davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Dunia Tofauti

Dunia Tofauti (A Different World in English) ni filamu ya kimapenzi ya Kenya ya mwaka 2017 iliyoongozwa na Kang'ethe Mungai. Nyota wa filamu Avril Nyambura na Innocent Njuguna, na anamshirikisha Maureen Njau katika jukumu la kusaidia.
Nina (alicheza na Avril Nyambura) ni mwanamke aliyezaliwa na kukulia katika makazi duni ya Nairobi. Anakutana na Hinga (alicheza na Innocent Mungai), mtu kutoka asili nzuri na kazi nzuri, ambaye amekwama na tairi bapa karibu na Uwanja wa Ndege wa Kimataifa wa Jomo Kenyatta, na pamoja na genge lake, wanamwibia vitu vyake vyote vya thamani. Katika hali ya kupotosha, hatimaye wawili hao hupendana, Licha ya ukweli kwamba Hinga anajihusisha na Ciru (Maureen Njau), mwanamke anayedai na kudhibiti asili yake hiyo ya kijamii. Hinga hatimaye anamsaidia Nina kufuatilia vitu vyake vya thamani pamoja na kukwepa mamlaka
Wedding dress of Camilla Parker Bowles

For her wedding to Charles, Prince of Wales (King Charles III since 2022) on 9 April 2005 at Windsor Guildhall, Camilla Parker Bowles's wedding dress was a cream silk chiffon dress hemmed with vertical rows of Swiss-made appliqued woven disks, and a matching oyster silk basket weave coat. She completed the outfit with pale beige suede shoes with almond-coloured toes designed by L.K.Bennett, a Philip Treacy wide-brimmed cream-coloured straw hat overlaid with ivory French lace and feathers, and a purse made from embossed calf leather with a half flap closing and suede lining, from Launer's "East/West" collection. Work on the outfit began on 21 February 2005, and the final fitting was made on 5 April. Camilla later rewore the outfit with a different hat and set of shoes at the opening of the National Assembly for Wales in June 2007.
For the blessing afterwards, she wore a floor-length embroidered pale blue and gold coat over a matching chiffon dress and a dramatic spray of golden feathers in her hair. Both ensembles were by Antonia Robinson and Anna Valentine, London designers who worked under the name Robinson Valentine, now solely called Anna Valentine. They reportedly wanted a "crisp clean look with subtle detailing" for the dress. The golden feathers were designed by Philip Treacy.
Areni-1 cave

The Areni-1 cave complex (Armenian: Արենիի քարանձավ) is a multicomponent site, and late Chalcolithic/Early Bronze Age ritual site and settlement, located near the Areni village in southern Armenia along the Arpa River.
In 2008, Armenian PhD student and archeologist Diana Zardaryan of the country's Institute of Archaeology discovered the earliest known shoe at the site. In January 2011, the earliest known winery in the world was uncovered in the cave. Later, in September 2011, the discovery of a straw skirt dating to 3,900 years BCE was reported. In 2009, the oldest humanoid brain was discovered in the cave. Recent archaeological investigations demonstrate that
Three individuals who lived in the Chalcolithic era (c. 5700–6250 years BP), found in the Areni-1 ("Bird's Eye") cave, were identified as belonging to haplogroup L1a. One individual's genome indicated that he had red hair and blue eyes.
Rey azúcar

Rey azúcar es el séptimo álbum de estudio del grupo argentino Los Fabulosos Cadillacs, publicado en 1995 y grabado en Nasáu, la capital de las Bahamas. Producido por Tina Weymouth y Chris Frantz del grupo Talking Heads, y que contiene participaciones de artistas invitados como Mick Jones del grupo The Clash (en «Mal bicho») y Debbie Harry del grupo Blondie (en una versión reggae-ska de «Strawberry Fields Forever»).
Tanto el nombre del álbum como la canción «Las venas abiertas de América» son una clara referencia al célebre libro del uruguayo Eduardo Galeano, y es considerado por algunos el disco más punk del grupo por sus canciones de carácter festivo pero a la vez con letras discursivas. El álbum alcanzó platino​ y es considerado uno de los principales álbumes del grupo.
​
Rectoría del Señor del Calvario (Orizaba)

La Rectoría de Nuestro Señor del Calvario es un templo religioso de culto católico que pertenece a la jurisdicción eclesiástica de la diócesis de Orizaba, bajo la advocación del Señor del Calvario. Se encuentra ubicado en el centro histórico de la ciudad de Orizaba​ La construcción original que estuvo en este lugar fue un sencillo templo de madera edificado por los franciscanos en el siglo XVI. La construcción actual data de finales del siglo XIX. El templo resguarda la antigua y valiosa imagen del Cristo del Calvario que fue obsequiada a la ciudad por el entonces obispo de Puebla Juan de Palafox a cuyo obispado perteneció la ciudad.​
La Iglesia del Calvario original fue la primera iglesia establecida en la ciudad de Orizaba, fue fundada en el año 1564, construyendo en el lugar una capilla de paja. Fue autorizada como Templo del Sacro Monte Calvario, ya que en ella se colocó una imagen de Jesucristo crucificado, conocido como el señor del Calvario. Los indígenas fueron quienes solicitaron este templo y llegaron los frailes franciscanos de Chocaman para edificar este primitivo templo por lo que originalmente solo asistía la población indígena a este templo. Posteriormente se construyó el templo de mampostería que ha perdurado hasta el día de hoy. En 1642, el beato Juan de Palafox y Mendoza, obispo de Puebla, diócesis a la que pertenecía Orizaba en ese entonces, donó a este templo la imagen del Cristo del Calvario que sigue siendo venerado en la actualidad.​
La iglesia a lo largo de su historia ha sido administrada por tres órdenes religiosas que fueron los franciscanos cuando se construyó el primer templo en el siglo XVI. Posteriormente tras la construcción del templo actual en el siglo XIX fue atendida por sacerdotes diocesanos, después por la orden de los claretianos y posteriormente por los Misioneros del Espíritu Santo hasta que fue suprimida esta orden y a partir de agosto de 2013 la iglesia volvió a manos de un sacerdote diocesano el padre Helkyn Enríquez Báez por decisión del entonces obispo de Orizaba Mons. Marcelino Hernández Rodríguez.​
Consta de un templo tipo románico que anteriormente tenía un convento anexo de las madres carmelitas, posteriormente este convento se separó de la estructura original y con el paso de los años fue desocupado para dar lugar al Colegio preparatorio de Orizaba. La nave principal mide 22.50 metros de largo y 10 metros de ancho.
La principal festividad de este templo es el primer domingo del mes de julio de cada año en que se festeja al señor del calvario. En estas fechas la imagen desciende del nicho principal del altar para ser venerada por los fieles en el centro del templo. Se realizan procesiones posteriormente con la sagrada imagen.
Horario de misas:​
Itron an Erminig

