sol sărac, nisipos, solul prea bogat favorizând dezvoltarea frunzelor în detrimentul florilor. Înflorește din iunie până în octombrie. Florile au un diametrul de 2,5–6 cm, cu câte 5 petale, 8 stamine („Florile din gradina mea” - Elena Selaru, 1975, Bucuresti, Editura "Ceres"). Fructul are 2 cm lungime, este tri-segmentat, fiecare segment cuprinzând o sămânță de 1–1,5 cm lungime.
Este des cultivată, atât ca plantă ornamentală, cât și ca plantă medicinală. Este cultivată în România ca plantă ornamentală, în grădini.
Condurașii sunt cultivați în scop decorativ. De asemenea, pot fi folosite frunzele și fructele în scop culinar. Frunzele pot fi folosite în salate, având un gust piperat. Semințele sunt de asemenea comestibile și pot fi folosite ca substitut pentru capere.
Materiale media legate de Tropaeolum majus la Wikimedia Commons
Lactarius deliciosus

Lactarius deliciosus (Carl von Linné, 1753 ex Samuel Frederick Gray, 1821), sin. Lactifluus deliciosus Carl von Linné, 1753 ex Otto Kuntze (1891), din încrengătura Basidiomycota, în familia Russulaceae și de genul Lactarius, este o specie de ciuperci comestibile, numită în popor râșcov de brad, pita pădurii sau pita lui dumnezeu. Acest burete coabitează, fiind un simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor). În România, Basarabia și Bucovina de Nord se dezvoltă pe sol calcaros până neutru în păduri de conifere mai ales sub pini și molizi precum sub arbuști de ienupăr, din (iulie) august până în octombrie.
Râșcovul este cunoscut de mult. Astfel o frescă în fostul orașul roman Herculaneum îl descrie, fiind una dintre cele mai vechi piese de ilustrare a unei ciuperci în artă.
În anul 1753, buretele a fost descris oficial pentru prima dată de Carl von Linné în volumul al 2-lea al operei sale Species Plantarum ca Agaricus deliciosus și Elias Magnus Fries i-a dedicat specia sub numele Agaricus deliciosus Linnaeii. În 1891, micologul german Otto Kuntze a creat taxonul nou lactifluus pentru acest soi în volumul 2 al publicației sale Revisio generum plantarum:vascularium omnium atque cellularium multarum secundum leges nomenclaturae internationales cum enumeratione plantarum exoticarum in itinere mundi collectarum din 1891, înainte ce micologul englez Samuel Frederick Gray l-a redenumit sub numele actual în lucrarea sa The Natural Arrangement of British Plants din 1821.
Există aproximativ zece specii de Lactarius care emită un lapte portocaliu sau roșu. Ele sunt cu toate comestibile, dar mai mult sau mai puțin gustoase. Pita lui Dumnezeu poate fi ușor confundată cu alte soiuri ale acestui gen, ca de exemplu cu Lactarius deterrimus, Lactarius quieticolor, Lactarius rubrilacteus, Lactarius salmonicolor, Lactarius sanguifluus sau Lactarius semisanguifluus. Din cauza de exemplu ultimului se ivește motivul pentru reducerea valorii acestui burete în comun. Se interzice de sine confundarea cu specii de Lactarius cu suc alb sau galben. Totuși se găsesc consumători ai ciupercii cu lapte alb Lactarius torminosus care este otrăvitoare și crește numai sub mesteacăn.
Râșcovul nu se potrivește la ciulama, sau sosuri, dar la salată (cu castraveți murați, ceapă și capere) sau cu fasole albe. Cel mai bine place fript în tigaie în unt sau la grătar, cu sau fără slănină și usturoi, servindu-l cu garnitură de smântână, lămâie și pâine albă. De asemenea, el poate fi murat în oțet precum conservat cu sare. Cu preferință ar trebui să fie aleși bureți tineri.
Legumă

Legumă este un termen culinar generic care desemnează orice parte a unei plante consumată uzual de oameni ca hrană, fiind o plantă cultivată sau necultivată care este cunoscută și apreciată de cultura populației locale, dar nu face parte din următoarele categorii culinare: cereale, fructe, ierburi sau mirodenii. Aceste plante fiind apreciate datorită conținutului lor în substanțe nutritive ca hidrocarbonate, proteine, grăsimi vegetale, vitamine, substanțe minerale, uleiuri eterice, acestea din urmă având rol important în digestie.
Legumele pot fi clasificate după o serie de criterii:
Astfel, avem legume cu frunze (de exemplu salata), rădăcinoase (morcovul), lujeri (ceapa), legume cu inflorescență (conopida) și fructe botanice cum ar fi fasolea verde, castraveții, dovlecii, roșiile, avocado etc. precum și semințele imature ale unor plante cum ar fi mazărea și fasolea, sau plante care se folosesc numai la îmbunătățirea gustului ca pătrunjel, mărar, leuștean.
Spring Time

