davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Arfa Khanum Sherwani

Arfa Khanum Sherwani (born 1 November 1980) is an Indian journalist and the senior editor of The Wire. She is an alumna of Chaudhary Charan Singh University, Aligarh Muslim University and Jamia Millia Islamia. She has received the Red Ink Award and the Chameli Devi Jain Award.
Arfa Khanum Sherwani was born on 1 November 1980 in Bulandshahr, Uttar Pradesh. She completed her intermediate studies in the city and obtained a B.Sc. degree from the Chaudhary Charan Singh University in Meerut. She received a diploma in journalism from the Aligarh Muslim University and completed her doctoral studies at Jamia Millia Islamia, researching on Muslim and Dalit community in India.
Arfa started her career in journalism in 2000. She joined The Pioneer as an intern and later worked with The Asian Age and then Sahara TV. She joined NDTV as a principal correspondent and news anchor. She worked with Rajya Sabha TV until 2017 and is a senior editor of The Wire. In September 2024 she was selected by the Stanford University for the very prestigious John S Knight Journalism Fellowship, will be spending an academic year at the campus.
In 2020, a 42-second clip was cut from a speech Sherwani delivered at the Aligarh Muslim University over Citizenship (Amendment) Act, 2019 and given a distorted interpretation to harass her. While talking to the Committee to Protect Journalists, she stated that she has received death and rape threats on Facebook, Instagram and Twitter.
Sherwani was a victim of online abuse through the Bulli Bai app, which listed several prominent Muslim women on a mock auction.
Arfa Khanum has been very secretive of her personal life. However, recently an online news outlet has reported on her being married to Dr. Azim Khan, who is a professor at SIT.
Nehru jacket

The Nehru jacket is a hip-length tailored coat for men or women, with a mandarin collar, and with its front modelled on the Indian achkan or sherwani, a garment worn by Jawaharlal Nehru, the prime minister of India from 1947 to 1964.
The Nehru jacket is a variation of the Jodhpuri where the material is often khadi (hand-woven cloth). The Jodhpuri itself is an evolution from the Angarkha. Popularized during the terms of Jawaharlal Nehru, these distinct Bandhgalas made from khadi remain popular to this day.
Unlike the achkan, which falls somewhere below the knees of the wearer, the Nehru jacket is shorter. Jawaharlal Nehru, notably, never wore this type of Nehru jacket.
The jacket was first marketed as the Nehru jacket in Europe and America in the mid-1960s. It was briefly popular there in the late 1960s and early 1970s, its popularity spurred by the aspirational class' growing awareness of foreign cultures, by the minimalism of the Mod lifestyle and, in particular, by Sammy Davis Jr. and the Beatles. Some were also worn by Roger Delgado's version of the renegade Time Lord known as the Master on the British science fiction television show Doctor Who.
Charles Barron and Mahathir Mohamad are among the politicians who frequently wear Nehru suits.
In 2012, the Nehru jacket was listed among the "Top 10 Political Fashion Statements" by Time magazine.
Collar (clothing)

In clothing, a collar is the part of a shirt, dress, coat or blouse that fastens around or frames the neck. Among clothing construction professionals, a collar is differentiated from other necklines such as revers and lapels, by being made from a separate piece of fabric, rather than a folded or cut part of the same piece of fabric used for the main body of the garment.
A collar may be permanently attached to the main body of the garment (e.g. by stitching) or detachable.
The Oxford English Dictionary traces collar in its modern meaning to c. 1300, when collars served as neck-protecting armour.
Today's shirt collars descend from the rectangular band of linen around the neck of 16th century shirts. Separate ruffs exist alongside attached ruffled collars from the mid-16th century, usually to allow starching and other fine finishing, or to make collar-laundering easier.
During the medieval period and sporadically thereafter, people wore ornamental collars as a form of jewelry.
Collars can be categorized as:
Collars may also be stiffened, traditionally with starch; modern wash-and-wear shirt collars may be stiffened with interfacing or may include metal or plastic collar stays. Shirt collars which are not starched are described as soft collars. The shape of collars is also controlled by the shape of the neckline to which they are attached. Most collars are fitted to a jewel neck, a neckline sitting at the base of the neck all around; if the garment opens down the front, the top edges may be folded back to form lapels and a V-shaped opening, and the cut of the collar will be adjusted accordingly.
Names for specific styles of collars vary with the vagaries of fashion. In the 1930s and 1940s, especially, historical styles were adapted by fashion designers; thus, the Victorian bertha collar — a cape-like collar fitted to a low scooping neckline — was adapted in the 1940s but generally attached to a V-neckline.
Some specific styles of collars include:
Conventions on fastening the buttons on a collar differ globally. In the United States and the United Kingdom, the top button is virtually always left unbuttoned, unless one is wearing a necktie, but unbuttoning two or more buttons is seen as overly casual. By contrast, in Slavic countries, including at least Poland, and Ukraine, the top button is buttoned even in the absence of a tie.
From the contrast between the starched white shirt collars worn by businessmen in the early 20th century and the blue chambray workshirts worn by laborers comes the use of collar colors in job designation, the "workforce colorwheel". Examples are blue-collar, pink-collar and white-collar.
List of muffler men

This is a list of muffler men, large molded fiberglass advertising icons.
Paul Bunyan aka Uncle Harve. Located at the Anne Arundel County Fairgrounds in Crownsville, Md
• Muffler Man (Held two bags of "groceries" at Giant Food Stores, painted as a clerk in the 1960s) now at Boom City Fireworks, 9199 HY 61, Walls.
Maqbool Sherwani

Maqbool Sherwani was a National Conference member who delayed the invasion of Pashtuns tribesmen from Pakistan in Baramulla, Kashmir in October 1947. In this manner, he played an important role in buying time for Indian Army's Sikh Regiment troops who landed in Srinagar once the accession was accepted. Sherwani was killed by the tribesmen.
Sherwani was vehemently opposed to the Muslim League and the concept of Pakistan, and had on 25 July 1944 disrupted a public rally of Muhammad Ali Jinnah in Baramulla. Sherwani embraced the diverse culture of Baramulla, celebrating its Religious pluralism. Residents also recount stories that underscore his endeavors to foster unity and religious tolerance.
Maqbool spotted tribesmen planning to invade Kashmir. He misguided them to a wrong path when asked to guide them to the road to Srinagar Airport, thus giving the Indian Army time to land and secure the airport. He was crucified by the angry rebel forces when they realised that he misguided them to delay their march. Maqbool Sherwani is considered as a hero by Indian Army.
In his memory, at Maqbool Sherwani Auditorium and Mohammad Maqbool Sherwani Memorial in Baramulla, tributes are paid by Kashmiris and government officials. The Balidan Stambh monument by Jammu and Kashmir Light Infantry also bears the name of Maqbool Sherwani. Writer Mulk Raj Anand wrote an account of Maqbool Sherwani's story in his novel, Death Of A Hero. Anand's novel was adapted into an Indian television show, Maqbool Ki Vaapsi, which aired on DD Kashir in 2011.
Azra Sherwani