La dama con l'ermellino (Ritratto di Cecilia Gallerani), Itron an erminig e brezhoneg", a zo un eoullivadur war goad a 54,8 cm x 40,3 graet etre 1488 ha 1490 gant Leonardo da Vinci.
Emañ al livadur er mirdi Czartoryski e Cracovia war-lerc'h bezañ dreset goude un tamm drailh graet dezhañ e-kerzh an eil brezel-bed. Kuzhet e oa bet en ur c'hastell, kavet gant ar soudarded alaman, ha pa voe adkavet war o lerc'h e oa roud seul ur votez warnañ en ur c'horn.
E krec'h en tu kleiz eo skrivet: "LA BELE FERONIERE LEONARD DA WINCI".
Cecilia Gallerani eo anv ar vaouez zo bet livet, hag unan eus priedoù-kleiz Ludovico Sforza, dug Milano, ha gwarezour Leonardo, e oa-hi war-dro 1488-1489. 16 vloaz e oa-hi da neuze. Brudet e oa he spered kement hag he c'hoantiz e lez Milano. Moarvat e fellas d'an arzour skeudenniñ vertuzioù Cecilia Gallerani gant al loen, arouez ar fealded. Ur mab he doe, Cesare, a-raok ma voe lakaet fin d'o darempred, e 1492. En 1490 e oa dimezet Ludovico Sforza da Beatrice d'Este, a strivas da bellaat serc'hed he fried.
Pe e voe graet an daolenn e 1488-1489, a-raok eured an dug, pe un tamm diwezhadoc'h, evel prof kimiadiñ a-berzh Ludovico Sforza d'e serc'h yaouank.
N'anavezer an istor-se nemet adal an XVIIIvet kantved, pa ne oa ket lakaet war gont Leonardo c'hoazh. Hiriv avat ez eus kenemglev war ar poent-se.
N'eo ket un erminig met ur fured, evit doare, a zo livet amañ, hervez meur a skiantour. Aes a-walc'h doñvaat ur fured, diaesoc'h a galz ober kemend-all gant un erminig, ouzhpenn ma ne oa ket ul loen stank er vro, ha diaes da boltrediñ, seul ziaesoc'h pa ouzer e oa gorrek Leonardo da livañ.
Savet e vije an daolenn diwar ur c'hoari-gerioù : erminig a zo galere e henc'hresianeg, heñvel ouzh an anv Gallerani. Gant he blev gwenn e oa ivez arouez ar c'hlanded.
Kastell an Erminig

Kastell an Erminig e oa anv, pe lesanv, kastell Gwened ma veze duged Breizh o chom er XV kantved a-raok mont da gastell Naoned da chom. Ober a ra ul lodenn eus ramparzhioù Gwened.
An anv-mañ a voe roet d'ur c'hastell savet gant an dug Yann IV entre 1380 ha 1385 da greñvaat kêr Gwened ha da ober e annezlec'h. Savet e voe e reter ar gêr gloz, war douaroù prenet gant an dug e 1380. Ur wech savet ar c'hastell, e voe prenet douaroù all gantañ c'hoazh, er reter evit ober ul liorzh vras. Eno emañ liorzhoù ar Waremm hiziv.
E Kastell an Erminig e voe ganet Yann V, mab Yann IV. Eno ivez e voe lidet eured Frañsez II gant e wreg Marc'harid Breizh e 1455. Goude eured Anna Breizh gant ar roue gall Charlez VIII avat, ne voe ket implijet ar c'hastell kement. Eno e oa gouarnour Gwened o chom, hag eno ivez e voe degemeret ar roue Frañsez Iañ e 1518 hag e 1532, met tamm-ha-tamm goude-se e voe dilezet. Loeiz XIV a roas aotre da adimplijout lod eus ar mein da echuiñ kaeoù ar porzh.
E 1785 e voe savet, war ar rivinoù-se, ar savadur a weler hiziv, an Ostel Lagorce, ha n'eo ket ur c'hreñvlec'h krennamzerel ken.
Eno emañ Skol-Uhel ar Vro hiziv.
American ermine

The American ermine or American stoat (Mustela richardsonii) is a species of mustelid native to most of North America. The specific epithet refers to Arctic explorer and naturalist John Richardson.
The American ermine has a body plan typical of weasels. It has short legs, a long body and neck, and a small triangular head with short round ears. It has a brown dorsum with a white venter (except during winter when the coat is fully white) and a short, black-tipped tail.
It was long considered conspecific with the stoat (M. erminea), but a 2021 study found it to be a distinct species, forming distinct genetic clades from erminea. The finding has been accepted by the American Society of Mammalogists. The Haida ermine (M. haidarum) is thought to be a hybrid species originating from ancient hybridization between M. erminea and M. richardsonii.
The species is found throughout most of North America aside from most of Alaska (although it is found on some islands in southeastern Alaska), eastern Yukon, most of Arctic Canada, and Greenland, where it is replaced by M. erminea. It reaches the northern extent of its range in Ellesmere Island and a portion of eastern mainland Nunavut and ranges from here to cover almost all of western North America south to northern New Mexico, and eastern North America south to northern Virginia. It is absent from most of the Southeastern United States and the Great Plains.
In North America, where the ecological niche for rat- and rabbit-sized prey is taken by the larger long-tailed weasel (Neogale frenata), the American ermine preys on mice, voles, shrews, young cottontails, chipmunks, deer mice, jumping mice, and house mice. Usually the ermine kills by biting at base of skull. Small birds, frogs, small fish, and earthworms are other types of prey for ermines.
Ermines live and find cover from predators in hollow spaces from logs, burrows and man made structures. Ermines sometimes den within their prey's nest and use their skin and fur as a lining for their den.
They breed in dense parts of the forest. The season for breeding is late springtime to the summer from July to August. The males mature in a year while the females only take three to four weeks to mature. The females carry a litter of four to seven babies for 255 days then gives birth.
Some of the larger wild predators of ermines are minks, martens, fishers, bobcats, coyotes, and large owls and hawks. Occasionally a domesticated cat or dog may kill an ermine. Their small agile bodies help them evade these predators, while also allowing them to compete with their predators for food in more barren months.
About 13 subspecies are known:
The fur of ermine was valued by the Tlingit and other indigenous peoples of the Pacific Northwest Coast. They could be attached to traditional regalia and cedar bark hats as status symbols or made into shirts.
Leopard (heraldry)