Spring Time este un lanț de restaurante de tip fast-food din România. Afacerea a fost inițiată în anul 1992, ajungând la un număr de zece restaurante în anul 2003. În anul 2014, rețeaua număra 24 de restaurante permanente și unul deschis doar în perioada estivală și avea lunar sute de mii de clienți. Este deținut de Frații Murad, de origine libaneză, amândoi de profesie medic, prin intermediul companiei Spring Prod Com SRL. Compania mai deține la Buftea și o fabrică de producție de sosuri, ketchup, maioneză și pastă de usturoi, produse sub marca Spring.
Cifra de afaceri:
Kavli

Kavli este o firmă norvegiană ce produce brânzeturi ușoare, caviar, maioneză și biscuiți. Compania este proprietatea Fundației Kavli care iși are baza în Bergen. Compania vinde produse în peste 30 de țări, fabrici existând în Norvegia, Suedia, Danemarca, Marea Britanie și Scoția.
Kielecki Mayonnaise

Kielecki Mayonnaise (Polish: Majonez Kielecki) is a Polish mayonnaise brand produced by Wytwórcza Spółdzielnia Pracy "Społem" [pl] in Kielce. First sold in 1959, it was the first mayonnaise produced in Poland on an industrial scale.
Kielecki Mayonnaise was invented by Zbigniew Zamojski and Janusz Cichocki in 1958 and began production in 1959, originally under the name Stołowy. It is exported to 18 countries spanning four continents, including the United States, the United Kingdom, Australia, Germany, Greece, Russia, the Czech Republic, Slovakia, Romania, Kazakhstan, Azerbaijan, and Turkmenistan. In the United States, it is most popular in Chicago because of its large Polish-American population.
In 2019, Rzeczpospolita estimated that the Kielecki Mayonnaise brand is worth over 40 million złoty.
Ion Pistol

Ion Pistol (1 December 1946 – 12 May 1987) was a Romanian convicted murderer, the last person put to death in what was then the Socialist Republic of Romania prior to the execution of Nicolae and Elena Ceaușescu. He was tried for murder on 9 April 1986, before a 500-person auditorium. His lawyer, Liviu Ardeiaș, claimed that sentencing him to death would result "not in execution, but in murder". The same day, the Teleorman County tribunal handed down a death sentence. On 4 May 1987, Ceaușescu rejected his plea for clemency. Eight days later, he was executed by shooting at a prison in the Bucharest area.
According to Pistol's criminal record, he was born in the commune of Trivalea-Moșteni, where he was living at the time of his arrest, and had a fourth-grade education. The report indicates he killed his mother Gheorgița with multiple axe blows on the night of 30–31 October 1985 and was arrested on 1 November 1985. He was taken to Jilava Prison prior to his execution and asked for an onion omelette for his last meal.
Telemea

Telemea (Romanian pronunciation: [teleˈme̯a]) is the name of a Romanian cheese traditionally made of sheep's milk. Nowadays the term encompasses cheese made out of cow's milk, and in some cases of goat's, or buffalo's milk.
Similar to the Greek feta, but also as in the case of Turkish teleme, American teleme cheese, Bulgarian or Macedonian sirene, and Serbian sir, Telemea can have a higher water content, making it a soft or semi-soft white cheese with a creamy texture and a tangy aftertaste. Alternatively, the cheese is put through an ageing process that makes it crisper, more flavoured and saltier. Cumin seeds are occasionally added for a spicy, nutty flavor. It is used as a table cheese for snacks, in salads, and in a variety of dishes (e.g., omelettes, crepes, pies).
To make Telemea cheese, rennet is added into milk to curdle it. Most commonly, cow's and sheep's milk are used, with goat's and buffalo's being more of a delicacy. The resulting curd is removed and is kept in cheesecloth, pressed overnight, then cut into square pieces. The cheese is then left to mature in brine. This fresh cheese (preserved in brine up to a couple of weeks) has its own name, caș. Subsequently, it is stored in wooden barrels named putini (singular: putină). It can be kept throughout winter in a more concentrated brine, in which case, it is desalted in fresh water before consumption.
Starting 2004, the Telemea is intended to become a protected traditional speciality product of Romania, and the following types of telemea have sought to be recognized under the PDO or PGI labels:
In 2017, the EU acknowledged Telemea de Ibănești as having Protected designation of origin (PDO), followed by Telemea de Sibiu as having Protected geographical indication (PGI), in 2019.
Joaquín Gutiérrez (pintor)

