davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Help! (albom)

Pempvet albom studio ar strollad The Beatles eo Help!, embannet er Rouantelezh-Unanet d'ar 6 a viz Eost 1965, ha sonerezh o film Help!. Seizh eus kanaouenn an albom, en tu kentañ, zo tennet eus ar film, en o zouez ar singloù Help! ha Ticket to Ride. En eil tu e kaver Yesterday, ar ganaouenn adkemeret ar muiañ en istor ar sonerezh.
Pelloc'h ez a ar strollad e teknikoù al lies-pistennoù da sevel o son. Ar ganaouenn Yesterday zo sonet gant ur pevarad-kerdin, ar wezh kentañ d'ar strollad mont war-zu sonioù barok, tra ma klever ur fleüt e You've Got to Hide Your Love Away.
Holl ganaouennoù savet gant Lennon/McCartney, war-bouez ar re ma'z eo merket anvioù tud all.
The Beatles
Sonerien ouzhpenn
Marthe Vassallo

Kanerez eo Marthe Vassallo. Ganet eo bet e 1974 e ..., ha savet eo bet e Tregastell, Bro-Dreger e-lec'h m'emañ he zud o chom.
Skoliataet eo bet e Lise Feliz an Danteg Lannuon. Adalek 1994 he deus graet studioù skol-veur war ar brezhoneg e Skol-Veur Roazhon II. Eno he doa desket tammoù iwerzhoneg ha bet eo goude se en Iwerzhon evit peurzeskiñ ar yezh-se. Eno eo ivez e reas anaoudegezh gant Françoise Morvan. Kemeret he deus perzh e skrivadur, troidigezh hag embannadur karnedoù dastum Fañch an Uhel asamblez gant Françoise Morvan e ti-embann ar PUR pe ar Presses Universitaires de Rennes.
Eus 1991 da 1996 he deus labouret e F3 o kinnig an abadennoù brezhoneg eno gant Annie Ebrel, a-raok kregiñ gant he micher kanerez.
C'hoari-pezh a ra abaoe 1991. Desket he deus kanañ opera pe g-kaniri lourennek ivez.
E-kerzh ar bloavezhioù '90 e oa kroget da ganañ er festoù-noz hag en nozvezhioù pe er beilhadegoù. Daou sell he deus war ar c'hanañ e brezhoneg, unan a zo heuilh ha doujañ ouzh doare kanañ kanerien pe ganerezed an hengoun, ha diouzh an tu all, klask doareoù nevez da ginnig anezho ha sevel danvez nevez.
Abaoe 1997 ne ra ken nemet kanañ : kanoù lourennek, er festoù-noz da lakaat an dud da zañsal, pe oc'h arnodiñ doareoù nevez da ganañ. Kanañ a capella a ra gant Nolùen Le Buhé hag ivez gant Annie Ebrel, pe c'hoazh o-zeir asambles. Ezel eo ivez eus ar strollad Loened Fall hag ivez eus Bugel Koar e-lec'h ma kan eilet gant Fulup Olier ouzh an akordeoñs . E 2023 he deus savet an arvest "Les fantômes sont des choses qui arrivent" gant ar gevarzhe Fur ha foll.
Diverkadur (yezhoniezh)

Er yezhoniezh e vez implijet an termen diverkadur (saoz.: deletion) war tachennoù ar fonetik hag ar fonologiezh evit komz eus ar fed ma vez diverket ur fonenn bennak.
Bez' e c'hell tennañ da diorroadur ar yezh a-hed an amzer pe da stad ar yezh a-vremañ, da skouer pa gomzer buan pe buanoc'h evel e portugaleg ma vez diverket an holl vogalennoù hep an taol-mouezh warne pe e rannyezhoù 'zo evel e brezhoneg.
Strizhadur (yezhoniezh)

Er yezhoniezh e vez implijet an termen strizhadur (saoz: contraction) evit komz eus un doare metaplasmenn ma vez savet ur nevezc'her dre strizhaat daou c'her pe muioc'h.
Bez' e c'hell bezañ unan eus perzhioù ar yezh komzet, dreist-holl etre mignoned/ezed, pe a-hend-all e chell bezañ degemeret dre skrid pe c'hoazh e c'hell bezañ ur perzh yezhadurel war-eeun.
Rannyezhouriezh ar brezhoneg

Evel hogozik holl yezhoù ar bed e cheñch ar brezhoneg a lec'h da lec'h. Boas e vezer da rannañ ar brezhoneg e peder pe bemp rannyezh, met un doare istorel eo (diazezet war an eskoptioù kozh) kentoc'h eget un doare yezhoniel :
Gwelout : fr:Breton de Batz-sur-Mer
Double Bass Concerto No. 2 (Bottesini)