Azra Sherwani (1940–2005) was a Pakistani Television (PTV) actress with a career spanning over 35 years who played a variety of roles. Amongst her most memorable roles are Ghazi Apa in Uncle Urfi, Saliha Begum in Aangan Terha, Apa Begum in Tanhaiyaan and Fazeelat in Dhoop Kinarey.
Azra was born in 1940 in Meerut, British India.
She began her career with the Rawalpindi Studios of PTV in the late 1960s.
Sherwani worked with some of the best producers in the country including Mohsin Ali, Shereen Khan, Shahzad Khalil, Sultana Siddiqui, Zaheer Khan and Sahira Kazmi. She also worked with some of the best writers of her time including Fatima Surayya Bajia, Haseena Moin and Anwar Maqsood.
The role of Apa Begum in Haseena Moin's Tanhaiyaan was undoubtedly the most famous of her career where Shahzad Khalil cast her as a tough taskmaster who ill-treated her employee, Buqrat, played by Jamshed Ansari. She logically argued with him (and won in the end, of course) on matters such as why he should not get bus fare from his employer when walking can improve his health and solve the problem. Her character wanted her brother (Qazi Wajid as Faraan) to marry a dominant woman which, fortunately, does not happen.
As Ghazi Apa in Uncle Urfi, she stood between the two lovebirds, quarrelled regularly with Hasnat Bhai (Jamshed Ansari again) and was the dominant force behind the extremely funny Shaheer Bhai (Qurban Jilani). In Sitara Aur Mehrunissa, she played the selfish mother of Sitara (Atiqa Odho) and in Aangan Terha, she played the despised mother-in-law aka Saliha Begum of Mahboob Ahmed (Shakeel).
Then she was the villainous Mai Jaina in Mera Naam Mangu in the early 1970s — a play about professional beggars — while she excelled in Haseena Moin's Parchaiyan as part of a star cast comprising Rahat Kazmi, Sahira Kazmi, Shakeel and Talat Hussain. She held her own in Bajiya's Afshan with fellow cast members Shafi Mohammad, Shakeel, Qazi Wajid, Ishrat Hashmi and Begum Khurshid Mirza. In short, her histrionic talent set the standards for character acting on Pakistan television.
Azra Sherwani worked with actors of all generations — from Qazi Wajid, Subhani Ba Yunus, Imtiaz Ahmed, Begum Khurshid Mirza, Qurban Jilani, Shakeel, Shafi Mohammad, Talat Iqbal, Anwar Maqsood, Akbar Subhan, Behroze Sabzwari, Shahnaz Sheikh, Marina Khan, Ishrat Hashmi, Jamshed Ansari, Babar Ali, Mazhar Ali, Mishi Khan, Atiqa Odho, Sania Saeed, Sajid Hasan and Sadia Imam.
When the advent of private productions brought about the decline of quality plays on PTV, Azra Sherwani sustained for some time, working in plays such as Kanwal, Fatima Surayya Bajia's Ghar Ik Nagar and Sultana Siddiqui's Doosri Duniya. Her most memorable role during the later part of her career was that of Khala Khairan in Riffat Humayun's serial of the same name. Her character was such that she quarrels with Qazi Wajid, a tenant in the house of Khala's folks who refuses to either leave or pay the rent.
Sherwani was born in Meerut, India, according to family sources. She married Nafees Sherwani, an Air Commodore in the Pakistan Air Force.
She died on 19 December 2005, in Oklahoma City, Oklahoma, United States.
Gong

Gong (diambil dari perkataan bahasa Jawa: ꦒꦺꦴꦁ, translit. gong) merupakan sejenis alat muzik 'idiophone' yang berasal dari Asia Selatan dan Asia Tenggara. Gong telah wujud semenjak zaman gangsa lagi dari Yunani. Gong juga dimainkan bagi mengiringi permainan wayang kulit di Indonesia. Gong merupakan alatan penting yang berperanan sebagai bunyi tulang belakang dalam essemble persembahan muzik gamelan.
Gong terdiri daripada pelbagai saiz untuk menghasilkan bunyi yang berbeza setiap satunya dan dimainkan bersama-sama mengikut rentak lagu. Kebiasannya, 1 atau 2 drum turut dimainkan serentak untuk mempelbagaikan irama muzik yang lebih unik. Gong telah banyak dijumpai di seluruh semenanjung Indochina dan Asia Tenggara sebagai alat utama dalam upacara khas dan persembahan muzik tradisional.
Di Malaysia, jumpaan terawal bentuk awal gong adalah gendang Dong Son yang dijumpai di Batu Buruk, Terengganu pada 1974. Ia dihasilkan sejak 600 BC atau lebih awal sehingga abad ke-3 dan merupakan salah satu contoh hasil kerja logam budaya itu yang terbaik. Ini merupakan hasil pendedahan dari perdagangan rempah antara India dan Cina yang berlaku sejak zaman Yunani lagi dan juga hasil kerajaan Melayu tua seperti Champa, dan banyak nama tempat di Kelantan, dan Terengganu menggunakan nama Gong.
Alat ini terjamin berkualiti tinggi kerana cara penbuatannya adalah sukar dan memerlukan kos yang agak tinggi. Alat ini diimport dari Indonesia, terutama dari Jawa. Gong tempatan mempunyai 'shallow rims' dan 'small boss'. Melodi yang dihasilkan adalah untuk memberi isyarat pada permulaan dan penghabisan sesuatu lagu.
Semasa pemerintahan kerajaan-kerajaan Jawa di kawasan Nusantara dahulu, gong kecil atau canang akan dikandar oleh pesuruh raja yang akan berkeliling kampong-kampong bagi menyebarkan berita. Gong akan dicanang bagi mengumpulkan penduduk kampung dan titah raja akan dibacakan oleh pesuruh raja.
Di kalangan masyarakat Dayak Sarawak terutama orang Iban, gong yang besar dikenali sebagai "tawak". Gong yang lebih kecil dan nipis dikenali sebagai "bebendai" dan yang paling kecil ialah "engkerumong". Gong bukan sekadar alat muzik tradisional bagi masyarakat Dayak, tetapi mempunyai fungsi-fungsi tertentu. Gong banyak digunakan dalam upacara-upacara masyarakat Dayak terutamanya semasa Perayaan Hari Gawai, Majlis Perkahwinan dan juga semasa kecemasan. Tarian ngajat misalnya menggunakan gong sebagai alat muzik utama. Pada zaman dahulu gong merupakan harta yang sangat berharga bagi masyarakat Iban di Sarawak.
Menurut cerita lisan yang belum direkodkan, bahawa asal usul gong berinspirasi dari bulan yang bulat (Sfera). Sebab itulah bentuk Gong dibulatkan seperti bentuk Bulan. Menurut kepercayaan lama yang sudah dilupakan, bulan adalah Gong terbesar yang akan berbunyi bila manusia sampai ke bumi dan bila bumi akan dimusnahkan.
Pada ketika ketibaan manusia pertama ke bumi, bulan mengeluarkan bunyi Gong. Jadi apabila berlaku gerhana matahari, Gong akan diketuk dari tempat tinggi seperti Gunung(gong), pokok pokok sebagai simbolik mengingati kedatangan manusia ke bumi.
Batu Sumpah Keningau