Joaquín Gutiérrez, pintor activo en el Nuevo Reino de Granada durante el siglo XVIII. Acerca de la procedencia del pintor, su familia y la fecha de nacimiento, no se tienen datos exactos, más se deduce que pertenece a la segunda década del siglo XVIII. Sus obras fueron realizadas a partir de 1750.
Conocido como “El pintor de los virreyes” por ser este grupo de retratos una de las partes más conocidas y vistosas de su obra.​
Estudió pintura en el taller del maestro Nicolás Banderas, seguidor de Gregorio Vásquez de Arce y Ceballos.
No se ha logrado precisar cómo llegó a él la influencia y aprendizaje de las formas y características del rococó, aunque es lógico que el ascenso al trono de España de la dinastía borbónica francesa, al alborear el siglo XVIII, en reemplazo de la de los Austria, trajo cambios en la Península y en los dominios de América, de significación tanto ideológica como política, lo mismo que de comportamiento y costumbres, que se afrancesaron.
Gutiérrez fue un buen retratista que se distinguió por la maestría con la que trató los trajes y la manera como reprodujo las sedas y los encajes. Su estilo se apartó del barroquismo que había primado durante los siglos anteriores en el Nuevo Reino de Granada. Este artista, con su pintura de perspectiva plana y sin los contrastes violentos de claroscuro, pertenece a la escuela Rococó que habría de influir definitivamente en los primeros pintores republicanos del siglo XIX.
Se casó con doña Josefa Illera, viviendo en Popayán.
En el Museo de Arte Colonial de Bogotá: Los retratos del Virrey Solís Folch de Cardona, el Virrey Pedro Messia de la Zerda, el Virrey José Alfonso Pizarro, el Arzobispo Virrey Caballero y Góngora, el Virrey Sebastián de Eslava, el Virrey Manuel de Guirior, el corregidor Eustaquio Galavís, los Marqueses de San Jorge y los dos retratos de la ceremonia láurea de dos seminaristas.
En el Museo Nacional de Bogotá: Los retratos de Felipe J. Paul. Simón Herrera, Jorge Holguín y Antonio Roldán (atribuido). En la Sacristía de la Iglesia de San Francisco de Bogotá: Alegoría de la Virgen y del Sacramento de la Eucaristía. En la Colección de Mario Laserna: Muerte de San Juan de Dios, Conversión de un caballero y el Bautizo de San Juan de Dios.
Como Miniaturista, Joaquín Gutiérrez dejó: Dos retratos pintados sobre lámina de marfil a la acuarela de personajes que no han sido identificados. También se sabe que hizo una pintura religiosa con la Virgen del Rosario, que figuró en la exposición organizada por Urdaneta en 1886.
Pintor de Shuválov

El Pintor de Shuválov fue un pintor de vasos ático del estilo de cerámica de figuras rojas, activo entre el 440 y el 410 a. C.
El nombre convencional de Pintor de Shuválov lo eligió John Beazley para nombrar un ánfora que está hoy en el Museo Hermitage de San Petersburgo, que había sido adquirida en el siglo XVIII por el coleccionista Iván Ivánovich Shuválov. La mayoría de las aproximadamente ochenta obras atribuidas al Pintor Shuválov se descubrieron en Italia, sobre todo en Campania y Lucania. Pintaba principalmente recipientes pequeños. Se considera al Pintor Shuválov continuador del Pintor de Manheim en su mismo taller. Al parecer trabajó en el mimo taller que Esón, el pintor del Grupo Alejandro y el Pintor de Eretria. Sus pinturas representan a menudo pequeñas figuras vivaces de mirada intensa. Sus obras, sea que representen escenas mitológicas o de la vida diaria, se cuentan entre las mejores de su época. John Boardman sostiene que sus obras son un poco superficiales.
El enócoe del Pintor Shuválov que se expone en Berlín es una de las piezas más famosas de la pintura de vasos de la Antigua Grecia de tema erótico.
Disco (espeleología)

En espeleología, un disco, plato, escudo, paleta de pintor o paleta​ es un espeleotema que se forma cuando a través de una grieta de la roca sale agua con una cierta presión y libera el dióxido de carbono; el carbonato precipita a partir de los bordes de la grieta adquiriendo la forma de disco en cada uno de los dos lados. Esos discos separados por una corta distancia, marcada por el tamaño de la grieta, pueden ser desde unos centímetros hasta llegar a los tres metros. Es un espeleotema habitual.​
El paracaídas es una variedad de este espeleotema.​
La estegamita por su apariencia podría parecer una variedad de este espeleotema, sin embargo su formación no tiene relación y se consideran completamente distintos.
San Lucas como pintor, ante Cristo en la Cruz