Double Bass Concerto No. 2 in B Minor is a work for double bass and orchestra by Giovanni Bottesini. The piece runs approximately 20 minutes.
Double Bass Concerto No. 2 has become one of the most performed works for double bass, dated to 1845 but would not be published until 1925. The composer, having learned bass out of convenience, was heavily inspired by Italian operas and wrote six of his own.
The concerto is composed in the typical romantic style with the orchestra and soloist playing equal rolls, switching between melody and support. The first movement consists of a short introduction, after which the bass takes on a lyrical bel canto style. Bottesini imitates the human voice closely, utilizing both soprano and bass ranges. The second movement is characterized by dramatic, unexpected dynamic changes and the incorporation of the Italian lament style. The third movement is a bravura with an excited temperament.
As is typical of concertos, the work contains three movements:
Joris Vanvinckenroye

Joris Vanvinckenroye (born 1977), also known by his solo moniker BASta!, is a Flemish avant-rock and experimental double bass musician and composer. He is best known for Aranis, a neo-classical chamber rock group he founded and leads, and for his double bass solo project, BASta!.
Vanvinckenroye has performed in Europe and the United States, and recorded seven albums with Aranis. As BASta!, he released a solo album, Cycles, which a review at AllMusic described as "a fabulous showcase for the talents of Joris Vanvinckenroye".
Joris Vanvinckenroye began studying contrabass when he was 16 at the Music Academy of Lier in Belgium. He won Belgium's Axion Classics award in 2000, and continued his studies at the Royal Flemish Conservatoire in Antwerp, where he obtained a master's degree in double bass in 2005. Vanvinckenroye also obtained a secondary school teacher diploma in 2000 in physics, geography and mathematics.
In 1994, while still studying, Vanvinckenroye co-founded Troissoeur, an electronic group, who toured Europe into the early 2000s, and released two CDs. In 2002 Vanvinckenroye founded and led Aranis, an acoustic avant-rock, experimental and neo-classical chamber music group. Between 2005 and 2017, Aranis recorded seven albums and performed in Europe, Japan and the United States.
In 2009 Vanvinckenroye created a solo project called BASta! and recorded Cycles, an album featuring him on solo multi-tracked double bass. BASta! concerts feature Vanvinckenroye solo playing double bass with a loop sampler, creating a multi-layered sound. Vanvinckenroye said that Troissoeur's guitarist used a loop station, and after trying loops himself to create a composition for his final double bass exam at the conservatory, he incorporated it into his concerts.
In addition to his group and solo activities, Vanvinckenroye also composes music for dance and theatre. Between 2003 and 2006 he supplied music for Lunfardo, a tango dance group. He has also collaborated with the Retina Dance Company, composing music and performing it live in two of their productions: as BASta! in Antipode in 2009, and with Aranis in Layers of Skin in 2012. Vanvinckenroye has worked with several musicians, including Sandy Dillon, playing double bass on her 2006 album, Pull the Strings. He also periodically teaches musical improvisation and creativity.
Pays (France)

In France, a pays (French: [pɛ.i] ) is an area whose inhabitants share common geographical, economic, cultural, or social interests, who have a right to enter into communal planning contracts under a law known as the Loi Pasqua or LOADT (Loi d'Orientation pour l'Aménagement et le Développement du Territoire; English: Directive law concerning territorial planning and development), which took effect on February 4, 1995.
It was augmented on June 25, 1999, by the Loi Voynet or LOADDT (Loi d'Orientation de l'Aménagement Durable du Territoire). The LOADDT enables the citizens of a community to form a legally recognized pays after deciding to do so by mutual consent; its aim is to help bring the inhabitants of urban and neighboring rural districts into dialogue and agreement.
The Council of Development in each pays assembles together the elected officials and the economic, social, and cultural actors, and their associates, into a deliberative forum to discuss the development policies which should be followed by the community. While the Council can give advice, submit proposals, and monitor development projects, it does not have the authority to make official decisions.
The Charter of the Pays makes it possible to fix the stakes and the objectives of the community. Few structures are recognized as pays Voynet, meaning nationwide, because the recognition criteria are sometimes far from what the pays are. Then again, several pays are recognized by the Commission Régionale d'aménagement et de développement du Territoire.
In France, the contract of the Pays can be signed among the members of the pays, or between the pays and its surrounding area, the department, the region, or with the national state when the stakes are well-identified.
In this context, the French term pays is not used in the modern sense of "country" but preserves the original meaning of the Latin word from which it was derived, pagus, which designated the territory controlled by a medieval count. The majority of pays are roughly coextensive with the old counties (e.g., county of Comminges, county of Ponthieu, etc). Today Pays de France still refers to a tiny area in northwest Ile-de-France, hence city names such as Roissy-en-France or Tremblay-en-France.
Although this word is frequently translated into English as country, its usage can mean a region or territory of a nation (bounded by borders and constituting a geographical entity) considered from the point of view of a certain identity or community of interest of its inhabitants. However, this usage is also sometimes found in English word country, for example for the constituent countries of the United Kingdom. It is held to be the geographical basis of the state. The word is also used less precisely as an alternative for état (state).
Brittany, consisting administratively of four departments, is also subdivided into 21 pays.
La Franche-Comté, consisting of four departments, is also subdivided into 16 pays :
Lil Kesh