The leopard in heraldry is traditionally depicted the same as a lion, but in a walking position with its head turned to full face, thus it is also known as a lion passant guardant in some texts, though leopards more naturally depicted make some appearances in modern heraldry. The Oxford Guide to Heraldry makes little mention of leopards but glosses leopard as a "term used in medieval heraldry for lion passant guardant. Now used for the natural beast." Another name for this beast is the ounce.
The typical heraldic leopard differs from the natural leopard (Panthera pardus) in that it has no spots and often has a mane, but is generally similar in appearance to a heraldic lion, other than its attitude. In the Middle Ages, leopards were thought to be a crossbreed between a lion and a pard.
Arthur Charles Fox-Davies wrote in 1909 that the distinction between lions (which were constantly rampant) and leopards (which were necessarily walking) originated in French heraldry and was brought into English heraldry along with so much else of English language and custom deriving from French traditions. But "the use of the term leopard in heraldry to signify a certain position for the lion never received any extensive sanction, and has long since become obsolete in British armory," though the distinction is still observed in French blazon.
Fox-Davies further notes that the lions depicted in the royal arms of England, though passant guardant, have never represented anything other than lions, also pointing out that another ancient (if controversial) rule distinguishing leopards from lions dictated that while several leopards could appear on one shield, there could not be more than one lion on the shield (with the apparent exception of two lions combatant); multiple rampant lions on one shield were called lioncels.
Ranked list of French regions

The following are ranked lists of French regions.
Population figures are from the 2016 census, with the exception of Mayotte, whose statistics are as of 2017.
Region boundaries are as of 2018.
These figures are from the census in 2016. Statistics for Mayotte are from 2017.
The total area of France is 632,734 km, of which 543,940 km (86.0%) is in Europe (Metropolitan France).
In 2016, the official population of France had a density of 104.8 people per square kilometre, including the overseas regions, and 118.5 people per square kilometre excluding them.
List of French regions and overseas collectivities by GDP

This article lists French regions and overseas collectivities by gross domestic product (GDP).
Introduction INSEE and affiliate statistical offices in the overseas collectivities produce estimates of GDP in France's 18 regions and 5 overseas collectivities every year, and in some overseas collectivities where GDP estimates are made only every few years.
In 2011, France (whose territory in the national accounts refers to Metropolitan France plus the four old overseas regions of Guadeloupe, Martinique, French Guiana, and Réunion, but excludes Mayotte and the six overseas collectivities) had a GDP of US$2,778 bn, 98.2% of which was produced in Metropolitan France, and 1.8% in the four overseas regions.
Île-de-France (the Paris Region) has a much higher GDP per capita than the rest of France, due to its position as one of the "command centres" for the global economy, as well as its relatively low share of retirees. Outside Île-de-France, the 12 other regions of Metropolitan France show remarkably little disparity in their GDPs per capita.
The "poorest" region of Metropolitan France outside Île-de-France in 2016, Hauts-de-France, had a GDP per capita which was four fifths the level of the richest region Auvergne-Rhône-Alpes. This is in contrast to most neighbours of France where regional disparities are much more marked (East Germany vs West Germany, southern Spain and Italy vs northern Spain and Italy, Wallonia vs Flanders).
Overseas, only Saint Barthélemy, Saint Pierre and Miquelon, and New Caledonia have GDP per capita at the level of Metropolitan French regions. All other overseas regions and collectivities have GDP per capita noticeably lower than the Metropolitan French regions. The lowest is found in Mayotte, where GDP per capita was slightly less than a quarter of Metropolitan France's level in 2009, although it has been increasing a lot in recent years with the accession of Mayotte to overseas department and region status (and soon outermost region of the European Union, thus eligible for EU structural funds from 2014 on).
Nominal GDP in euros and CFP francs has been converted to US dollars at the €/US$ purchasing power parity rate of each given year.
Figures are in US dollars at purchasing power parity (PPP).
Vexillological symbol

Vexillological symbols are used by vexillologists to indicate certain characteristics of flags, such as where they are used, who uses them, and what they look like. The symbols were created by vexillologist Whitney Smith and then adopted by the International Federation of Vexillological Associations (FIAV) in the early 1970s. Vexillologist Željko Heimer added the symbols for normal and historical in the early 1990s.
Vexillological symbols describe information on a flag's recognition status and design.
The usage symbols are based on a grid of two rows representing use on land and use on water, and three columns representing private use, public use, and military use. Each circle in the grid indicates the flag has one or more of the following six basic usages:
A single design may be associated with no usages or multiple usages. Heimer suggested an additional row for air ensigns, but it has not been adopted by FIAV. The air ensign row refers to flags displayed on aircraft, including when on the ground, and air installations. The air ensign row is placed above the remaining two rows.
Viche (sopa)

El viche es un plato típico de la gastronomía de la provincia de Manabí, Ecuador.​
Está elaborada a base de pescado, maní, zapallo, choclo, habas, camote, verduras, maduro y yuca.​ Este plato es considerado como la fanesca de los manabitas por el marisco que tiene y su textura espesa,​ el viche forma parte del menú de comedores populares, restaurantes y hoteles tipo gourmet, por lo que es conocida como la sopa de los dioses.​
Estudios arqueológicos demuestran que las culturas chorrera, valdivia y Jama Coaque consumieron esta sopa.​
Según el cronista Mario Cicala, en el año 1767, existen registros de la preparación de una sopa que se cocinaba los fines de semana en la región de Jipijapa (sur de Manabí). Ese platillo era elaborado a base de pescado, maní y verduras.​
Los ingredientes primordiales son pescado u otros productos del mar, comino, plátano maduro y choclo. También importantes son la yuca, el camote y los granos.​
Se hace un refrito de cebolla blanca y colorada con una porción de mantequilla, pimiento y ajo, se le añade agua caliente. Luego se mezclan las habas, habichuelas, camote, choclo, yuca y cuadritos de zapallo, plátano rallado, Después de 15 minutos se echa el maní previamente disuelto en agua y al final, el marisco ya sea pescado o camarón. Por la mezcla esta sopa aporta un gran valor calórico producto de la yuca, maní y el camote.​​ El viche se puede preparar con otros mariscos como cangrejo.​
Shurumbo