Batu Sumpah Keningau ialah monumen penting Malaysia yang terletak di Keningau, Sabah. Ia dibina bagi memperingati tempoh bilamana Jajahan Mahkota British di Borneo Utara bergabung bersama Sarawak dan negeri-negeri di Persekutuan Tanah Melayu lain bagi membentuk Malaysia.
Cadangan bagi pembentukan Persekutuan Malaysia yang meliputi persekutuan bebas Persekutuan Tanah Melayu, tanah naungan British Brunei, Koloni Mahkota British Borneo Utara dan Sarawak dan Singapura telah mengalami beberapa siri bantahan daripada ketua-ketua komuniti dalam wilayah-wilayah tersebut.
Majlis Perundangan Borneo Utara akhirnya telah bersetuju untuk menandatangani Perjanjian Malaysia pada 12 September 1962 setelah mempersembahkan Perjanjian 20 Perkara Sabah yang ditulis oleh Tun Fuad Stephens ketika perbincangan bagi pembentukan Malaysia yang merdeka. Di sebalik kemajuan ini, terpalik kegusaran dan kebimbangan terhadap penggabungan ke dalam Persekutuan dalam kalangan ketua-ketua adat di Sabah yang dikenali sebagai Orang Kaya-Kaya berkaitan dengan hak-hak negeri di dalam persekutuan baru.
Selepas melalui beberapa siri perbincangan dan perundingan, suatu cadangan telah dibuat Ketua Pembangkang Perundangan Negeri dan ketua adat, G. S. Sundang bersama saudaranya Datuk OKK Sedomon dari Parti Bersatu Pasok-Momogun Kadazan (kemudian dikenali sebagai United Pasok Nunukragang National Organisation, bagi membina sebuah batu yang meringkaskan cadangan Perjanjian 20 Perkara Sabah, yang ditakrifkan sebagai "jaminan" oleh Kerajaan Malaysia kepada Sabah sebagai mengulangi taat setia rakyat Bahagian Pedalaman, Sabah kepada Malaysia.
Pegawai daerah Keningau, Richard Lind (kemudian dinaikkan pangkat sebagai Setiausaha Negeri Sabah), diminta untuk melihat kerja-kerja pembinaan batu sumpah. Batuan sesuai telah diambil dari tebing Sungai Pegalan, berdekatan Kampung Dangulad, kampung kecil di Keningau. Batu itu diukir oleh Garukon Gurun, seorang bekas Sarjan Mejar Polis Konstabulari Borneo Utara. Plaknya pula dibuat oleh Thornycroft Shipyard di Singapura bagi menyudahkan kedudukan batu.
Batu Sumpah Keningau akhirnya diberitakan dan dirasmikan pada 31 Ogos 1964 di pekarangan Pejabat Daerah Lama Keningau. Ia telah dirasmikan oleh Menteri Pekerjaan Persekutuan Malaysia, Encik V. Manickavasagam dan disaksikan oleh para pegawai negeri Sabah dan ketua-ketua masyarakat Sabah, termasuklah Ketua Menteri Sabah, Tun Fuad Stephens daripada Pertubuhan Kebangsaan Kadazan Bersatu, G. S. Sundang, Ketua Polis Keningau Ajamain bin Duraman, dan ketua-ketua adat lain.
Ritual Moningolig disusuli dengan korban haiwan oleh bobolian (pawang/pendeta tradisional) dibuat mengikut adat kepercayaan orang Dusun bagi mengikat janji.
Petikan plak yang disemat di Batu Sumpah Keningau ditulis dalam bahasa Melayu, dengan gaya ejaan lama (sebelum ejaan baru 1972). Teksnya seperti berikut:
Tanah hak peribumi

Hak tanah peribumi atau hak tanah bumiputera adalah hak orang asli terhadap tanah, sama ada secara peribadi atau bersama.
Di Sarawak, hak tanah adat Bumiputra diakui oleh Kanun Tanah Sarawak 1957. Konsep tanah hak adat bumiputera (native customary right, NCR) adalah termasuk:
~ cth: hutan tempat memburu binatang, mendapatkan kayu dan rotan untuk kegunaan rumah, makanan dari tumbuhan serta ubat-ubatan ~ sungai tempat mencari makanan seperti ikan, siput, udang dan siput
Selako

Salako ialah satu cabang masyarakat Dayak dari pulau Borneo. Mereka ditemui di bahagian barat kebanyakan pulau Borneo. Mereka berkaitan dengan suku kaum Bidayuh. Kebanyakan Salako menetap di kawasan seperti Lundu, Sematan, Bengkayang dan Sambas. Bahasa mereka ialah sebahagian daripada kumpulan Melayu-Polinesia dan mereka dikategorikan sebagai Dayak Malayik. Salako kebanyakannya Kristian, setelah ditukar kepada Anglikanisme dan Roman Katolik berikutan kerja-kerja dakwah dalam abad ke-19.
Taburan masyarakat Salako adalah di dataran-dataran tinggi, iaitu di kawasan perbukitan yang memanjang dari hujung pulau pesisir (Paloh) di daerah Kampung Bamatn ke Kampung Sajingan yang bersempadan dengan Kampung Biawak di daerah Lundu-Malaysia Barat. Dataran tinggi yang memanjang dari Kampung Bamatn (Sunge Baning) sampai ke Kampung Sajingan besar ini disebut sebagai Pergunungan Poe yang menjadi sempadan antara Indonesia dengan Malaysia.
Kabupaten Barito Selatan

Kabupaten Barito Selatan merupakan sebuah kabupaten di provinsi Kalimantan Tengah. Ibu kota kabupaten ini terletak di Buntok.
Kabupaten Barito Selatan mempunyai 6 Kecamatan:
Suku Dayak di Barito Selatan terdiri dari:
Agama adat Iban