Keshinro Ololade (born 17 March 1994), known professionally as Lil Kesh, is a Nigerian rapper, singer and songwriter. He rose to the limelight after releasing the hit single "Shoki".
Ololade was born and raised in Bariga, an area in Lagos State. He attended Stockbridge College for his primary and secondary education, and then proceeded to the University of Lagos, where he studied Linguistics. Later, he moved on to the National Open University and studied Mass Communication online.
He began, his musical career in 2012 which was when he started rapping among his colleagues in Bariga. Shortly after, he released "Lyrically", a debut single which went viral within Nigerian universities. Lil Kesh signed a contract with Yahoo Boy No Laptop Nation popularly, known as YBNL Nation (YBNL) is an independent record label founded by Olamide Adedeji in 2012. Under this label, Kesh dropped a series of hit singles like Shoki, Efejoku, Gbese, e.t.c and released his debut studio album, "YAGI". Subsequently in 2014, Lil Kesh released a hit single "Shoki". Shoki topped several musical charts and brought him to the limelight. As a result of this musical production, he was nominated for several awards and won two. In 2015, he was nominated for Best New Act at the 2015 Nigeria Entertainment Awards as a recording artist affiliated with YBNL Nation. In 2016, after the expiration of his contract with YBNL, Lil Kesh established his own record label YAGI Records (an acronym for "Young And Getting It") and is managed by Massive Management team, a marketing and event management company. On 17 March 2016. Lil Kesh released, his debut studio album Young And Getting It (Y.A.G.I) through YBNL Nation which was produced by Young John, and Pheelz. Vocals were from Phyno, Ycee, Wale, Patoranking, Adekunle Gold, Davido, Viktoh, Olamide and Chinko Ekun. It incorporates hip hop and rap genre. It has four singles – Lyrically (2014), Efejoku (2015), Is it because I love You (2015), and Ibile (2016).
The versatility and musical style of Lil Kesh is similar to that of Olamide, who raps and sings in his local dialect. However, he was criticized for using too much profanity and for failing to find the right balance in his songs' lyrics. In an interview with Naij, he said, "they are singles not an album, I know the kind of market am directing my songs to, I am from the streets, I know what the people from the street want to listen to...they should wait for my album that is expected to drop towards the end of the year. I have very positive songs".
Jean Le Dû

Jean Le Dû (28 March 1938 – 6 May 2020) was a French linguist of the Breton language.
For fifty years, Le Dû collected documents on the Breton language in Plougrescant. In 2012, he published a dictionary for Breton and French translations, titled Le trégorrois à Plougrescant. His discovery of the language came during his childhood in Dieppe.
Le Dû held a doctoral degree in phonetic English. He worked at the University of Rennes and taught courses in Breton, Irish, and other Celtic languages. He was a professor emeritus at the University of Western Brittany. Le Dû was the Director of Research Group 9 of the French National Centre for Scientific Research from 1988 to 1996.
Le Dû was a member of the French Communist Party. He was married to a professor of physics and chemistry, and had two daughters named Mai and Donaig.[10] He died on 6 May 2020 at the age of 82 in Saint-Quay-Portrieux.
Talam ampek

Talam adolah dulang yang indak bakaki. Di kecamatan Lintau talam digunoan untuak mambaok seserahan di acara baralek yang disabuik jo talam ampek. Talam ampek marupokan seserahan yang dibawo katiko baralek gadang sasudah pernikahan. Talam ampek iko dapek di sobokan di Kecamatan Lintau. Urang yang mambaok talam ampek iko biaso sanak keluarga dari pihak bako. Talam ampek iko biasonyo dibao urang kampuang dalam arak-arakan anak daro samo marapulai. Talam ampek iko barisi makanan-makanan. Sarupo paniaram, sikunik atau nasi kunyik, galamai, silamak dan kue-kue lain nyo. Biaso nyo isi dari talam ampek iko akan di bagi-bagian ke urang kampuang nan mambao talam selain talam ampek. Talam ampek iko hanyo dapek disobokan di acara baralek gadang sajo.
Nasi kuniang merupakan makanan yang harus ado dalam talam ampek, atau disabuik juo makanan inti. Nasi kuniang ko tabuek dari puluik jo kunyik. Paniaram adolah makanan pencuci muluik yang wajib adolo ditalam ampek. Paniaram ko tabuek dari tapuang bareh dicampua jo gulo merah. Galamai tamasuak pulo makanan yang wajib ado di talam ampek. Galamai ko tabuek dari puluik, santan, ditambah jo kacang, saka anau, atau gulo merah.
Selain urang kampuang samo bako nan mambao, sanak ipar-ipar bisa juo untuak mambaok talam ampek ko. Biasonyo nan mambaok talam ampek ko disadioan makan di dakek anak daro jo marapulai. Babeda jo tamu undangan lainnyo. Biasonyo arak-arakan ndak dapek balangsuang katiko rombongan talam ampek alun tibo di lokasi. Mako ditungguan dulu rombangan iko tibo baru bisa diadoan arak-arakan anak daro jo marapulai. Biasonyo arak-arakan iko diiringi samo talempong pacik.
Mak andam