El shurumbo es una sopa peruana, típica de las provincias de Jaén y San Ignacio en el departamento de Cajamarca y de Amazonas.​​
El shurumbo es un plato que se elabora a base de plátano verde (por lo que también se le conoce como sopa de plátano verde), arveja seca, culantro y carne de cerdo. Existe una variante que reemplaza el plátano por yuca.​​
Harina de banana

La harina de banana es un polvo tradicionalmente hecho de bananas verdes. Históricamente, la harina de banana se ha utilizado en África y Jamaica como una alternativa más barata de la harina de trigo.​ Actualmente se usa a menudo como reemplazo sin gluten para las harinas de trigo​ o como una fuente de almidón resistente, que ha sido promovida por ciertas tendencias de dieta como las dietas paleolíticas y primarias, y por algunas investigaciones nutricionales recientes.​ La harina de banana o plátano, debido al uso de bananas verdes, cruda tiene un sabor muy suave a banana, y cuando se cocina, tiene un sabor terroso; también tiene una textura que recuerda a las harinas de trigo más livianas y requiere aproximadamente un 25% menos de volumen, lo que la convierte en un buen sustituto de la harina de trigo integral blanca y blanca.​
Guineo (banana inmadura)

Guineos (pronunciado [ɡiˈneos]) generalmente se refiere a un banana inmadura. El término guineo a veces se usa en referencia a su contraparte madura: la banana amarilla (madura). La palabra guineo proviene de Guinea, un país del oeste de África, ya que es uno de los lugares de donde son originarios las bananas. Algunos hacen una distinción entre los dos y se refieren a las bananas verdes como guineos verdes (bananas inmaduras) y a las bananas amarillas como guineos (bananas maduras). Lachep
Los guineos no deben confundirse con los plátanos, que son mucho más ricos en almidón que el guineo y no se pueden usar de la misma manera. Los guineos se usan ampliamente en la cocina latinoamericana ya que son versátiles, económicos, y abundantes.
En Bolivia, se llama guineo a las bananas pequeñas, y a las grandes se les dice gualeles; al plátano de freír, se le dice plátano.​
Las bananas, ya sean inmaduras o maduras, se llaman guineos en El Salvador. Los guineos son una fruta popular en el país y se utilizan para el popular postre chocobanano, que es un guineo congelado cubierto de chocolate y chispas u otros aderezos encima.
En Puerto Rico, las bananas inmaduras para cocinar se usan en platillos como viandas con ajilimójili, pasteles, sopa de mondongo y sancocho. También hay muchos otros platos en la isla que utilizan bananas verdes. La harina de banana inmadura está ampliamente disponible en todo Puerto Rico y se usa para hacer panqueques, crepes, waffles, galletas, tortas, tortillas, pan y otros pasteles.​
Green Banana Hole

The Green Banana Hole is a blue hole 80 km (50 mi) off the United States western seaboard southwest of Sarasota, Florida. The rim is approximately 47 m (154 ft) below the surface and the hole extends downward approximately 130 m (427 ft). Blue holes in this area are thought to have formed as sinkholes on land 8,000 to 12,000 years ago. Due to lower sea levels at this time, the Florida coastline extended approximately 161 km (100 mi) farther into the ocean. The vertical shape of the hole is roughly like an hourglass, making it especially difficult to explore. It is one of the deepest known blue holes.
The name Green Banana was reported to come from the captain of a commercial fishing boat who, while fishing in the area of the hole, saw a green banana skin floating in the water.
In August 2020 the hole was explored by diver Marty Watson and a team of scientists from Florida Atlantic University. In May 2021 scientists from NOAA, Mote Marine Laboratory, and other regional scientific organizations plan to conduct a research expedition to the site where divers and crew using specially designed instruments will explore the hole. Scientists and engineers have built an instrument package called a benthic lander. The lander is a triangular-shaped prism that will be lowered into the hole and will have the expedition's instruments mounted inside. The researchers plan to gather data about the structure of the hole as well as information about seawater chemistry and marine life inside the hole. The team also hopes to gather information about possible connection(s) between the many blue holes that exist off the coast of Florida and the Floridan aquifer system. This expedition is part of a three-year study and builds on the information and experience gathered from an earlier expedition to Amberjack Hole.
Chanpurū

Chanpurū (チャンプルー) ialah masakan khas Okinawa berupa tumisan sayur-sayuran dengan telur ayam, tauhu, atau sering ditambah daging babi dalam tin (spam). Ramuan berupa garam, kicap, dan sedikit lada. Salah satu jenis masakan chanpurū yang paling dikenali ialah Gōyā Chanpurū (sayur goreng peria). Dalam bahasa Ryukyu, "chanpuru" bermaksud "campur aduk".
Antara sayuran yang boleh dimasak sebagai chanpurū ialah peria, kubis, bawang bombay, lobak, shiitake, tauge, dan kucai. Selain telur ayam, chanpurū sering menggunakan daging babi (daging babi dalam tin dan ikan tuna dalam tin). Selain itu, somen dan tauhu sering menjadi bahan utama chanpurū. Garam dan kicap tidak lagi ditambah apabila memasak chanpurū yang ditambah daging babi tin yang rasanya sudah masin.
Ada pelbagai penjelasan tentang asal-usul nama masakan ini. Penjelasan yang sering dikutip mengatakan perkataan "chanpurū" yang berasal daripada perkataan "campur" dalam bahasa Melayu. Walaupun begitu, perbendaharaan kata bahasa Jepun mempunyai istilah "champon" yang bermaksud "mencampur" atau "masakan campur aduk". Dalam bahasa Mandarin, "chān" (摻) juga bererti "mencampur".
Orang Okinawa sangat bangga dengan budaya Ryukyu yang bercampur-aduk dengan kebudayaan asing dari Asia Tenggara, Cina, dan Amerika. Budaya Okinawa disebut orang Okinawa sebagai budaya chanpurū (chanpurū bunka).
Daripada nama bahan utama, terciptalah pelbagai jenis masakan champurū.
Bahan utama ialah tauhu dengan sedikit sayuran, dan biasanya tidak memakai daging babi.
Empanada