San Lucas como pintor, ante Cristo en la Cruz, también conocido como San Lucas pintando la crucifixión o Crucificado con San Lucas, es un cuadro de Francisco de Zurbarán expuesto en el Museo del Prado de Madrid, España. Está pintado al óleo sobre lienzo y mide 105 cm de alto por 84 cm de ancho. Probablemente el modelo para el evangelista es el mismo pintor.
El Cristo crucificado con San Lucas siempre ha sido considerado una de las imágenes más interesantes de Zurbarán ya que parece ser que el pintor se autorretrató en la figura del santo. Aunque San Lucas ejerció durante su vida la medicina en Siria, los pintores le consideran también su patrón ya que la leyenda le atribuye el retrato de la Virgen. Por lo tanto, Zurbarán ha elegido su efigie para representar a su santo patrón, con las paletas en la mano y la mirada hacia Dios. Junto a él está el Crucificado, que rompe con las normas iconográficas dictadas por Francisco Pacheco y seguidas fielmente en el Cristo de Velázquez ya que Zurbarán cruza los pies de Jesús, aunque coloca los cuatro clavos pero elimina el subpedáneo, otorgando así a la figura un mayor escorzo y movimiento. El artista continúa con los dictados del Naturalismo tenebrista y utiliza imágenes muy realistas hasta el punto de colocarse él mismo como San Lucas. Aunque existe cierta idealización en la figura de Cristo es sorprendente cómo se le marcan las costillas y la caja torácica para otorgar mayor veracidad a la escena. La fuerte luz procedente de la izquierda crea pronunciados contrastes entre zonas de luz y sombra, como tanto le gustaba también a Caravaggio. Por último, los tonos oscuros y la delicadeza de los pliegues son características específicas de toda la obra de Zurbarán.
Pincel

El pincel es un instrumento que dispone de un mango largo y delgado que, en uno de sus extremos, presenta un manojo de cerdas, pelos u otros filamentos. Se utiliza principalmente para pintar, aunque sus usos pueden ser diversos.
Este es generalmente de madera y sirve al artista para sostenerlo.
Las maderas más usuales son las de abedul y tilo, por su facilidad de torneado y pulido, su liviandad y nula tendencia a arquearse.
Los mangos pueden ser largos o cortos dependiendo de su función. Un mango largo se utiliza básicamente para los soportes situados en posición vertical, lienzos para colores al óleo y acrílicos, mientras que los mangos cortos son para soportes en posición horizontal, como la acuarela y técnicas al agua.​
Actualmente casi todas son metálicas, recogen y unen el pelo al mango. Aparte de esta función, determina el número del pincel y su forma, redonda o plana.
Antiguamente, se utilizaba la caña de bambú. A pesar del uso generalizado de virolas metálicas, en la actualidad todavía se pueden encontrar virolas de bambú en oriente.
Este es el elemento más importante del pincel, y también su parte más delicada. Un trato inadecuado, un mal lavado o la acción de la polilla pueden dejarlo inútil. En general, son de pelo natural de animal, excepto los denominados filamentos sintéticos.
A continuación, se describen detalladamente los tipos de pelo, lo cual determina la calidad final y características del pincel.
Se listan ahora diferentes formas del pincel, usualmente clasificados por haz de pelo.
Es el instrumento más característico de la pintura.
En el campo de la historieta, el pincel ha sido también uno de los materiales de trabajo más importantes, caracterizándose por la "frescura y movimiento" que otorga al trazo frente a la línea precisa de la pluma. Según Enrique Lipszyc, de la Escuela Panamericana de Arte, permite los mismos resultados que la pluma, además de gozar de una serie de ventajas:
Autorretrato con pintura y pinceles

Este Autorretrato del pintor holandés Rembrandt está realizado en óleo sobre lienzo, y fue pintado en el año 1660. Mide 111 cm de alto y 85 cm de ancho. Se exhibe actualmente en el Museo del Louvre de París (Francia), donde se exhibe con el título de Portrait de l'artiste au chevalet. Formó parte de la colección de Luis XIV, adquirido por el marchante De La Feuille en 1671.
Rembrandt realizó numerosos autorretratos a lo largo de la vida, lo que permite conocer su evolución estilística y además interrogarse, analizarse a sí mismo. Este impresionante autorretrato es uno de los últimos, y como en el resto, se presenta con realismo: las ojeras, las arrugas, la nariz grande, el gorro de pintor, el pelo despeinado. Los ojos miran fijamente hacia el espectador.
Encuadrado en un entorno sombrío, solo destacan, además de su rostro, las manos, una sosteniendo un pincel y otra la paleta, así como el perfil del cuadro que está pintando, en el lado derecho.
Aparece así Rembrandt igualándose a un gran maestro antiguo, como un Tiziano, o un nuevo Apeles.
1800

1800 (MDCCC) fue un año común comenzado en miércoles según el calendario gregoriano y un año bisiesto comenzado en domingo según el calendario juliano. A partir del 1 de marzo de este año (18 de febrero en el calendario juliano), al existir un día más en los años seculares que no son múltiplos de 400 en el calendario juliano, la diferencia entre ambos calendarios aumentó a 12 días; diferencia que se mantuvo hasta el 17 de febrero/ 1 de marzo de 1900.
Es el año 1800 de la era común y del anno Domini, el año 800 del segundo milenio, el centésimo y último año del siglo XVIII y el primer año de la década de 1800.
La población mundial estaba cerca de 978 millones de personas. En 1802 se llegó a las mil millones de personas, distribuidas de la siguiente manera:
Las ciudades con mayor población eran:
Andrés Pérez (pintor)