Mak andam adolah urang nan bakarajo sabagai parias pangantin padusi sarato punyo pangatahuan bakaitan jo palaksanaan upacara pakawinan manuruik caro adat. Profesi iko kurang labih samo jo tukang make up nan dikenal kini. Sacaro istilah, mak andam mukasaiknyo urang nan mangandam, yaitu mamapek atau mampeloki bagian-bagian di wajah. Sebutan iko dipakai di Minang atau babarapo kawasan sarumpun Malayu lainnyo.
Dalam prosesi pakawinan Minangkabau, mak andam mamimpin prosesi malam bainai. Di daerah tatantu, mak andam dapek bamakna dukun pangantin. Inyo dipacayo punyo kakauatan untuak malindungi calon pangantin padusi dari babagai gangguan panyakik jo gangguan nan tibo sacaro gaib. Ado pulo daerah nan manganggap upacara pakawinan baru dianggap sah kok tata caro adaik diikuti sasuai nan diatur dek mak adam.
Kini, profesi mak andam jarang tadanga dek banyak urang nan mamilik mamakai jaso make up nan gampang tanpa manggunoan adaik.
Tatty Elmir

Tatty Elmir (lahia 2 Juni 1963; umua 61 taun) adolah saurang panulih, jurnalis sarato panggiat Indonesia. Tatty dikana pulo sabagai Direktur Eksekutif Djakarta Public Society. Tatty Elmir mamulai karier jurnalistiknyo di Harian Haluan jo Radio Arbes di Padang, Sumatera Barat. sasudah tu kariernyo-pun balanjut di Radio ARH Jakarta, Radio Suara Surabaya, sarato Radio Bahana. Sabagai panulih, Tatty alah mahasilan babarapo buku, diantaronyo The Hidden Forest, Berani Mencoba Berani Berbeda! sarato nan lain-lain. Sadangkan sabagai panggiat, Tatty aktif pulo di babagai organisasi sosial kamasyarakatan, diantaronyo sabagai pandiri jo panguruih Forum Indonesia Mudo (FIM) sarato panguruih Aliansi Selamatkan Anak Indonesia (ASA Indonesia).
Nagita Slavina

Nagita Slavina Mariana Tengker atau nan labiah populer dengan namo Nagita Slavina sajo iolah salah saurang artis, model, presenter, produser film, pangusaho dan panyanyi tanamo asa Indonesia. Nagita Slavina lahia pado17 Februari 1988 di Jakarta dan sabagai urang Minang dari darah amaknyo nan baasa dari Pasisia Salatan, Nagita Slavina mampunyoi suku saparti urang Minang pado umumnyo dan suku Nagita Slavina adalah Panai. Abaknyo nan banamo Gideon Tengker adolah urang Minahasa, Manado, Sulawesi Utaro sadangkan amaknyo banamo Rieta Amilia dari Painan, Sumatera Baraik.
Nagita Slavina masukan dalam daftar Asia's Most Influential oleh majalah Tatler pado tahun 2023. Nagita Slavina balaki samo Raffi Ahmad nan juo marupokan salah saurang artis tanamo di Indonesia nan kini satalah parnikahan urang baduo tu mambuek pasangan ko manjadi salah satu deretan artis paliang kayo nan ado di tanah aia ko.
Nagita Slavina balaki jo Raffi Ahmad pado 17 Oktober 2014. Parnikahan itu mandapek sorotan banyak pers jo parhatian publik. Bahkan baralek urang baduo ko ditayangkan di tivi nasional. Namun damikian banyaknyo tivi nasional manayangkan baralek iko manuai hujatan karano dinilai malecehkan publik.
Parnikahan Nagita jo Raffi mambuahkan duo urang anak. Anak nan patamo banamo Rafathar Malik Ahmad lahia pado 15 Agustus 2015 lalu anak nan kaduo banamo Rayyanza Malik Ahmad Cipung nan lahia pado 26 November 2021.
Nagita Slavina sabagai artis parnah mambintangi babarapo judul film, diantaronyo:
Musajik Rayo Taluak Bayua