Empanada merupakan sejenis roti sumbat atau pastri yang dibakar atau digoreng, dan boleh didapati di rantau seperti Amerika Selatan, Eropah Selatan, dan sebahagian di Asia Tenggara. Nama Empanada datang dari kata kerja empanar, yang membawa erti membalut atau membungkus dalam roti. Empanada dibuat dengan melipat doh diatas isi-isi bahan. Isi-isi bahan boleh datang dari pelbagai jenis daging, keju, huitlacoche, sayur-sayuran atau buah-buahan diantaranya.
Empanada, susul jalur asalnya dari Galicia dan Portugal. Makanan ini mula muncul dalam zaman pertengahan Iberia semasa waktu pemerintahan Andalusia. Ia juga,dipercayai bahawa empanadas dan calzone menyerupai seakan-akan sejenis pai daging dari Arab yang dikenali sebagai, samosa.
Di Galicia and Portugal, empanada disedia seakan-akan serupa seperti satu pai yang besar dimana kemudiannya ia akan dipotong-potong kecil, diberi pada orang yang berkerja. Empanada orang Galicia dan Portugis selalu isinya adalah ikan tuna, ikan sardin atau chorizo, selain itu juga disi dengan daging khinzir atau ikan kod. Isi bahan untuk empanada juga mengandungi tomato, bawang putih, dan sos bawang. Di Amerika Selatan, empanda lebih dikenali sebagai empanada gallega, ini disebabkan banyak pendatang dari Galicia.
Makanan ini yang dibawa oleh Penjajah Sepanyol, popular di Filipina dan popular di Indonesia disebabkan oleh Penjajah Portugis.
Kerepek tortilla

Kerepek tortilla ialah makanan ringan yang diperbuat dari tortilla jagung, yang dipotong menjadi segitiga dan kemudian digoreng atau dipanggang. Tortilla jagung diperbuat daripada jagung, minyak sayuran, garam dan air. Meskipun mula-mula dihasilkan secara komersial di Los Angeles, Amerika Syarikat pada akhir 1940an, kerepek tortilla berkembang dari hidangan Mexico, dimana bahan-bahan serupa dikenali, seperti totopo dan tostada.
MasterChef US (musim 2)

Musim kedua bagi siri rancangan realiti Amerika, MasterChef mula ditayangkan dua malam berturut-turut pada 6 dan 7 Jun 2011. Pada penghujung episod ketiga, juri telah merasa semua 100 hidangan dan telah memberikan apron putih Masterchef kepada 38 orang peserta. Dalam episod keempat, juri telah menyaring bilangan peserta hingga menjadi 18 orang sahaja.
Sekolah Kebangsaan Peria

Sekolah Kebangsaan Peria atau nama ringkasnya SK Peria, merupakan sebuah Sekolah kebangsaan yang terletak di Km. 15 Jalan Kuala Krai/Gua Musang.
Pada 2009, Sekolah Kebangsaan Peria memiliki 165 pelajar lelaki dan 163 pelajar perempuan, menjadikan jumlah keseluruhan murid seramai 328 orang. Ia mempunyai seramai 26 orang guru.
Dipinggir jalan raya utama
Gah berdiri sekolahku tercinta
Mengagumi hidup anak peneroka
Menerajui hingga puncak jaya
Gurunya sentiasa bersedia
Mendewasa kami yang muda
Semaraklah dan harumkan namanya
Sekolah Kebangsaan Peria..
Sekolah Kebangsaan Peria..
5 April 2010
Sebuah blok bangunan dua tingkat Sekolah Kebangsaan (SK) Peria di sini, kerugian kira-kira RM500,000 selepas musnah dalam kebakaran yang dipercayai akibat disambar petir hari ini. Kebakaran di blok utama bangunan itu menyebabkan empat bilik darjah, makmal, guru dan pejabat pentadbiran hangus termasuk pelbagai peralatan pejabat.Pengarah Pelajaran negeri, Che Hussain Awang berkata, api yang marak pada pukul 4.30 petang itu turut memusnahkan semua alat bantu mengajar termasuk 15 komputer riba dan 10 LCD. "Kebakaran berlaku kira-kira sejam selepas 150 pelajar dari darjah empat, lima dan enam selesai mengikuti kelas tambahan petang ini."Bagaimanapun tiada sebarang kemalangan jiwa dan kecederaan berlaku kerana semua murid telah pulang ke rumah masing-masing," katanya ketika ditemui di tempat kejadian di sini hari ini. Menurut beliau, hujan lebat termasuk ribut petir dipercayai menjadi punca berlakunya litar pintas tersebut. Ujarnya, kebakaran berkenaan disedari oleh Guru Besar sekolah berkenaan, Mohd. Nor Hashim yang kemudian segera menghubungi bomba. Jelasnya, sesi persekolahan di sekolah yang menempatkan 315 pelajar dan 29 guru itu bagaimanapun tidak terjejas. "Lima bilik darjah di blok bersebelahan tidak terjejas, oleh itu kita akan menempatkan semua pelajar di situ. "Bantuan juga akan disalurkan oleh jabatan dan kita akan mendapatkan peruntukan Kementerian Pelajaran untuk membaik pulih dan membekalkan peralatan," katanya lagi. Kebakaran di sekolah itu merupakan yang terbesar berlaku di negeri ini sejak dua tahun lalu. SK Peria kini dalam proses pembesaran, melibatkan pembinaan dua blok bangunan setinggi empat tingkat yang dijangka siap Disember ini.[1]
Mezhukkupuratti

Mezhukkupuratti is a style of preparation for vegetarian dishes in Kerala (especially in Central Travancore) where the vegetable is stir-fried with spices. Chopped onions or shallots may also be used.
Usually the dish is prepared from any of the following vegetables:
Other vegetables may also be substituted for preparing mezhukkupuratti. Resultant dish name will be vegetable name appended with word "mezhukkupurattti".
Ida Ekblad