Andrés Pérez (Sevilla , c. 1660–1727) fue un pintor barroco español, seguidor de Murillo.
Hijo, presumiblemente, de Francisco Pérez de Pineda, un mal conocido pintor vecino de Sevilla asistente entre 1664 y 1673 a la academia de dibujo establecida por los pintores sevillanos, según lo que de él contaba Ceán Bermúdez quien, sin embargo, no podía mencionar ninguna de sus obras, «confundidas en su patria con las de otros pintores que siguieron como él el gusto y colorido de Murillo».​
Andrés podría haber recibido la influencia murillesca a través de su padre o directamente en el taller del maestro, pero Alfonso E. Pérez Sánchez anota también influencias de Matías de Arteaga y Alfaro, de quien tomó el gusto por las amplias perspectivas.​ Los tres «paisajes de la escritura alusivos al Sacramento», firmados en 1707, que se encontraban en el sagrario de la iglesia de santa Lucía, en los que Ceán advertía «cuanto se iban separando los pintores sevillanos de las buenas máximas de Murillo», resultaron destruidos en 1936 pero a partir de ellos fue posible identificar como obras suyas otros dos lienzos conservados en el Museo de Bellas Artes de Sevilla: Abraham y Melquisedec y Daniel ante Abimelech, caracterizados por los efectos escenográficos de sus profundas perspectivas.
La influencia de Murillo se aprecia mejor en la serie de los padres de la Iglesia latina del Museo de Huelva, procedente del convento de agustinos recoletos del Pópulo en Sevilla, o en el Cristo juez con la Virgen y los santos Francisco y Domingo, conservado en el mismo museo,
Sin embargo, fue en la pintura de flores en lo que, según Ceán, habría destacado especialmente. De este género lo único de su mano que se conoce es un San Joaquín con Santa Ana y la Virgen niña en guirnalda de flores del Museo de Bellas Artes de Córdoba, en el que el motivo sagrado, tratado con tierna cotidianidad, se ve realzado por el tratamiento preciosista de las flores, presentes también, como detalles decorativos, en los lienzos de la serie de la infancia de Cristo conservados en la parroquial de Puerto Serrano (Cádiz).
Lorenzo Suárez (pintor)

Lorenzo Suárez (activo en Murcia en la primera mitad del siglo XVII), fue un pintor barroco español.
Polo de Medina lo menciona en las Academias del jardín (1630), aludiendo con tópico encomio a la semejanza de su pintura con el natural, junto a los también murcianos Pedro de Orrente y Cristóbal de Acevedo, con quien aparece asociado en la pintura del retablo de la iglesia de la Merced de Murcia. Ceán Bermúdez le dedicó una breve biografía señalando la proximidad a Acevedo, pero atribuyó algunas de sus obras a un supuesto Lorenzo Álvarez, pintor murciano que parece ser el mismo Suárez.​
Se le documenta en Murcia en 1618, comprando un joven esclavo de diecisiete años llamado Arachis. Contrajo matrimonio en 1627 con Juana de Castro, sobrina de Juan de Alvarado, pintor también y quizá maestro de Suárez, al que legó una casa en su testamento. En 1639 contrató con los cofrades de la Purísima su retablo en el convento de San Francisco, entablando a continuación un pleito por discrepancias con las tasaciones.​ Consta por otro lado que en 1644 cobró por lo que Orrente había dejado sin concluir del retablo mayor de la iglesia del mismo convento de San Francisco, donde un año antes se le habían adjudicado los altares colaterales, destruidos en 1936.
Lo conservado de su mano son tan solo dos cuadros en la iglesia de la Merced, procedentes de su primitivo retablo mayor: San Ramón Nonato cuando le fue puesto el candado y Comunión de san Ramón Nonato, además de un Martirio de san Ángelo en colección privada, los tres firmados, en los que se advierte corrección en el dibujo y proximidad a la obra de Vicente Carducho compartida con Acevedo.
1900