Koordinat: 0°59′44″S 100°22′11″E﻿ / ﻿0.995672°S 100.369707°E﻿ / -0.995672; 100.369707
Musajik Rayo Taluak Bayua (Indonesia: Masjid Raya Teluk Bayur) atau dulunyo tanamo jo Surau Ateh adolah musajik tatuo di Indonesia nan talatak di kawasan palabuahan Taluak Bayua, Kecamatan Padang Selatan, Kota Padang, Sumatra Barat. Musajik iko sabalumnyo hanyo barupo surau, jo tacatat alah ado sajak abaik ka-17, namun bangunan nan ado kini ko dibangun pado maso panjajahan Balando kiro-kiro abaik ka-19.
Kini ko, salain digunoan untuak aktivitas ibadah umaik Islam, musajik ciek lantai ko digunoan pulo untuak sarana pandidikan agamo jo pesantren kilat untuak anak sikola.
Manuruik Abdul Baqir Zein dalam bukunyo nan bajudul Masjid-masjid Bersejarah di Indonesia, musajik iko alah ado sajak abaik ka-17 namun masih berupo surau nan lataknyo indak di lokasi musajik iko kini. Surau iko didirian dek saurang panggaleh asal Arab banamo Abdullah, nan tau maningga dek dibunuah sasudah talibat dalam palawanan ka Kompeni nan handak manguasoi kawasan Taluak Bayua pado taun 1696.
Musajik nan ado kini ko dibangun manyusul dilakukannyo paluasan kawasan Teluk Bayur manjadi palabuahan dek pamarintah Hindia Balando pado taun 1888. Pado wakatu itu, kasado aktivitas jua bali jo transportasi lauik balangsuang di palabuhan itu, tamasuak untuak barangkek calon haji nan ka manunaikan ibadah haji sasudah sabalumnyo ikuik kagiatan manasik di Musajik Rayo Gantiang. Karano lataknyo nan badakean jo palabuahan Taluak Bayua, musajik iko pado maso itu masih barupo surau, manjadi labiah rami dari biaso katiko musim haji karano banyak urang nan handak malapehan para calon haji.
Pado awalnyo, bantuak musajik iko dibuek sederhano, jo dindiang babahan kayu baatokan daun pua. Pado taun 1911, untuak patamo kalinyo dilakukan pemugaran, salah satunyo panggantian dindiang jo batu karang manggunoan simin nan dibali dari pabrik simin di kawasan Indaruang.
Musajik Jamiak Parabek

Musajik Jamiak Parabek (Indonesia: Masjid Jami Parabek) adolah musajik tatuo di Indonesia nan talatak di Jorong Parabek, Nagari Ladang Laweh, Kacamatan Banuhampu, Kabupaten Agam, Sumatra Barat. Di muko musajik ko ado makam Syekh Ibrahim Musa, pandiri musajik ko jo pandiri musajik Sumatra Thawalib di Parabek.
Mulonyo, musajik ko ditagakan dek usua Syekh Ibrahim Musa atau nan acok dikana sabagai Inyiak Parabek, salapeh kapulangannyo dari Makkah pado taun 1908. Pado taun 1926 musajik ko maalami renovasi untuak patamo kalinyo. Namun, katiko dalam proses pangarajoan, tajadi gampo bumi sainggo mambuek aktivitas renovasi baranti samantaro wakatu. Karano adonyo swadaya masyarakaik satampek, pado taun 1933 pangarajoan renovasi dilanjuikan baliak dan dapek disalasaian pado taun 1935.
Musajik nan baukuran 50 x 50 m ko sampai kini masih kokoh tagak jo arsitekturnyo nan khusus. Dalam pambangunan musajik ko, Presiden Soekarno turuik batindak sabagai insyinyur. Soekarno mamuji coran beton di sajumlah tiang musajik ko nan dibangun tanpa adonyo basi. Sajak salasai dibangun pado taun 1933 sampai kini ko, tiang-tiang itu tacataik indak panah ratak walaupun babarapo kali gampo gadang malando Sumatra Barat. Tiang-tiang tu barupo beton barukia, nan batulisan ayaik-ayaik Al-Quran di sakaliliangnyo.
Pado taun 2002, dilakuan renovasi ketek jo pangecatan di sakitar musajik ko.
Wedding vow renewal ceremony