Masyarakat Iban rumpun Dayak yang menduduki Sarawak, Johor, Kalimantan Barat dan Brunei dalam pulau Borneo mempunyai suatu anutan khas diturunkan sejak berzaman-zaman disebutkan sebagai pengarap asal. Agama ini dianuti sebanyak 13.63% dalam kalangan masyarakat Iban Sarawak menurut banci dilakukan kerajaan Malaysia tahun 2010.
Kajian mengenai agama dan kepercayaan adat masyarakat ini telah lama dikajikan banyak cendekiawan baik yang setempat mahupun dari luar negara seperti Erik Jensen dan Benedict Sandin.
Masyarakat Iban umumnya mempunyai suatu dewa utama yang disembah bernama Bunsu (Kree) Petara yang tidak beribu bapa dan mencipta segala-galanya di dunia ini dan dunia lain. Bunsu Petara menghulu dewa-dewi tujuh kesemuanya yang disebutkan sebagai Tansang Kenyalang:
Para betara ini dipercayai lahir dari Raja Jembu berdatukkan Raja Durong yang dikatakan beasal dari Sumatra.
Sebanyak empat jenis darjat yang dipercayai dan disembah dalam alam agama ini iaitu Bunsu Petara yang tertinggi, Tansang Kenyalang, roh suci Orang Panggau Libau (setaraf bidadari) dan Gelong, roh hantu (Bunsu Antu) dan roh nenek moyang yang telah mati.
James Jemut Masing dan Benedict Sandin membahagikan pemujaan yang ada dalam masyarakat ini kepada tiga kategori: bedara yang paling tinggi, gawa dan gawai.
Bedara merupakan upacara melibatkan suatu penyemahan (miring) yang lazim diadakan dalam sesebuah rumah panjang: bedara yang diadakan dalam bilik keluarga disebut sebagai bedera mata ("bedera mentah") manakala bedara yang diadakan di ruang umum rumah atau ruai disebut sebagai bedara mansau ("bedara masak"). Jenis miring lain yang diketahui termasuk minta ujan, minta panas, berunsur (penyucian roh), mudas (membaca petanda tilikan), muja menua ("puja benua", upacara menenangkan roh semangat sekitaran meminta ampun atas perbuatan manusia), pelasi menua ("membersih benua" yakni menyemah menyucikan tanah sekitaran), genselan menoa (adat tumpah darah) serta nasih tanah (pemberian tanah).
Gawa melibatkan pengucapan mantera sehari semalam oleh orang yang mampu berantara khusus dengan Petara dan Panggau Libau yang disebutkan sebagai lemambang. Upacara gawa yang diketahui termasuk gawa beintu-intu dan gawa tuah.
Gawai pada umumnya melibatkan perayaan besar melibatkan upacara pengucapan mantera oleh para lemambang selama berhari-hari ke sampai seminggu seiring kitaran padi: gawau-gawai ini diadakan untuk memperingati peristiwa dan kegiatan tertentu seperti gawai bumai (selepas bertani), gawai amat/asal atau gawai burong), gawai tuah, gawai lelabi (meraikan perkahwinan), gawai sakit, gawai antu (memperingat roh yang telah pergi) serta gawai ngar (selepas bekerja anyam kain).
Luneung

Luneung merujuk pada hiasan gelang kaki yang dipakai dikalangan kaum wanita masyarakat Iban di Sarawak. Gubahan Luneung telah menjadi warisan turun temurun dikalangan masyarakat Iban di Sarawak. Ia biasanya dihiasi dengan loceng / gantungan kecil disekelilingnya.
Luneung sering dikenakan bersama pakaian tradisi masyarakat Iban dan juga dikenakan bersama Marik empang, rantai rinjit, rawai, dan tali pinggang yang diperbuat daripada timah yang kebiasannya bewarna hitam yang dikenali sebagai ngepan.
Rawai

Rawai merujuk pada korset yang diperbuat daripada logam yang dipakai pada pinggang dikalangan kaum wanita masyarakat Iban di Sarawak.
Rawai sering dikenakan bersama pakaian tradisi masyarakat Iban dan juga dikenakan bersama Marik empang, rantai rinjit, luneung dan tali pinggang yang diperbuat daripada timah yang kebiasannya bewarna hitam yang dikenali sebagai ngepan.
Kampung Sungai Turong

Kampung Sungai Turong merupakan sebuah kampung yang terletak di Serian, dalam Sarawak, iaitu sebuah negeri di Malaysia.
Kampung Sungai Turong terletak di sebelah tenggara Kampung Seruit dan di sebelah barat Kampung Segenam dan di sebelah tenggara kampung Bedega. Diteroka sekitar tahun 1917 oleh seorang ketua berbangsa Iban yang bernama Jampi Anak Langgadi. Beliau berasal dari Nangga Enteban Sri Aman.
Lanskap kampung ini adalah merupakan kawasan tanah rata, justeru itu ekonomi utama penduduk masakini adalah petani dan peladang. Keistimewaan kampung ini adalah masih mempunyai rumah panjang dan hidup bermasyarakatan serta mengamalkan adat-adat tradisi dan budaya iban. Namun begitu kita juga beragama.
Agama yang di anuti adalah agama Kristian. Jenis masakan istimewa adalah masakan dalam buluh seperti 'manuk pansuh' dan 'lulun ikan'. Penduduk di sini amat mesra, sekiranya anda berkunjung kesini dan memerlukan maklumat lanjut, sila bertanya kepada Tuai Rumah. Laman facebook kampung ini adalah 'Kampung Sungai Turong'.
Poskod yang digunakan di Kampung Sungai Turong, Serian, Sarawak ialah 94700.
Kelantan merupakan sebuah negeri di utara Malaysia, dengan keluasan lebih kurang 14,922 km². Ia terletak di timur laut Semenanjung Malaysia, berhadapan dengan Laut China Selatan, dan bersempadan dengan Provinsi Narathiwat, Thailand. Kelantan ialah sebuah negeri agraria (pertanian) yang mempunyai banyak kawasan tanaman padi dan perkampungan nelayan. Terengganu merupakan sebuah negeri yang mempunyai sultan dan salah sebuah negeri yang membentuk negara Malaysia. Ia juga dikenali dengan gelaran Terengganu Darul Iman. Terdapat banyak pulau peranginan yang terletak berhampiran pantai Terengganu, seperti Pulau Kapas, Pulau Redang, Pulau Perhentian Besar, Pulau Perhentian Kecil dan Pulau Tenggol.. Terengganu terkenal dengan hidangan nasi dagang, dan keropok lekor. Negeri Kedah Darul Aman, iaitu negeri di utara di Malaysia, dan yang bersempadan dengan negara Thailand di timur lautnya, dan bersempadan dengan negeri Perak di tenggara, Pulau Pinang di barat daya dan Perlis di bahagian utara.Negeri Kedah merupakan sebuah negeri yang terkenal sebagai sebuah negeri pertanian yang maju di Malaysia, terutamanya sebagai pengeluar padi terbesar, menghasilkan 70% pengeluaran hasil padi. . Salah satu makanan tradisi istimewanya adalah laksa Kedah. Negeri Perlis merupakan sebuah negeri yang terkenal sebagai sebuah negeri pertanian yang maju di Malaysia, terutamanya sebagai pengeluar mempelam Harum Manis, selain mempelam jenis Mas Indera, Mas Muda, Chok Anan dan Sala. Makanan tradisi istimewanya yang lain adalah laksa Perlis.
.
Sabah ialah satu daripada 13 negeri yang terdapat di Malaysia dan merupakan negeri kedua terbesar di Malaysia selepas Sarawak yang terletak di utara pulau Borneo, iaitu pulau ketiga yang terbesar di dunia. Ibu negeri Sabah ialah Kota Kinabalu, yang dahulunya dikenali sebagai Jesselton. Sarawak merupakan negeri yang terbesar di Malaysia. Sebelum pembentukan negara Malaysia, Sarawak bebas dari kolonial British pada 22 Julai 1963.
Bible desecration

