Cæciliaforeningen

Oratoriekoret Cæciliaforeningen er et blandet kor med sete i Oslo. Koret ble startet i 1879 av Thorvald Lammers, under navnet Korforeningen. Navnet ble i 1902 endret til Cæciliaforeningen, etter kirkemusikkens skytshelgen St. Cecilia. Cæciliaforeningen fremfører hovedsakelig kirkemusikalske verker med orkester, og regnes som Norges eldste oratoriekor.
Det var Edvard Grieg som ga Lammers ideen om å etablere et stort blandet kor i Kristiania. Grieg hadde allerede i 1871 tatt initiativ til orkesterforeningen Musikforeningen i 1871, men fantes et stort udekket behov for gode blandede kor i byen. Med orkester og kor kunne nå de store oratorier fremføres.
Edvard Grieg beskriver selv, i et gratulasjonsbrev ved ekteparet Lammers' sølvbryllup 1906, hvordan han og Thorvald Lammers hadde truffet hverandre i Leipzig. Sangeren Lammers hadde der i Leipzig uttrykt bekymring for sin fremtid, men det var da Grieg ga uttrykk for sin idé:
Den første konserten var Luigi Cherubinis Requiem i c-moll som ble fremført 8. mai 1880 i Logens store sal i Kristiania. Den senere redaktør av Nordlys Haakon Løken var en av sangerne, og uttrykte det slik:
Lammers hadde problemer med å finne mannsstemmer til koret, det vil si tenorer og basser.Tenorene og særlig de lyse førstetenorene, var sterkt opptatt i alle byens mannskor, hvor de spilte en hovedrolle. Mennene rynket foraktelig på nesen når de ble foreslått å være med på å synge de store, klassiske kirkemusikkverkene.
Kvinnestemmene sopraner og alter, var det flere av, minst tjue på hver gruppe. De mest fremtredende var Mally Sars, som senere giftet seg med Lammers, hennes søster Eva Nansen og alten Anna Winge.
Det var også vanskelig å skaffe et stort nok orkester. Lammers måtte nærmest ut på gaten for å samle sine folk. Det var folk fra Christiania Theater og fra brigademusikken, det var amatører på fiolin og cello, på valthorn og fløyte, studenter og handelsmenn – men det var også den gamle, velkjente gatefiguren Johanson som gikk omkring i gårdene og blåste valthorn. Daglig sto han utenfor Engebret Café og spilte for de småskillinger som gjestene ga ham. Haakon Løken kjente ham slik:
Korforeningen endret i 1902 navn til Cæciliaforeningen. Thorvald Lammers hadde i september dette året, innkalt en større forsamling musikkinteresserte personer i Kristiania, med formålet å omorganisere virksomheten. Resultatet ble at foreningen skulle bestå av to kategorier medlemmer. Sangerne fra Korforeningen ble kalt assisterende medlemmer. I tillegg kom en ny gruppe kalt abonnerende medlemmer, som kun betalte kontingent.
Det første styret etter omorganisering ble sammensatt av fremtredende personer fra politikk og kulturliv. Som formann ble valgt kirkeminister Vilhelm Andreas Wexelsen. Han var forøvrig nevø av salmedikteren Marie Wexelsen, blant annet kjent for Jeg er så glad hver julekveld. Medlemmer av styret ble medisinprofessor Sophus Torup, pianisten Hildur Andersen, og sangeren og kvinnesakskvinnen Randi Blehr. Suppleanter (varamedlemmer) til styret var pianisten Erika Nissen og dr. med Edvard Bull (1845–1925).
Lammers beholdt også etter omorganiseringen, styringen med den musikalske siden av virksomheten. Han beholdt forsåvidt også en formann i koret, som han dessuten valgte selv, nemlig arkitekt Holger Sinding-Larsen. Da Lammers i 1910 gikk av som dirigent, fant det sted en ny omorganisering, og koret fikk kun sangere som medlemmer.