A wedding vow renewal ceremony or wedding vow reaffirmation ceremony is a ceremony in which a married couple renew or reaffirm their marriage vows. Most ceremonies take place in churches and are seen as a way for a married couple to renew their commitment to each other and demonstrate that the vows they took are still considered sacred; most Christian denominations, such as the Lutheran Churches, Catholic Church, Methodist Churches and Anglican Churches, offer services for a reaffirmation of marriage.
The ceremonies have been popular in Italy for decades, and have existed in United States since the 1950s, but only became popular there after the 1970s. To some couples the ceremony offers the chance to celebrate the wedding they never had. Renewal ceremonies often take on the characteristics of the Western "lavish wedding", with couples often setting out guest books, buying new weddings bands, and hiring photographers. Some of the reasons couples mention for holding a vow renewal include having passed through a difficult time in their relationship, celebrating a significant anniversary, or in order to have a religious ceremony if their original wedding had not been one.
In the United Kingdom, the Church of England offers a service called "thanksgiving for marriage" for the renewal of vows. Register offices also offer ceremonies, conducted by registrars but with no legal status, for the renewal of vows. Humanist celebrants also conduct large numbers of non-religious vow renewal ceremonies. Humanist ceremonies reports that these are often popular with couples who did not have the humanist non-religious ceremony they wanted the first time around.
Some churches hold an annual renewal of vows for married couples who are members of that church, for example, on Saint Valentine's Day. In 2007, the American city of Pittsburgh, Pennsylvania, planned a wedding vow renewal ceremony for 1,000 couples as a part of its 250th city anniversary celebration. In 2009 Miami University held a renewal ceremony for 1,087 couples, all of whom are alumni of the university. In 2016 Western Michigan University held a ceremony for 1,201 couples.
Kazakh wedding ceremony

The wedding in native Kazakh language is Uilenu toyi, the marriage is Ui bolu.
The religious part of the Kazakh wedding ceremony is called Neke Qïyu (Kazakh: Неке қию, from Arabic Nikah). The wedding process may take many weeks and even months to complete. This is because a Kazakh marriage, like marriages in most Muslim societies, involves a contract between families which requires negotiation. The Neke Qïyu is a small portion of the whole, and usually takes about a half an hour to complete.
The Neke Qïyu usually takes place on the evening of the day the bride is revealed to her groom's family. This festive ceremony is called betashar (Kazakh: Беташар) or "revealing of the face." After she shows respect to her groom's family, the veil is lifted and the bride receives a kiss from her mother-in-law. The mother-in-law then puts a white scarf on her head to symbolize her marital status and then welcomes her into the groom's family.
After several hours a feasting, a mullah arrives. A mullah is a teacher of Islam who knows how to recite the Quran. He performs the Neke Qïyu. Even though the betashar is performed outside in the garden in the presence of many relatives and friends, the Neke Qïyu is performed inside with close relatives only. The mullah and the couple sit facing one another. He briefly recites some verses from the Quran and asks the couple to confess the faith of Islam. When this ceremony is done, the couple must go and register their marriage at the state registry office, a practice introduced in the Soviet period.
The brief ceremony occurs at the civil registration office, which is called AKHAZH (Kazakh: Азаматтық Халық Актілерін Жазу (АХАЖ), Russian: ЗАГС). The wedding also features a procession of cars decorated in ribbons, which stops to take pictures along the way.
ኖዕል

ኖዕል (ኮሪይኛ፦ 노을) በኮርያ ልማዳዊ አፈ ታሪክ በጥንታዊ ኮርያ (ጎጆሰን) የነገሠ ንጉሥ ወይም «ዳንጉን» ነበር። እርሱ ከዳንጉን አሱል መንግሥት ቀጥሎ ገዛ።
በጠቅላላ ለ59 ዓመታት (ምናልባት 1735-1676 ዓክልበ.) እንደ ነገሠ ይጻፋል። ከዚያ በኋላ ዶሄ ተከተለው።
በ1903 ዓም. በኮሪይኛ የተዘጋጀው ዜና መዋዕል ኋንዳን ጎጊ ስለዚሁ አፈታሪካዊ ዘመን መረጃ ይሰጣል፤ ሆኖም በብዙ የኮርያ መምህሮች ዘንድ ይህ መጽሐፍ እንደ ትክክለኛ ታሪክ አይሆንም። ኖዕል ካደረጋቸው ሥራዎች መካከል ዋና ዋናዎቹ እንዲህ ናቸው፦
Roba Gari

Roba Gari (Amharic: ሮባ ጋር; born 12 April 1982) is an Ethiopian runner, who specializes in the 3000 metres steeplechase.
He finished tenth at the 2007 World Championships, in his major international debut.
His personal best time is 8:06.16 minutes, achieved at the IAAF Diamond League in May 2012 in Doha.
Lycée Guebre-Mariam