A Bible desecration is the treatment of the Bible in a way that is intended to be disrespectful or insulting. Bible desecration is considered to be blasphemous and sacrilegious in Christianity.
Such incidences have resulted in legal repercussions, with notable cases occurring in 2007, 2011, 2012, and in 2018. In April 2023, Satanist leaders desecrated the Bible at The Satanic Temple convention in Boston; in the same year, at least four churches were arsoned and Bibles were desecrated in Jaranwala, Pakistan in the month of August.
Adam Darski, on September 3, 2007, tore up a Bible while performing onstage. He was prosecuted by the government of Poland for causing offense to the Catholic Church. He was brought to court in 2010, 2011, and again in 2012 for the Bible desecration, with his punishment being up to two years of prison time.
On April 8, 2011, factory worker Mohammad Akhtar tore up a copy of the Bible at the gate of Sacred Heart Cathedral, Lahore. He was charged with blasphemy and jailed by the Punjab Police. He was forgiven by Church leaders for the Bible desecration.
In September 2012, Sheikh Ahmed Mohamed Mahmoud Abdallah tore up a copy of the Bible outside the U.S. Embassy in Cairo in Egypt. He underwent a blasphemy trial on October 21, 2012, and the court building was cordoned off due to rioting.
Three hundred and twenty-one Bibles were stamped with warnings after being seized by authorities from the State of Selangor, causing outrage among Malaysian Christians.
On April 28, 2023, at the SatanCon in Boston, which was held by The Satanic Temple, a Satanic leader desecrated a Bible by ripping pages out of it and then throwing it on the floor while chanting "Hail Satan!".
On August 16, 2023, in the city of Jaranwala, Pakistan, hundreds of Muslims engaged in church arsons and Bible desecrations. These included at least twenty-one churches. According to the BBC, "police appear[ed] to watch on" as this took place.
Men Olsenbanden var ikke død

… men Olsenbanden var ikke død! er en norsk kriminalkomedie fra 1984 regissert av Knut Bohwim. Manuset ble skrevet av Knut Bohwim og Gustav Arne Kramer. Dette er den 13. og nest siste filmen om Olsenbanden. Hovedrollene spilles atter en gang av Arve Opsahl, Carsten Byhring og Sverre Holm. Planen til Olsenbanden denne gangen er å forfalske verdifulle malerier på Munchmuseet. De får god hjelp av Valborg som har begynt som hobby-maler.
Da Egon (Arve Opsahl) slapp ut av «Botsen» hadde han ingen plan. Han hadde sittet inne med en kunsthandler (Johan Fillinger). Han fortalte Egon at franskmennene hatet Edvard Munch, siden han var mer kjent enn Picasso. Så nå skulle franskmennene rane Munchmuseet i Oslo og brenne alle maleriene til Munch. Valborg (Aud Schønemann) hadde tatt seg jobb som vaskehjelp på museet. Hun hadde begynt å male etter Munchs malerier og de var prikk like. Olsenbanden skulle bytte ut ett og ett bilde etter hvert som Valborg malte nye bilder. Da de hadde tømt hele museet var det kun bilder som Valborg hadde malt.
Radio Oslofjord

Radio Oslofjord var en nærradiostasjon som sendte fra Nesodden i årene fra 1989 til 1998 på frekvens FM 100,6 MHz. Kanalen sendte døgnet rundt og dekket områdene rundt indre Oslofjord.
Første prøvesending ble holdt lørdag 1. april 1989 og i begynnelsen av mai 1989 startet kontinuerlige sendinger. Kontorene var i Nesodden Kommunes lokaler på Skoklefallsletta, som senere inneholdt Nesodden musikkverksted - studioet som senere ble kjent som arnestedet for kjente rockeband som Turboneger og Satyricon.
Radiostasjonen het opprinnelig Energy Hot 100, som kom av at konsesjonssøkerne het «Nesodden Radiogruppe» (NRG). 12. januar 1990 ble navnet endret til Radio Oslofjord og stasjonen flyttet til NB-Gården ved Skoklefall Kapell.
Fra sin sendeposisjon nådde kanalen blant annet Oslo, Asker, Bærum, Ski, Ås og Frogn, foruten Nesodden. Kanalen satset på et moderne, dynamisk radioformat etter modell av britiske og amerikanske radiostasjoner og ble raskt Norges største, kommersielle radiokanal og programledere som Finn Leiang, Håvard «Howard the Duck» Sylte og Tone-Lise Skagefoss og Camilla Moe Røisland ble kjente radiopersonligheter.
I perioden 1989 – 1992 sendte kanalen faste programmer som: Jazzprogrammet Razzle Dazzle med Tore Svein Olsen og Kjell Schrøder, TOP 25 med Håvard Sylte, Filmmagasinet med Finn Leiang, Gammalpop med Kåre Haugen, Lokalsendinger med Camilla Moe Røisland, Annie Jyrkinen, Finn Leiang, Anders Høglund, Jill Bottolfsen, Finn Georg Philipps, Erik Stubberud, Hans Olav Nyborg og Turid Karlsen, Hitmix med Bjørn Erik Bismo, Svensktopp med Kjell Schrøder og Turid Karlsen, Smash-redaksjonen med Håvard Sylte, Bengt Lund, Andreas Velle, Per Christian Frankplads med flere, Historievandring på Nesodden med Harald Lorentzen og Erik Stubberud, Kjekt å ha med Dick Hansen, Howards bærbare fredagsparty med Håvard Sylte, Ønsketimen med Tone-Lise Skagefoss, Ti etter ti med Knut Torgersruud jr. Horoskop og Hitparade med Finn Leiang, Bluestimen med Torkel Stana og Geirr Nilsen og Tarmslyngpatruljen. Andre innslag i denne perioden var Erling Thorvaldsen med Tobe Bruu, Musikk og hilsetelefonen og Hulter til bulter.
Radio Oslofjord satset fra 1993 på egne nyheter, færre spesialprogrammer, og etter hvert en smalere musikkstil. Ved årsskiftet 1997/1998 la Radio Oslofjord inn årene etter å ha vært en populær nærradio i levetiden på omtrent 8 og et halvt år.
Radio Oslofjord var den offisielle radioen under Sykkel VM i Oslo 24. - 29. august 1993 og sendte nyhetssendinger under mesterskapet på engelsk, tysk og fransk.
Indre Oslofjord