1900 (MCM) fue un año común comenzado en lunes según el calendario gregoriano y un año bisiesto comenzado en sábado según el calendario juliano. A partir del 1 de marzo de este año (17 de febrero en el calendario juliano), al existir un día más en los años seculares que no son múltiplos de 400 en el calendario juliano, la diferencia entre ambos calendarios aumentó a 13 días; diferencia que se mantendrá hasta el 16 de febrero/ 1 de marzo de 2100 (debido a que el año 2000 si fue un año bisiesto).
Fue el año 1900 de la era común y del anno Domini, el año 900 del segundo milenio, el centésimo y último año del siglo XIX y el primer año de la década de 1900. Fue un Año Santo, declarado por el papa León XIII.
→ Guerra anglo-bóer: Las autoridades británicas toman resguardos para prevenir una insurrección de la población holandesa favorable a los bóeres que vive en la Colonia del Cabo y suprimirla en caso de que ocurra. A pesar de que los rumores de una sublevación pro bóer han sido desmentidos, la mayor parte de los colonos británicos se han organizado en sistemas de guardias civiles o de barrios, así como poseen armas para actuar en sus localidades para responder a eventuales ataques.​
→ Guerra anglo-bóer: Alemania protesta nuevamente ante Reino Unido por la detención y registro del buque alemán “SS Bundesrath” por parte del crucero británico "HMS Magicienne" ocurrido el pasado 22 de diciembre de 1899. La acción fue por sospecha de que Alemania presta ayuda a las repúblicas bóeres. Entre los pasajeros hay tres oficiales alemanes y 20 hombres con uniforme kaki.​​
→ Guerra filipino-estadounidense: La esposa y las hermanas del líder rebelde Emilio Aguinaldo, junto a otros 21 rebeldes filipinos, se rinden al 3.er regimiento de infantería de Estados Unidos en Bóntoc. Con ellos también se libera a dos estadounidenses y dos españoles que el grupo mantenía prisioneros.​
Margarita Ferreras, escritora y poetisa española perteneciente a la Generación del 27 (f. 1964). Elisa Hall de Asturias, escritora e intelectual guatemalteca (f. 1982).
Agustín Abarca (pintor)

Agustín Abarca (Talca, 27 de diciembre de 1882-Santiago, 28 de mayo de1953)​ fue un pintor romántico chileno que ejerció la pintura al óleo y la acuarela, especializándose como pintor paisajista, plasmó imágenes de su país tanto en acuarela como en óleo. Perteneció al llamado Generación del 13.​
Comenzó a pintar en 1900 cuando conoció al artista Pablo Burchard. En 1904 entró a estudiar bajo la tutela de Pedro Lira en la Universidad Católica y en 1909 ingresó a la Escuela de Bellas Artes de la Universidad de Chile, donde fue discípulo del pintor español Fernando Álvarez de Sotomayor.​
En torno a la década de 1930, comenzó a emplear con mayor frecuencia la acuarela en su obra artística.
Por su trabajo fue incluido en el círculo conocido como Generación del 13. Además de su labor como pintor, tras ganar un concurso público en 1940, Abarca desempeñó el rol de profesor de Pintura y Dibujo en la Escuela de Bellas Artes de Viña del Mar durante aproximadamente un año.​
En su etapa final, llevó a cabo numerosas exposiciones privadas en su taller ubicado en la calle Hamburgo, en la ciudad de Santiago. El artista falleció el 28 de mayo de 1953 en Santiago, Chile.
La obra de Agustín Abarca se caracteriza por un profundo intimismo, existe un tema que atraviesa todas las etapas de su creación: el árbol que busca incesantemente en la naturaleza con una idea preconcebida de máxima perfección. En cada una de sus innumerables caminatas lleva una tela especial enrollada que nunca llega a utilizar, esperando siempre encontrar un árbol que se acerque más a lo que él imagina.
Cuando regresó de la universidad vuelve al sur, instalándose en Victoria como inspector de la Escuela Normal, trabajo que le permite dedicarse a su verdadera pasión: la pintura. Realiza largas caminatas en las que tiene la posibilidad de recopilar las impresiones del paisaje sureño que luego plasmará a través de las diferentes técnicas: óleo, pastel, acuarela y carboncillo. Realiza dibujos al carbón de delicada luminosidad y grises tenues. Por otro lado, incorpora la acuarela que agrega a su obra síntesis de trazos y riqueza cromática. Vuelve a Santiago en la década del 20, donde se enfrenta a nuevas tendencias artísticas como el Grupo Montparnasse y comprueba que se encuentra muy distante de los pintores de su generación. A diferencia de sus compañeros, Abarca no viaja a Europa en busca de nuevos modelos y técnicas, si bien recoge las innovaciones, las adapta a su estilo y sus temas basando sus estudios e investigaciones en la observación del paisaje. Es autónomo respecto de las modas, las galerías, la crítica y el poder comprador.
“Vi realizadas mis aspiraciones y viví (…) libre en el interior de los bosques dibujando y pintando robles, laureles, mañíos, lingues y otros árboles…. Todas las estaciones eran hermosas, el verano con sus campos amarillentos y aromáticos; el otoño, el invierno con sus inmensas lagunas y la primavera con sus campos cubiertos de flores. Qué hermosas eran las quebradas con sus arroyos, sus rocas cubiertas de musgo”, comenta Agustín Abarca.
Escultoras en un mundo de hombres y su fortuna en la crítica de arte española (1900-1936)