Ida Ekblad (født 1980 i Oslo) er en norsk billedkunstner.
Arbeidene hennes er inspirert av et mangfold av kilder, og man kan kjenne igjen subkulturelle og popkulturelle påvirkninger. Kunsthistorisk er Ekblads oeuvre inspirert av en rekke kunstnere som Odilon Redon, Paula Modersohn Becker, Marie Laurencin, Paul Thek, Harriet Backer, Florine Stettheimer, og Helen Frankenthaler. Hennes stil er karakterisert ved en sjangeroverskridende tilnærming og inkluderer for eksempel estetikken til graffiti, mangakultur, kunst og håndverk, avvikende kunst og meme-kultur. Ekblads praksis er fokusert på vår hyperretinale kultur som hun visuelt prøver å registrere og forstå. “Whatever sense I find,” sier hun, “is primarily an aesthetic sense. In painting, sculpture, and via material twists and turns, I am striving to make a personal and decent pattern of what happens to come my way.” (Ida Ekblad, Artist Statement, “A mansion for all lovely forms,” 2018)
Hun er utdannet på Kunstakademiet i Oslo, med en master i kunst fra 2007. Ekblad utstiller i inn- og utland, som på New Museum, Palais de Tokyo, Venezia-biennalen, og soloutstillinger på Bonniers Kunsthall, Bergen Kunsthall og Museet for samtidskunst. Ekblads nyere arbeider tolkes ofte som et ønske om å arbeide fritt og lekent med utgangspunkt i etablerte kunstformer, og hun blander gjerne poesi, funnede materialer og malerier i omfattende installasjoner. "Ekblad har utmerket seg med en kraftfull visualitet kombinert med et lekent og treffsikert blikk på populærkulturen og kunsthistorien.
Hennes verk er en del av en rekke offentlige samlinger, blant dem er Migros Museum für Gegenwartskunst, Astrup Fearnley Museum, Preus Museum og Hessel Museum of Art.
Hans-Jakob Brun

Hans-Jakob Brun (1942–2017) var en norsk kunsthistoriker og forfatter.
Han var arbeidende stipendiat ved Henie-Onstad Kunstsenter 1967–1970, og kunstkritiker i Dagbladet 1966-70. 1970-1975 var han intendant i Oslo Kunstforening, 1983-86 i Bergens Kunstforening. 1978-82 var han sekretær i Kirke- og Undervisningsdepartementets Formidlingsutvalg. Han ble magister i kunsthistorie i 1983 med avhandlingen Norsk maleri 1940 – 1980. 1983–1986 var han forskningsstipendiat ved Universitetet i Bergen. I 1988 ble han førstekonservator ved Museet for Samtidskunst, og fra 1993 var han ved Astrup Fearnley Museet for Moderne Kunst, fram til 1999 som direktør, siden i andre stillinger. 2001–2004 var han Professor II ved Kunsthøgskolen i Oslo. Hans-Jakob Brun var med i juryen som plukket ut Morgenbladets 12 viktigste kunstverk i 2005.
Brun er også kjent for sitt samarbeid med Dronning Sonja i forbindelse med en utstilling på Henie Onstad Museet, der et stort utvalg av Dronningens kunst ble vist i 2001 og boken «Impulser Portrett av en samler» som ble skrevet i den forbindelse.
Bjarne Melgaard

Bjarne Melgaard (født 1967) er en norsk billedkunstner. Melgaard er utdannet ved Statens kunstakademi i Oslo, Jan van Eyck-akademiet i Maastricht og Rijksakademie i Amsterdam. Han arbeidet i en årrekke i New York, men har nå returnert til Norge.
Melgaard er kjent for sine uttrykksfulle og provoserende malerier, installasjoner, foto og videoverk. Motivene i hans kunst er inspirert av den norske black metal-musikkulturen og det homofile S/M-miljøet. Han har i de senere år også arbeidet med digitale medier, gjennom et samarbeid med Acute Art så produserte han det interaktive kunstverket "My Trip" der seeren kan oppleve kunstverket i Virtual Reality.
Melgaard regnes som en av Norges mest sentrale nålevende kunstnere. Verket «Confessions of a Recovering Minimalist» (1996) er kåret til et av Morgenbladets 12 viktigste kunstverk. Melgaard har også skapt overskrifter verden over og har blitt beskrevet som den mest kjente norske kunstneren siden Munch.
Høsten 2021 er Bjarne, sammen med sin samarbeidspartner Sam Farao aktuell med å lansere en av de største NFT-prosjektene i Norge. Prosjektet består av å lansere Melgaards kjente verk "Lightbulb man" som en digital "Token", og består av 1110 utgaver.
Tony Bennett

Tony Bennett (født Anthony Dominick Benedetto; 1926–2023) var en amerikansk jazz- og popmusiker.
Han oppnådde stor karrieremessig og økonomisk suksess på 1950-tallet og begynnelsen av 1960-tallet. Gjennom rockens oppgangstid og gullalder derimot forsvant han i skyggen, før han kom kraftig tilbake på 90-tallet da han lanserte musikken sin til et yngre publikum samtidig som han beholdt sin tidligere stil og særpreg.
I 1995 ble han tildelt MusiCares Person of the Year.
I februar 2021 ble det avslørt at Bennett ble diagnostisert med Alzheimers sykdom i 2016. På grunn av den langsomme utviklingen av sykdommen, fortsatte han å spille inn plater, turnere og opptre.
Tony Bennett opptrådte første gang i Norge under Nobelkonserten i 2004.
Han og en kvartett holdt en konsert den 8. august 2012 i Operahuset under Oslo Jazzfestival der han spilte 25 sanger.
Singler som kom inn på Billboards Topp-10 liste:
Den europeiske unions pris for samtidsarkitektur

Den europeiske unions pris for samtidsarkitektur eller Mies van der Rohe-prisen er en pris som annet hvert år blir utdelt av EU-kommisjonen og Fundació Mies van der Rohe, Barcelona, «for å anerkjenne og belønne kvalitetsarktikturproduksjon i Europa». Prisen er oppkalt etter arkitekten Ludwig Mies van der Rohe.
Château de Montsoreau - musée d’Art contemporain

Château de Montsoreau - musée d'Art contemporain er et museum for konseptkunst og samtidskunst i byen Montsoreau i Loiredalen i Frankrike. Museet ble opprettet på initiativ av den franske kunstsamleren Philippe Méaille.
Museet har verdens største samling innenfor kunst-konseptet Art & Language.
Philippe Méailles-samlingen ligger i Château de Montsoreau i Loire, et palass fra 1400-tallet. Museumsbygningen ble innviet i 2016. Den ble restaurert av Philippe Méaille.
Tore Børvik