Indre Oslofjord er den delen av Oslofjorden som ligger nord for Drøbaksundet. Skillet mot Ytre Oslofjord går ved «Drøbaksterskelen», en fjordterskel som ligger mellom Frogn og Hurumlandet utenfor Drøbak – like sør for Oscarsborg festning. Indre Oslofjord ligger i Oslo og Akershus fylker og strekker seg inn til havnebassenget i Oslo by, runder Nesoddtangen, og fortsetter mot sørøst som Bunnefjorden . Indre Oslofjord er mellom tre og syv kilometer bred.
Indre Oslofjord er tildels formet av istidene de siste 2,5 millioner år. Dessuten finnes løsmasser som ble avsatt da isen trakk seg tilbake etter siste istid for 9000 år siden. Ås–Ski-trinnet danner terskelen for Indre Oslofjord. Store sandterrasser er avsatt da iskanten lå ved Drøbak–Svelvik. Geologisk ligger Indre Oslofjord i det geologene kaller Oslofeltet.
Indre Oslofjord er en terskelfjord som er preget av relativt rolig vær, og med varme somrer og kalde vintre. Miljøet er bestemt av et komplisert samspill mellom naturgitte forutsetninger og direkte og indirekte menneskeskapte påvirkninger. Oslofjordens spesielle form, med det trange innløpet og den grunne terskelen ved Drøbak påvirker inn- og utstrømningsforholdene. Sammen med klimaforholdene har alle disse faktorene betydning for miljøet i fjorden:
Grunnet blant annet befolkningsvekst langs fjorden, har presset på miljøforholdene i Indre Oslofjord vært økende. I januar 2020 ble det forbudt å fiske torsk i Indre Oslofjord. Flere forskningsrapporter peker også på økt tilførsel av blant annet nitrogen de siste årene.
Oslofjorden har landets høyeste trafikk av båter, både ferjer, lastebåter, charter- og fritidsbåter. Indre og Ytre Oslofjord er dessuten Norges tettest befolkede friluftsområde med tilknytning til sjøen. Hyttene langs kysten er mange og svært dyre, og aktivitetsnivået er særlig høyt om sommeren.
En lang rekke bekker og små og mellomstore elver renner ut i Indre Oslofjord. Størst av disse er Akerselva, Sandvikselva og Lysakerelva.
Av disse har 13 nedbørsfelt på over 10 km²:
Avløpsvann fra industrien og fra befolkningen i kommunene rundt fjorden har ført til en betydelig forurensning i Indre Oslofjord. Ved Drøbak danner sjøbunnen dessuten en terskel og utskiftinga av vannet i fjorden innenfor er derfor liten. Dette har ført til oksygenmangel på dypt vann i Indre Oslofjord. Det gjelder særlig Oslofjordens innerste, sørgående arm, Bunnefjorden. Det er gjort en rekke tiltak for å redusere forurensninga og rydde opp i Indre Oslofjord de seinere åra.
Mellom Malmøykalven i Oslo og Langøyene, Husbergøya og Skjærholmene i Nesodden, ble det i årene 2006–2008 deponert store mengder sedimenter fra mudring i Bjørvikaområdet. Disse sedimentene ble gravd ut i forbindelse med byggingen av Bjørvikatunnelen og operahuset i Oslo. Deponeringen var kontroversiell, og det har vært uenighet om hvilken grad av forurensning denne deponeringen medførte.
Snøhetta

Snøhetta er et fjell på Dovrefjell, i Dovre kommune, nær grensa til Oppdal og Lesja. Fjellet ligger i Dovrefjell-Sunndalsfjella nasjonalpark og har en høyde på 2 286 meter over havet. Snøhetta er det høyeste fjellet i Norge utenfor Jotunheimen, og Stortoppen er Norges 24. høyeste av fjellene med en primærfaktor på minst 50 meter.
Toppene på massivet er:
Hovedtoppen bestiges greit fra flere sider på omkring fem timer opp og ned, og egner seg derfor godt også for familier med barn. Vesttoppen kan også bestiges greit, mens resten av massivet krever klatring. Traversen mellom hovedtoppen og vesttoppen er en klassisk klatretravers.
På Stortoppen finnes en militær radiostasjon med en ca. 17 m høy antenne. Sambandsstasjonen ble utbygget 2009/10.
DNT-hyttene Reinheim, Snøheim og Åmotdalshytta ligger på hver sin side av fjellet.
Dovrefjell har en villreinstamme som i nyere tid har vært truet med utryddelse. Dyrene har spesielt klart å motstå inngrep i Snøhetta-området og har de siste årene økt i antall.
Dovre

Dovre er en kommune i Gudbrandsdalen i Innlandet fylke. Den grenser i nord til Oppdal (Trøndelag), i øst til Folldal, i sør til Sel og Vågå, og i vest til Lesja. Store deler av kommunen ligger høyt over havet og inkluderer Snøhetta og nordlige deler av Rondane. De fleste innbyggerne bor på Dovre, Dombås, Hjerkinn og på Dovreskogen.
På trafikknutepunktet Dombås møtes Dovrebanen og Raumabanen, i tillegg til hovedveiene E6 og E136.
Kommunen er kjent for et rikt plante- og dyreliv, kanskje spesielt moskusen som også er avbildet i kommunevåpenet. Det er også bestander av villrein og jerv i kommunen. Deler av kommunen inngår i tre nasjonalparker: Dovrefjell-Sunndalsfjella nasjonalpark, Rondane nasjonalpark og Dovre nasjonalpark.
Dovre har innlandsklima med lite nedbør, kalde vintrer og relativt kjølige somrer, grunnet kommunens høyde over havet. Det er betydelige forskjeller mellom dag- og nattetemperaturen i sommerhalvåret. Normalverdier for perioden 1961−1990 er gitt i tabellen nedenfor.
Moskusen er et sentralt symbol for kommunen, og inngår i kommunevåpenet. Den representerer styrke, stolthet og stahet, som også kjennertegner en dovring.
Dovre kommune har mange severdigheter, blant annet fjellområdet Snøhetta, ferdselsvegene Pilegrimsleden og Vårstigen, og Tofte kongsgård, omtalt i Snorre og tidligere skysstasjon rundt 10 km sørøst for Dombås. Utsiktspaviljongen «Viewpoint Snøhetta» på Hjerkinn er tegnet av Snøhetta arkitektkontor. Skulpturen Mental genbank av Per Inge Bjørlo ligger på Hjerkinn, og er en del av Skulpturstopp.
Kommunens tusenårssted er Dombås Kino og Kulturhus.
Frank Gehry