Escultoras en un mundo de hombres y su fortuna en la crítica de arte española (1900-1936) es un artículo que recopila las escultoras que estuvieron activas en el primer tercio del siglo XX y participaron en las Exposiciones Nacionales de Bellas Artes entre 1900 y 1936.​
Según la información extraída de dichos catálogos, fueron 28 las escultoras que participaron durante las primeras décadas del siglo XX. La crítica de arte española reflejó en su momento las actividades de estas escultoras, por lo que se pudo reconstruir la historia de estas mujeres artistas y su profesionalización. Aunque las escultoras fue una historia de minorías en el ya minoritario colectivo de mujeres pintoras. Este texto revela algunos nombres de escultoras que trascendieron y desvela el tono de la crítica que recibieron en el contexto de la polémica de los géneros llamándolas Viriles, por ser la escultura una actividad atribuida exclusivamente a los hombres y al mismo tiempo halagándolas de femeninas, cuando manifestaban algún signo sentimental en su obra.​
Las mujeres que concentraron su andadura en la escultura durante la 2ª República, dan forma a un nuevo modelo de mujer que se incorpora activamente a los ambientes artísticos. Aunque al igual que las pintoras, no pudieron acceder al aprendizaje académico oficial, sin embargo recibieron lecciones de los escultores más ilustres del momento. No procedían del mundo rural, por el contrario, procedían de un mundo intelectual ya que tuvieron un estrecho vínculo familiar con relevantes intelectuales y artistas, aunque se mantuvieron a la sombra de sus padres o maridos siempre en un papel secundario.​ Padecieron críticas por dedicar su actividad en un campo de hombres.​ Pero gracias a una determinante vocación y gran talento, pudieron superar los impedimentos sociales y dedicarse a la escultura. Fueron un referente para la primera generación de escultoras profesionales en España.
Carmen Alcoverro y López, Rosa Chacel, Carmen García de Arredondo, Adela Ginés y Ortiz, Carmen González, Mariana González, Marga Gil Roësset, Rosario Herreros, María Labrandero, María de los Ángeles Lantada, Rosa Martínez Pardo, Dina Miñambres, Ángela Oria, Carmen Palacios, Isabel Pastor, María Rich, Francisca Rodaz, María Sa, América Salazar, María Sicluna, Elena Sorolla, América Sosa, María de Tarifa, Emilia Torrente, Asunción Valdés, Katya Vareshine, Eva Aggerholm e Isabel Vega y Cruces.​
List of 18th-century women artists

18th-century women artists – female painters, miniaturists, calligraphers, engravers and sculptors who were active in 18th century (born between 1680 and 1800).
Source:
Born in 17th-century:
Born in 18th-century:
Born in 17th-century:
Born in 18th-century:
Born in 17th century:
Born in 18th century:
Born in 17th century:
Born in 18th century:
Born in 17th century:
Born in 18th century:
Warnaar Horstink

Warnaar Horstink (1756 – 1815), was an 18th-century painter from the Dutch Republic.
He was born in Haarlem and grew up in the orphanage there and became the pupil of Cornelis van Noorde and Wybrand Hendriks. He is known for landscapes in oils and watercolours, and after he married he became a drawing teacher at the Haarlem Teeken Genootschap, where he was the teacher of Joannes Pieter Visser Bender. He died of a heart attack in Haarlem while looking at drawings with his colleague Pieter Bartholomeusz Barbiers and his body was carried to his grave in the St. Bavochurch by the board members of the Genootschap.
Elizabeth Harvey (19th-century painter)

Elizabeth or Elisabeth Harvey (née Norton, married name de Pulley, 1778 – 12 August 1858) was an English artist known for Malvina Lamenting the Death of Oscar and for portraits of Jacques-Henri Bernardine de Saint-Pierre and his family.
Hans Naef has established that Elisabeth was born out of wedlock to Elizabeth Harvey, née Hill, and William Norton, 2nd Baron Grantley. She studied painting in Italy, where she lived for "five or six years," and then lived in Paris with her mother and elder sister, Henrietta (1774 – 1852).
Under the name Elisabeth Harvey, she exhibited paintings at the Paris Salon between 1802 and 1812, including Malvina Lamenting the Death of Oscar based on a poem by James Macpherson, her Portrait of Bernardin de Saint-Pierre and his family, which survives in a copy by Paul-Michel-Claude Carpentier, and a lost painting titled Edwy and Elgiva, among other portraits.
In 1804, the Harvey sisters were the subject of a sketch by Jean-Auguste-Dominique Ingres. Either Elisabeth or Henrietta was the subject of another Ingres sketch, Miss Harvey Sketching, in 1807. The memoirs of Auguste Barbier indicates that the friendship between Ingres, the Harveys, and the family of Bernardine de Saint-Pierre continued into the 1840s.
The family was described on the occasion of the 1806 Salon: "…a mother whose intelligence, amiability and enlightened taste in literature and the arts are well known, and alongside a sister who has had some success in the same field. The elder Miss Harvey [Henrietta] has acquired a particular skill in painting in sepia on ivory, from classical models or from the best works of the great masters." Henrietta, however, did not exhibit in the Salon.
On 28 January 1818 she married Etienne-Babolin Randon de Pully, and they had a son, William-Enguerran. In 1850 she was living in the Château de Puygirault. She died there in 1858.
Benjamin Samuel Bolomey