Cæciliaforeningens 40-årsjubileum i 1921 ble feiret med en fire dagers Bachfest i april. Bachfestene hadde startet i Tyskland i 1901, etter initiativ fra det nystiftede Neue Bachgesellschaft, fortsettelsen av Bach-Gesellschaft fra 1850. Den store Gesamtausgabe med Bachs verker i 46 bind, var utgitt så sent som i 1900, og på dette tidspunkt var Bachs kantater fremdeles lite fremført. Bachfestene ble derfor arrangert for å gjøre Bachs verker mer kjent, og det er til nå (2015) avholdt 90 slike fester. Cæciliaforeningens arrangement i 1921 var det første i sitt slag i Skandinavia.
Den tyske organist og thomaskantor Karl Straube var den kunstneriske leder av bachfesten i 1921. Straube hadde i 1919 holdt et orgelseminar i Kristiania, etter invitasjon fra sangpedagogen og musikkritikeren Arne van Erpekum Sem. Under seminaret møtte Straube blant andre Arild Sandvold, som senere skulle bli korets dirigent. Da Cæciliaforeningens daværende dirigent Karl Nissen ble syk, overtok Straube som dirigent ved oppførelsen av Händels Dettinger Te Deum i 1919. Straube hadde foreslått at Cæciliaforeningen skulle arrangere en bachfest i Oslo. Karl Nissen døde i 1920, og Leif Halvorsen ble ansatt som ny dirigent. Halvorsen ba imidlertid Straube fortsette sitt arbeid med bachfesten, og det ble derfor Straube som dirigerte koret under disse konsertene.
Forberedelsene til bachfesten startet lang tid i forveien, og de ble nøye fulgt av pressen. Aftenposten hadde således allerede i 1920 et referat fra Karl Straubes foredrag for Cæciliaforeningens medlemmer. Foredraget dreide seg om forskjellen mellom Händels og Bachs komposisjoner, og dessuten om Bachs verk Johannespasjonen, det som skulle være bachfestens hovednummer for koret.
Arrangementet i Oslo gikk over fire konsertdager, fra 26. til og med 29. april, og konsertene hadde fått gjentatt forhåndsomtale i pressen. Aftenpostens Hjalmar Borgstrøm skrev dette om begivenheten allerede i mars:
Valget av sangsolister til konsertene ble diskutert, blant annet i pressen. Karl Straube hadde valgt tyske sangere til noen av solistpartiene, blant andre den på det tidspunkt meget kjente altsangerinnen Emmi Leisner. Cæciliaforeningens formann, arkitekt Sinding-Larsen ble intervjuet i Aftenposten om saken, og forklarte at dersom Straube skulle ha hovedansvaret for bachfesten, måtte han også få velge de solister han kjente. Diskusjonen fortsatte imidlertid i avisspaltene også etter arrangementet. Noen mente man måtte slå ring om landets egne sangere, mens andre forsvarte valgene som var tatt.
Hjalmar Borgstrøm anmeldte senere Bachfestens fjerde konsert, med blant annet disse ordene:
Under den andre verdenskrig var Cæciliaforeningen med på uroppføringen av Sigurd Islandsmoens Requiem. Alle fremføringer måtte den gangen godkjennes av Statens teaterdirektorat og først etter mye korrespondanse fikk Cæciliaforeningen de nødvendige tillatelser til å holde konsert. Etter krigen ble verket fremført en rekke ganger, blant annet i 1947 ved minnegudstjenester over falne sjøfolk og flygere i Amerika, og senere over 50 urner fra konsentrasjonsleirene. Cæciliaforeningen fremførte også utdrag fra Islandsmoens Requiem ved Kong Haakon VIIs bisettelse i 1957.
Johan Rivertz sa opp i september 1911, idet han flyttet fra Kristiania. Han rakk aldri å dirigere noen konserter. Blant de mest kjente gjestedirigenter for koret har vært Johan Svendsen, Edvard Grieg, Johan Halvorsen, Iver Holter, Christian Sinding, Catharinus Elling, Johan Selmer, Georg Schnéevoigt, Karl Straube, Olav Kielland, Hilding Rosenberg og Jenö Hukvari.