Frank Owen Gehry (født Frank Owen Goldberg; 28. februar 1929 i Toronto, Ontario i Canada) er en canadisk arkitekt kjent for sin skulpturelle tilnærming til bygningsdesign. Han er mest kjent for å bygge kurvede strukturer, ofte dekket med reflekterende metall. Et kjennetegn ved Gehry er at både materialer og form er likestilte elementer i hans arkitektoniske uttrykk. Hans stil blir betraktet som poststrukturalisme.
Gehry vokste opp i en jødisk familie i Toronto, men familien flyttet til California da han var 17 år. Faren var lastebilsjåfør som måtte flytte til varmere klima på grunn av sykdom. Den unge Gehry arbeidet også som lastebilsjåfør og med rengjøring av fly, mens han studerte ved Los Angeles City College. Senere ble han uteksaminert fra University of Southern California School of Architecture. Deretter studerte han byplanlegging ved Harvard Graduate School of Design.
Han er i dag både canadisk og amerikansk statsborger og bor i Santa Monica i Los Angeles County.
Han er særlig kjent for det titan-kledde Guggenheim-museet i Bilbao i Spania, Walt Disney Concert Hall i downtown Los Angeles, Science Fiction Museum and Hall of Fame i Seattle, Weisman Art Museum i Minneapolis, Dansehuset i Praha og Jay Pritzker paviljongen i Millennium Park i Chicago.
Hans kritikere uttrykker blant annet at hans bygninger:
Det følgende er bilder av Gehrys arbeider;
Stadion Feijenoord

Stadion Feijenoord, også kjent som De Kuip, er et fotballstadion i Rotterdam, Nederland. Stadionet, som ble tegnet av arkitektene Brinkman og van der Vlugt, stod ferdig den 27. mars 1937 og hadde da en tilskuerkapasitet på 64 000, som senere ble utvidet til 69 000 i 1949. I dag er tilskuerantallet nedjustert til 51 117.
Stadion Feijenoord er hjemmebanen til Feyenoord Rotterdam og har lenge vært hjemmebanen til Nederlands herrelandslag i fotball med over 150 internasjonale kamper, hvor den første ble spilt den 2. mai 1937 mot Belgia. Det har også blitt arrangert elleve europeiske finaler her, hvor den siste var i UEFA-cupens finale mellom hjemmelaget Feyenoord og den tyske klubben Borussia Dortmund (3–2).
I 2000 var Stadion Feijenoord vertskap for finalen i Europamesterskapet i fotball, hvor Frankrike slo Italia etter ekstraomganger.
Feyenoords president på 1930-tallet, Leen van Zandvliet, var mannen bak idéen om å bygge et helt nytt og utradisjonelt stadion med hengende tak og ingen søyler som kunne blokkere tilskuernes utsikt. Et av stadionene som ble modell for denne løsningen var Arsenal FCs gamle fotballstadion Highbury, hvor det var blitt bygget to nye tribuneseksjoner, og Yankee Stadium i New York. De nederlandske arkitektene Johannes Brinkman og Leendert van der Vlugt ble forespurt om å designe et stadionanlegg av datidens billige materialer som glass, sement og stål. Deres design blir sett på som moderne selv etter dagens standarder, og har blitt kopiert til andre stadion som for eksempel Nou Camp.
Under andre verdenskrig ble Stadion Feijenoord nesten revet helt ned fordi de tyske okkupasjonsmaktene trengte materialene den var bygget av. Etter krigen ble stadionet pusset opp og i 1949 fikk det nye og flere seter mens det i 1958 ble installert flombelysning. Den 29. oktober 1991 ble De Kuip vedtatt som en av Rotterdams monumenter, og i 1994 ble stadionanlegget kraftig renovert til nåværende form. Tribuneseksjonene ble ombygget til å bare ha sitteplasser og taket ble utvidet for å dekke over alle disse. Det ble for øvrig også bygget en ekstra bygning utenfor stadion som huser flere restauranter og museet The Home of History.
Stadion Feijenoord har også hatt flere konserter siden 1978, hvor de første til å spille her var Bob Dylan og Eric Clapton. Av andre artister som har opptrådt her kan nevnes The Rolling Stones, Pink Floyd, U2, Michael Jackson, David Bowie, Dido, Guns N' Roses, Genesis og Dire Straits.
Det har blitt spilt elleve Europeiske finaler, inkludert en finale i Europamesterskapet i De Kuip. (Vinner i fet skrift).
Oslo (Minnesota)

Oslo er en by i den amerikanske delstaten Minnesota, ved elven Red River. Byen har et areal på ca. 1 km² og ligger i Marshall County. Ifølge det amerikanske folketellingsbyrået har omkring 40 prosent av innbyggerne norske aner. Byen hadde 330 innbyggere i 2010.
Den lille byen er utsatt for oversvømmelser fra elven nær årlig, men bysamfunnet går sammen for å beskytte byen mot vannskader.
Den etniske sammensetningen er europeisk opprinnelse 253 (76,7 %), latinamerikanske (som meksikansk) 67 (20,3 %), amerikansk-indiansk 6 (1,8 %), og annet. Av den største gruppen oppgir disse å være av følgende hovedsakelige avstamning: norsk (38,3 %), svensk (13,8 %), polsk (13,0 %), tysk (10,1 %), irsk (5,8 %), og fransk (4,6 %).
Stedet, tidligere kjent som Village of Oslo («Landsbyen Oslo») oppsto da innvandrere dukket opp i 1878, mest sannsynlig fra Norge. De etablerte seg i små gårder langs elven, tiltrukket av den fruktbare jorden og god tilgang på vann fra elven som rant ved og tilgang på tømmer.
Elven var også viktig for transport og Oslo ble stoppested for handel med dampskip. Varer, særlig korn, lastet på ved en plattform i nærheten av Oslo. Fra 1890-tallet og fram til rundt 1912 var elvetrafikken viktigste form for transport. Passasjer kunne reise med skip til Winnipeg for kun 50 cent.
Ved det første møtet i landsbyrådet den 8. desember 1905 ble det vedtatt å kalle stedet for «The Village of Oslo» til ære for Norges hovedstad. Dette ble videreformidlet av representanten i kongressen, Halvor Stenersen, til det amerikanske postvesen. Tidligere ble post for stedet mottatt i Granville i Polk County. 2 år senere, den 1. november 1907, ble det vurdert å endre navnet på landsbyen til Soo City, og ved valget sto det 48 til 24. Forslaget ble tatt opp på nytt i mars 1908, og da ble det gitt 42 stemmer for navnet Oslo, mens 27 stemte imot. Stedets navn var således Soo City i fire måneder.
Våren ble det kjøpt et område for å bygge et lokalt fengsel. Kostnadene var 1056 dollar og ble vedtatt av byrådet den 20. mars 1906. Fengslet sto fram til 1972 da det ble revet for å gjøre plass for dagens brannstasjon.
Som med flere små landsbyer i USA, har det ikke vært store endringer i befolkningstallet. Da Oslo ble en landsby i 1905 er det antatt at det var rundt 150 beboere. Ved folketelling i 1910 var den på 344, i 1920 på 365, 1930 på 328, 1940 på 392, og i 1950 på 440. En uoffisiell folketelling i 1980 oppgir 369.
Munch-ranet