Tore Børvik (født 1967) er en norsk professor ved Institutt for konstruksjonsteknikk (KT), Fakultet for ingeniørvitenskap (IV) ved NTNU. Hans spesialfelt er modellering, simulering og testing av materialer og konstruksjoner utsatt for ekstrem belastning. Han er nestleder ved Senter for avanserte konstruksjonsanalyser (SFI CASA) (2015–2023) ved KT. Dette er et senter for forskningsdrevet innovasjon.
Børvik var ferdig utdannet sivilingeniør ved Institutt for konstruksjonsteknikk, ved NTH i 1991. Han skrev hovedoppgave om beskyttelseskomponenter. Forsvarsbygg fattet interesse for oppgaven og han fikk muligheten til å avtjene militærtjenesten som forsker ved NTH. Han forsvarte avhandlingen Ballistic Penetration and Perforation of Steel Plates i år 2001, og oppnådde graden dr.ing.
Fra 1993 til 2011 jobbet han som seniorrådgiver i Forsvarsbyggs forsknings- og utviklingsavdeling. Fra 2002 til 2011 var han i tillegg ansatt som professor II ved SIMLab, Institutt for konstruksjonsteknikk ved NTNU. I 2012 ble han utnevnt til professor ved SIMLab. Han har siden 2012 også hatt en 20 prosent stilling som seniorrådgiver i Forsvarsbyggs forsknings- og utviklingsavdeling.
Børvik var med å bygge opp forskningsgruppen SIMLab. Gruppen var vertskap for sitt første SFI med samme navn fra 2007 til 2014. Her var han med i kjerneteamet og ledet programmet «Optimal Energy Absorption and Protection». SIMLab er nå vertskap for SFI CASA, der Børvik i tillegg til å være nestleder, leder programmet Structures.
Tore Børvik er med i kjerneteamet i FRIPRO Toppforsk-prosjektet FractAl (Microstructure-based Modelling of Ductile Fracture in Aluminium Alloys) (2016–2021).
Han har vært involvert i et stort antall forskningsprosjekter finansiert av Forsvarsdepartementet, Forskningsrådet, samt nasjonale og internasjonale industripartnere, blant annet:
Elisabeth Harnois

Elisabeth Rose Harnois (født 26. mai 1979 i Detroit i Michigan) er en tidligere barneskuespillerinne og TV- og filmskuespillerinne, kjent for sine roller som «Alice» i TV-serien Alice in Wonderland og som «Christina Nickson» i TV-serien Point Pleasant. Harnois vokste opp i Los Angeles, der hun gikk på St. Mel's School i Woodland Hills i Los Angeles, og tok eksamen på Wesleyan University i filmstudier i 2001.
Harnois spilte i to filmer fem år gammel – Where are the Children? og One Magic Christmas. Hun spilte i reklamefilmer til hun fikk rollen som Alice i 1991 i serien Adventures in Wonderland som ble produsert for Disney Channel. Etter det har Harnois spilt i en rekke filmer og TV-serier opp gjennom sin karriere. Hun har blant annet spilt i Point Pleasant, en kortvarig serie fra 2005 som ble sendt på Fox. Hun fikk også en rolle i Pretty Persuasion, som portretterte Evan Rachel Woods venn.
Harnois var nominert i klassen «Ung skuespillerinne i en komedie-/dramaspillefilm» for sin innsats i filmen One Magic Christmas (1985) under Young Artist Awards i 1987, og igjen i 1988 for «Beste Unge Skuespillerinne med gjesterolle i et TV-drama» i Highway to Heaven (1984) for episoden Man's Best Friend. Hun vant prisen i 1993 for «Fremstående Rolleinnehavere i et barneprogram» i Adventures in Wonderland (1991).
Bærekraftig grafisk design

Bærekraftig grafisk design er grafisk design basert på bærekraftige prinsipper. Den tar i hensyn de miljømessige kostnadene av grafisk design (som emballasje og innpakning, trykt materiale, publikasjoner og mer) igjennom en tenkt levetid som inkluderer: råmaterialer, ressurshåndtering, produksjonsprosess, transport, bruk og avfallshåndtering.
Grafisk designere som arbeider med bærekraftige teknikker, bruker teknikker, prosesser og materialer som tar sikte på å hjelpe til å redusere de skadelige miljømessige, sosiale og økonomiske aspekter av designet, også kjent som Trippel bunnlinje Markedsføring.
Når designet baseres på bærekraftige prinsipper, kan en designer ta hensyn til faktorer som:
Hans Rasmus Astrup

Hans Rasmus Astrup (født 23. mars 1939, død 23. april 2021) var en norsk næringslivsleder og eier av Astrup Fearnley-samlingen, en av Norges viktigste og mest omfattende private samlinger av samtidskunst.
Hans Rasmus Astrup tok examen artium i 1958 og var cand.jur. fra Universitetet i Oslo.
Etter juridisk embetseksamen i 1966 reiste han til New York hvor han arbeidet innen shipping og finans. Etter sin fars (Nils Ebbessøn Astrup) død i 1972 overtok han familiens skipsmeglerfirma, Fearnley & Eger Befragtning, mens brødrene Thomas Astrup og Nils Jørgen Astrup tok over rederiet Fearnley & Eger. Firmaet var etablert av Thomas Fearnley (1841-1927) i 1869.
Under Astrups ledelse utvidet firmaet til en rekke andre virksomhetsområder. I tillegg til de tradisjonelle områdene som frakt av tank- og tørrlastskip, salg, kjøp og kontrahering, tok selskapet også opp frakt av petroleumsgasser og ammoniakk i flytende form og som det første skipsmeglerfirma ble firmaet også involvert i offshorevirksomhet. Astrup utbygde også firmaet til å bli et finansieringsselskap.
I 1987 ble det kjent at Fearnley Group, som var eneeid av Astrup, planla et kunstmuseum samlokalisert med et planlagt nytt kontorbygg på Grev Wedels plass. Familiens kunstsamling ble tilgjengelig for allmennheten da Astrup Fearnley Museet for Moderne Kunst ble åpnet i 1993. Hans Rasmus Astrup var styreleder for museet. Astrup kjøpte flere samtidskunstverk som hadde vakt stor oppsikt internasjonalt, de mest kjente var kanskje «Mother And Child (Divided)» av Damien Hirst, som består av en ku og en kalv som er delt på langs og nedlagt i formalin i to separate glassbeholdere, og Jeff Koons' «Michael Jackson and Bubbles» (1988), en statue i porselen som forestiller Michael Jackson og hans sjimpanse «Bubbles», som Astrup kjøpte for 51 millioner kroner i 2001. I 2012 ble disse og andre kjente verker presentert i museets nybygg på Tjuvholmen, som var tegnet av den italienske arkitekten Renzo Piano.
Astrup bodde på Skjatvedt Gård i Gansdalen og var Romerikes rikeste mann. Derfra ledet han Vergjedalsbruket (etablert 1941) som var morselskapet til holdingselskapet Astrup Fearnley AS og Astrup Invest I og II, samt A/S Krokstad Skov. Han eide også Meraker Brug, som med sine 1 300 000 dekar eid mark, i 2012 var største private eier av utmark i Norge. I 2013 etablerte Astrup en egen stiftelse som han overførte mesteparten av sine eiendeler til, inkludert kunstsamlingen. Deriblant overførte han Meraker Brug til de to stiftelsene som drev museet, Stiftelsen Hans Rasmus Astrup og Stiftelsen Thomas Fearnley, Heddy og Nils Astrup. I 2022, året etter Astrups død, ble Meraker Brug lagt ut for salg; eierne opplyste at hensikten var å styrke museets kapital.
Hans Rasmus Astrup ble i 1998 slått til kommandør av St. Olavs Orden.
Han var sønn av skipsreder Nils Ebbessøn Astrup (1901–1972) og filantropen Heddy Astrup (1904–1978). Han hadde tre brødre: tvillingbroren Halvor Nicolai (1939–2013) som var gift med skuespilleren Kjersti Døvigen, skipsreder Nils Jørgen Astrup (1935–2005) og Thomas Astrup (1927–1978).
Matias Faldbakken