The Gebre-Mariam French-Ethiopian High School, commonly known as Lycée Guébré-Mariam (LGM) (Amharic: ገብረ ማርያም ትምህርት ቤት), is a French international school in Addis Ababa, Ethiopia. It was established in 1947 and in the same year had integrated the Mission laïque française. It covers maternelle (preschool) through terminale, the final year of lycée (senior high school). It includes multilingual education in French, English and Amharic from preschool for all students. As of 2017, the school has about 1,800 students, ranging from 3 to 18 years.
The French government spends around €4 million every year on LGM, which comes out to about €2,500 per student.
The school's name commemorates Dejazmach Gebre Mariam Gari, who was an Ethiopian anti-fascist resistance fighter during the Second Italo-Ethiopian War and the subsequent Italian occupation of Ethiopia. His name, Gebre Mariam, translates to “servant of Mary”.
The hyphen in the school's name is due to a French punctuation convention. (See French orthography#Hyphens)
The LGM has a website dedicated to its alumni, former LGM students. Alumni website link
Athletics at the 2012 Summer Olympics – Men's 3000 metres steeplechase

The Men's 3000 metres steeplechase competition at the 2012 Summer Olympics in London, United Kingdom. The event was held at the Olympic Stadium on 3–5 August.
The steeplechase has become a national event of Kenya. Their team tactics dominate major championship races. For the first 5 laps, they let others dominate the lead, primarily led by Americans Donald Cabral and Evan Jager. Then the Kenyans decided to move as a team, leaving the field to chase. With less than 800 metres to go, Ugandan Benjamin Kiplagat got tangled up on a barrier and fell flat on his face, the runners behind him having to scramble. 200 metres later, Kenyan Brimin Kipruto fell. Though he quickly scrambled to his feet, that effectively ruined the chances for a Kenyan sweep. Still the other two led through the final lap. Former gold medalist and multiple world champion Ezekiel Kemboi pulled away off the front. As Abel Mutai began to falter, Mahiedine Mekhissi-Benabbad sprinted past to repeat his silver medal. Kemboi's lead was secure and after clearing the final barrier, he began to celebrate, drifting out to lane 8 by the time he crossed the finish line.
After the finish, Kemboi did the victory dance he has become known for. He and Mekhissi-Benabbad exchanged jerseys and the diminutive Kemboi leaped into the much larger Mekhissi-Benabbad's arms.
The Men's 3000 m steeplechase competition consists of heats (Round 1) and a Final.
All times are British Summer Time (UTC+1)
Prior to the competition, the existing World and Olympic records were as follows.
The following National records were set during this competition.
Qual. rule: first 4 of each heat (Q) plus the 3 fastest times (q) qualified.
* Infringement of the inside border.
2000 metres steeplechase

The 2000 Metres Steeplechase is a rarely run senior athletics and a standard youth athletics event for the steeplechase in track and field. The event was part of the athletics programme for boys and girls at the IAAF World Youth Championships in Athletics. It is an obstacle race over the distance of 2000 metres, and derives its name from the horse racing steeplechase.
Below is a list of all other times equal or superior to 5:20.00:
Below is a list of all other times equal or superior to 6:10.82:
Sicilian cart

The Sicilian cart (or carretto siciliano in Italian and carrettu sicilianu in Sicilian or carretti (plural)) is an ornate, colorful style of horse or donkey-drawn cart native to the island of Sicily, in Italy.
The carts were used for the transportation of goods throughout the island from the 19th to the 20th century. Carts reached the height of their popularity in the 1920s, when many thousand were on the island. Miniature carts, or Carrettini Siciliani, are often sold in Sicily (or in Italian shops and restaurants in other countries) as souvenirs. There are several museums dedicated to the carts in Sicily: one in Terrasini, in the province of Palermo, and one in Aci Sant'Antonio, in the province of Catania.
Sicilian wood carver George Petralia states that horses were mostly used in the city and flat plains, while donkeys or mules were more often used in rough terrain for hauling heavy loads. The cart has two wheels and is primarily handmade out of wood with iron metal components. Carts called "Carretti da Lavoro" (carts for work) are used for hauling miscellaneous light loads such as produce, wood, wine, and people, and "Carretti da Gara" are carts for festive occasions such as weddings and parades. The Carretto is like the 'taxi' or 'truck' of today.
In modern-day Sicily, the tradition continues in small, three-wheeled motorized vehicles (called Ape), which can be found painted in the traditional way.
The crews that built carretti included woodcarvers, metal workers, and painters. The woodcarvers carved the many panels that were often historic reliefs. The metal workers worked the iron, in a 'ferro battuto' style, which included highly decorated metal undercarriages.
The Sicilian Carretto is made in several provinces in Sicily each with their own style. Carretti made in the province of Palermo have more of a square box design, those made in Catania are made with more elaborate 'keys', and then there are the carts made in Agrigento which have their own distinctive style.
The craft of making the carts is handed down from generation to generation, through the training of apprentices. Carts are known for being covered in carvings and brightly painted scenes from Sicilian history and folklore as well as intricate geometrical designs. These scenes also served the purpose of conveying historical information to those who were illiterate. The colors of Sicily's flag, yellow and red, feature prominently on the carts, along with details in bright blues and greens. The animals pulling the carts are often elaborately adorned as well.
Neville A. Stanton