Munch-ranet er det alminnelig brukte navnet på ranet av to av Edvard Munchs mest kjente malerier, «Skrik» og «Madonna», fra Munchmuseet på Tøyen i Oslo i 2004.
Ranet skjedde litt over kl. 11.00 søndag 22. august 2004. To personer bevæpnet med en ladd Smith & Wesson 357 Magnum stormet inn i museumslokalene, mens én mann satt igjen i bilen utenfor. De to ranerne som var inne i lokalene truet vakter og besøkende til å legge seg ned på gulvet. Deretter rev de ned de to maleriene fra veggen, som kun var beskyttet med stålwire, før de sprang ut til den ventende bilen og kjørte fra stedet. På vei mot fluktbilen mistet den ene raneren et av de to maleriene i bakken. Bilen, en Audi stasjonsvogn, ble senere funnet på parkeringsplassen utenfor Sinsen tennisklubb. Biter fra rammeverket til «Skrik» og «Madonna» ble funnet flere steder langs fluktruten. Oslo politidistrikt bekreftet 31. august 2006 at maleriene var kommet til rette igjen.
Det antas at Munch-ranet opprinnelig var et bestillingsverk fra David Toska for å lede politiets etterforskningsressurser bort fra det såkalte NOKAS-ranet, som ble gjennomført drøye fem måneder tidligere. Imidlertid er de eksakte saksforholdene ikke kjent, grunnet en hemmeligholdelsesavtale mellom Toska og påtalemyndighetene for å sikre at maleriene kom tilbake. I alt seks personer ble opprinnelig tiltalt i ranssaken. Tre ble frikjent og tre dømt.
Ytre Oslofjord

Ytre Oslofjord (lit. 'Outer Oslofjord') is part of a fjord in eastern Norway. The Ytre Oslofjord is the outer part of the Oslofjord which is south of point where the Hurumlandet peninsula splits the fjord between the Drøbak Sound (the strait where the fjord narrows between Drøbak and Hurum) to the east and the Drammensfjorden to the west. North of this point, the Oslofjord is referred to as the Indre Oslofjord (inner Oslofjord). The Ytre Oslofjord stretches south to the Færder Lighthouse.
Lillian Müller

Lillian Müller (født 1951) er en norsk modell og skuespiller.
Müller vokste opp på Fevik, og fra hun var 11 til 15 år bodde hun på Soltun barnehjem. Som 18-åring deltok hun i Miss Norway. Hun kom på andreplass, og dette gjentok seg også i Miss International. Hun gikk i to år på Kvitsund Gymnas i Kviteseid, og på Hornnes Landsgymnas. Hun reiste til London hvor hun gikk på London Academy of Modelling. Hun var avbildet som pin-up i flere britiske aviser, og var side tre-pike i The Sun 30. januar 1974. Hun oppnådde sitt gjennombrudd etter at hun ble oppdaget av Suze Randall, som fotograferte henne naken for Playboy. Müller opptrådte i magasinet som Playmate Of The Month i august 1975 og ble senere Playmate Of The Year i 1976. Hun er den mest fotograferte Playboy-modell gjennom tidene, og har vært på forsiden ni ganger, inkludert den norske utgaven i januar 1999.
Hun har medvirket i et 30-talls filmer og TV-programmer og spilte i Van Halens musikkvideo til sangen «Hot for Teacher». Hun spilte også dama til Rod Stewart i musikkvideoen «Da Ya Think I'm Sexy?» fra 1979, som toppet hitlistene i både Storbritannia og USA. Hun har vært gjest på The Tonight Show, Good Morning America, Inside Edition og på E!.
Hun er engasjert i den alternative helsebransjen og er motstander av vaksiner og bruk av mikrobølgeovn.
Vinter-OL 1964

Vinter-OL 1964 var de 9. olympiske vinterleker og ble arrangert fra 29. januar til 9. februar 1964 i Innsbruck i Østerrike.
Varmt vær med fønvind forårsaket problemer for arrangørene da snøen smeltet og skisporene forsvant. Den østerrikske hæren bidro med å legge ut 20 000 m³ snø i skiløypene. Dette var også de første vinterlekene der datamaskiner ble benyttet, blant annet til elektronisk tidtaking.
36 nasjoner deltok i lekene. «OL-dronning» ble Lidija Skoblikova, Sovjetunionen, med fire gull på skøytebanen. Sovjetunionen ble lekenes klart beste nasjon med hele elleve gullmedaljer. Norge vant tre gullmedaljer ved Tormod Knutsen i kombinert, Toralf Engan i hopprennet i stor bakke, mens Knut Johannesen vant 5000 meter i hurtigløp på skøyter.
Innsbruck ble valgt ved avstemning under den internasjonale olympiske komités 56. sesjon i München i Tyskland 25. mai 1959.
36 nasjonale olympiske komiteer deltok i lekene. (Antall deltakere per nasjon i parentes)
Vinter-OL 1956

Vinter-OL 1956 var de 7. olympiske vinterleker og ble arrangert fra 26. januar til 5. februar 1956 i Cortina d'Ampezzo i Italia. Sovjetunionen deltok for første gang i vinter-OL og ble beste nasjon med syv gullmedaljer. Norge gjorde den svakeste prestasjonen i vinter-OL til da, og hadde bare med seg to gullmedaljer hjem. Hallgeir Brenden forsvarte sitt gull på 15 km langrenn fra 1952, og Sverre Stenersen vant kombinert.
Cortina d'Ampezzo hadde tidligere blitt tildelt Vinter-OL 1944, som måtte avlyses på grunn av andre verdenskrig.
Under den internasjonale olympiske komités 44. sesjon i Roma i Italia 28. april 1949, ble byen igjen valgt som arrangør av vinterlekene.
32 nasjonale olympiske komiteer deltok i lekene. (Antall deltakere per nasjon i parentes)
Vinter-OL 1968

Vinter-OL 1968 var de 10. olympiske vinterleker og ble arrangert fra 6. februar til 18. februar 1968 i Grenoble i Frankrike.
Norge ble beste nasjon. Frankrikes egen Jean-Claude Killy ble lekenes forgrunnsfigur med gull i slalåm, storslalåm og utfor. Norge tok fire gull i langrenn: Både herrelaget og damelaget gikk til topps i stafetten, Harald Grønningen vant 15-kilometeren, mens Ole Ellefsæter vant femmila. I tillegg vant Magnar Solberg 20 km skiskyting, og Fred Anton Maier vant 5 000-meteren på skøyter.
For første gang tillot Den internasjonale olympiske komitéen (IOK) at Vest-Tyskland og Øst-Tyskland fikk delta med adskilte tropper. For første gang ble det også foretatt dopingtester av utøvere. Det var også første gang fjernsynssignalene fra lekene var i farger.
Grenoble ble valgt ved avstemning under den internasjonale olympiske komités 62. sesjon i Innsbruck i Østerrike 28. januar 1964.
37 nasjonale olympiske komiteer deltok i lekene. (Antall deltakere per nasjon i parentes)