Matias Faldbakken (født 20. november 1973 i Hobro) er en norsk forfatter og billedkunstner, som også har publisert under under pseudonymet Abo Rasul. Han er sønn av forfatteren Knut Faldbakken og keramiker Gro Honoré Skåltveit og bror til filmregissør Stefan Faldbakken. Han vokste opp på Ridabu, utenfor Hamar, og bor i dag i Oslo.
Faldbakken er utdannet billedkunstner fra Vestlandets Kunstakademi i Bergen (1994–98) og Staatliche Hochschule für Bildende Künste i Frankfurt (1996–97).
Lello//Arnell

Lello//Arnell is a collaborative duo of contemporary artists Jørgen Craig Lello (born 1978) and Tobias Arnell (born 1978). Having met at the National Academy of Fine Arts, they started collaborating in 2003. They live and work in Oslo, Norway.
According to their artist statement, they "utilize logically broken lines of thought, false statements and fictional scenarios in their examination of how the world is interpreted and understood".
They have participated in exhibitions such as the Norwegian Sculpture Biennal (2006) at the Vigeland Museum, Lights On: norsk samtidskunst at the Astrup Fearnley Museum of Modern Art and the Biennale of Graphic Art at the International Center of Graphic Arts in Ljubljana, Slovenia.
In 2009 they entered into a collaboration with Galleri Erik Steen in Oslo. They have had two solo exhibitions at Galleri Erik Steen: Rediscovery in 2008 and The Charlatan Mind in 2011.
Café Vlissinghe

Café Vlissinghe is the oldest continuously running café in Bruges, the first written record about it is from 1515.
The café consists of two joined houses from the late 15th century. Due to renovations and rebuilding, including replacement of the wooden facade with the stone, the current structure is largely from the 17th century.
The modern history of Vlissinghe begins in 1855, when it was bought by Jacques De Meulemeester, who owned the brewery De Arend (later Aigle Belgica) in the immediate vicinity of the café. His son Leon managed the brewery from 1869 and Vlissinghe was reconstructed and to the taproom was installed a black marble fireplace. Newly created neo-baroque furniture, old arts and paintings created an "old Flemish" interior that not only fits well into the historic building, but also attracts lovers of art in Bruges.
In the café are also headquarters of various associations who meet regularly and favorably affect sales, for example Art Genegen, an association founded in 1894 by teachers and students of the Academy of Fine Arts. Leon De Meulemeester enabled even creating a separate room in a side wing, decorated to your own taste. The meeting room, that is referred by the makers of artful decor, still exists and is a small museum.
Article contains translated text from Vlissinghe (café) retrieved on 25 February 2017.
Media related to Café Vlissinghe (Brugge) at Wikimedia Commons
Waterfront Hall

Belfast Waterfront is a multi-purpose conference and entertainment centre, in Belfast, Northern Ireland, designed by local architects' firm Robinson McIlwaine. The hall is located in Lanyon Place, the flagship development of the Laganside Corporation. The development is named after the architect Charles Lanyon.
Planning for the building began 1989, with the hall being completed in 1997 for the sum of £32 million. Practice partner Peter McGuckin was the project architect. The main circular Auditorium seats 2,241 and is based on the Berlin Philharmonic Hall designed by Hans Scharoun. However the flexible design of the Auditorium allows the stalls seating to be moved to create a larger arena. The smaller adjoining Studio seats 380. The dome of the building is coated in copper. This is so the exterior will eventually turn green and reflect the dome of Belfast City Hall and other Victorian buildings in the city centre. The building also contains bars and a restaurant.
Many plays take place every year, in the 350 seated capacity studio, including operas, pantomimes, and musicals.
The hall is a key venue for the Belfast Festival at Queen's and for concerts given by the Ulster Orchestra.
During their 2002 tour, in promotion of their album Right Now, famous pop trio Atomic Kitten recorded their Right Here, Right Now DVD at the auditorium.
Planxty performed there on 19, 20 and 21 January 2005 as part of their series of reunion concerts.
In 2011 the Waterfront hosted the Sinn Féin Ardfheis, the first time for it to be held in Belfast.
On March 15, 2013, American country music singer Carrie Underwood played a concert as part of her Blown Away Tour.
On January 18, 2014 Britain's Got Talent auditions were in here. The auditions were for the Series 8 of the show. The auditions were shown on April 14, 2014.
The annual Christmas show, 'The Music Box', starring Peter Corry was hosted by the Waterfront Hall in December 2013.
Westlife lead vocalist Shane Filan played at the hall as a solo artist in 2017.
The 2018 BBC Radio 2 Folk Awards are due to take place at the Hall on 4 April. It will be the first time the awards have taken place in Belfast.
The annual snooker tournament, The Northern Ireland Open has been held at the venue since its second year in 2017.