Benjamin Samuel Bolomey (19 May 1739 – 19 December 1819) was a Swiss painter and politician. As an artist he spent most of his career as a portrait painter in the Netherlands.
Bolomey was born in Lausanne on 19 May 1739, to François Louis Bolomey, an hotelier, and Pernette Mercier. He received his early artistic education in Paris, where he studied between 1752 and 1760 as a pastel portrait painter, and became a pupil of Joseph-Marie Vien in 1758. While studying there he was also influenced by Boucher and La Tour.
He moved to The Hague in 1763, joining the Confrerie Pictura the same year. He was court painter to William V, Prince of Orange and is known for portraits of the Dutch society. In 1771 he became regent of the Confrerie, and was the director of the Royal Academy of Art in The Hague from 1777 until 1791, when he returned to his hometown of Lausanne.
Bolomey painted a series of portrait miniatures of politicians and revolutionaries of Vaud (part of the canton of Bern until 1798) during the years of the Helvetic Republic (1798–1803). After Vaud became a Swiss canton, Bolomey served as member of the Grand Council of Vaud from 1803 to 1807. He died in Lausanne on 19 December 1819, aged 80.
Andrew Henderson (portrait painter)

Andrew Henderson (12 June 1783 – 9 April 1835) was a Scottish portrait-painter.
Henderson was born at Cleish, near Kinross in Scotland, in 1783, son of the gardener to Lord Chief Commissioner William Adam of Blair Adam. He was apprenticed at the age of thirteen to his brother Thomas in General Scott's gardens at Bellevue, Edinburgh, and was subsequently employed in the Earl of Kinnoull's gardens at Dupplin Castle and in the Earl of Hopetoun's gardens at Hopetoun House.
His constitution was regarded as not strong enough for outdoor work, so he obtained work in Paisley, Renfrewshire, eventually becoming foreman of a company there. His love of pictorial art led him, however, to attend a drawing-school, and eventually he decided to become an artist. In March 1809 he went to London and studied for three or four years at the Royal Academy.
In 1813 Henderson returned to Scotland and settled in Glasgow as a portrait-painter, practising with considerable local success for about twenty years. He exhibited at the Royal Scottish Academy in Edinburgh in 1828, 1829, and 1830. He was a founder member in 1825 of the Glasgow Dilettanti Society, and he exhibited there from 1828.
His character is described by Lionel Henry Cust in the Dictionary of National Biography: "Henderson was a man of extremely original character, of fiery temperament and violent impetuosity in speech, yet full of broad humour, and much beloved by his intimate friends. He was large and ungainly in figure, but possessed a sharp, shrill voice."
In 1832 he published in Edinburgh Scottish Proverbs, with etchings by himself, and a preface by his friend William Motherwell; a second edition was published in London in 1876 without the etchings. Henderson, Motherwell and a third friend, John Donald Carrick, were the chief contributors to The Laird of Logan; Anecdotes and Tales illustrative of the Wit and Humour of Scotland. The book contains many anecdotes of Henderson, and the preface supplies biographies of the three friends. It was published posthumously in 1835, and reprinted in 1889.
Henderson never married. He died of an apoplectic fit in Glasgow, on 9 April 1835, and was buried in the Glasgow Necropolis.
Attribution
List of most-streamed artists on Spotify

The following list contains the most-streamed artists on the audio streaming platform Spotify. As of February 2024, American singer-songwriter Taylor Swift is the most-streamed artist, and Canadian rapper Drake is the most-streamed male artist in Spotify's history. Since 2012, Spotify has published a yearly list of its most-streamed artists, which has been topped by Drake and Puerto Rican rapper Bad Bunny a record three times, with Bad Bunny being the only artist to do so in consecutive years (2020–2022). Swift is the only female artist to have topped the list (2023–2024).
Number of streams are listed in parentheses, where available.
Number of streams are listed in parentheses, where available.
The most streamed artists in the first 10 years of the existence of Spotify.
As of April 2025, American singer-songwriter Bruno Mars is the artist with the most monthly listeners. He is followed by Canadian singer-songwriter the Weeknd, who was the first artist to surpass 100 million monthly listeners, while American singer-songwriter Taylor Swift was the first female artist and second overall. American singer-songwriter Billie Eilish was the third and youngest artist to achieve the feat. American rapper Kendrick Lamar is the latest artist and first rapper to both achieve the feat and surpass the 110 million mark. British band Coldplay hold the record for groups at 96 million monthly listeners and are the first in their category to reach the 60, 70, 80 and 90 million marks.
As of March 2025, Indian playback singer Arijit Singh is the most-followed artist and Taylor Swift is the most-followed female artist on Spotify.
This is a timeline of artists who had the most monthly listeners on Spotify since September 2015, when the feature was made public.