Neville A. Stanton is a British Professor Emeritus of Human Factors in Transport within Engineering and Physical Sciences at the University of Southampton. He is a Chartered Engineer (C.Eng), Chartered Psychologist (C.Psychol) and Chartered Ergonomist (C.CIEHF) and has written and edited over 60 books and over 400 peer-reviewed journal papers on applications of the subject.
Stanton is a Fellow of the British Psychological Society, a Fellow of the Chartered Institute of Ergonomics and Human Factors and a member of the Institution of Engineering and Technology. He has been published in academic journals including Nature. He has also helped organisations design new human-machine interfaces, such as the Adaptive Cruise Control system for Jaguar Cars.
Other work includes assessment of human reliability in high risk systems, evaluation of control room interfaces, layouts, work design, social organisation and environment, and product design. He teaches courses on Human Factors methods, User Centred Design and Usability. His research interests include situation awareness, task analysis, cognitive work analysis, human error, socio-technical systems, naturalistic decision making and human reactions in emergencies.
Stanton has been an expert witness for transport related collisions and offers expert advice to high reliability organisations.
Ziua Internațională a Poeziei

Ziua Internațională a Poeziei este pe data de 21 martie și este declarată de UNESCO, începând din anul 1999, drept o recunoaștere a faptului că oamenii de litere și de cultură, poeții și scriitorii din întreaga lume și-au adus o contribuție remarcabilă la îmbogățirea culturii și spiritualității universale. De asemenea, „Ziua internațională a poeziei” urmărește să susțină creația poetică, stabilirea unui dialog între poezie și alte genuri ale creației, editarea și promovarea poeziei ca artă deschisă oamenilor.
Primele manifestări dedicate „Zilei internaționale a poeziei” în România sunt legate de Fundația Culturală „Orient Latin” si de Asociația Culturală ADSUM care organizează, separat, din anul 2005 respectiv 2008, spectacole pentru marcarea acestui moment. Spectacolele Asociației Culturale ADSUM incep la Palatul Suțu, iar anii următori (până in 2012 inclusiv) manifestările capătă amploare fiind găzduite de Biblioteca Națională a României si Palatul Național al Copiilor. După anul 2009 ideea de a organiza manifestări dedicate „Zilei internaționale a poeziei” este preluată de tot mai multe asociații culturale, ligi și alte societăți ale scriitorilor din România.
Luceafărul

„Luceafărul” este un poem narativ scris de Mihai Eminescu. Început în 1873, dar restructurat de-a lungul mai multor ani, poemul a fost publicat în aprilie 1883, în Almanahul societății studențești România Jună din Viena. A urmat publicarea sa în revista Convorbiri literare, în același an, pentru ca apoi să fie inclus în volumul princeps Poesii, publicat în anul 1884, sub îngrijirea lui Titu Maiorescu.
Luceafărul este considerat, în general, capodopera lui Eminescu, una dintre cele mai mari realizări ale literaturii române, și unul dintre ultimele texte de referință ale poeziei romantice europene. În 2009, Academia Recordurilor Mondiale (World Records Academy) a omologat „Luceafărul” drept cel mai lung poem de dragoste.
Poemul este format din 98 de strofe. Antiteza este evidențiată în cele patru tablorui create: prima și ultima fracțiune realizează o fuziune între spațiile terestru și cosmic. A doua parte este plasată în plan terestru, iar a treia - în plan cosmic.
În prima parte, Luceafărul și fata de împărat se îndrăgostesc, și își vorbesc în visul fetei: cu eforturi, Luceafărul se întrupează pentru a-i putea răspunde la chemarea-descântec. El îi cere să-i fie soție, dar fata simte incompatibilitatea imposibil de depășit dintre ei, („ochiul tău mă-ngheață”, „Privirea ta mă arde.”), și îi cere să rămână muritor, pentru a-i rămâne aproape. El acceptă, și, în partea a treia, face o călătorie dincolo de originile Universului, la creatorul lumii. Demiurgul îi explică ce rol are în Univers: el este „cuvântul dintâi”, adică energia primordială a lumii. Dacă el ar dispărea de pe cer, ar dispărea lumea întreagă. Fericirea de a trăi iubind o pământeancă nu îi este dată. Așadar, paradoxal, și nemurirea limitează. Fericiți împreună, doar pentru o vreme, pot fi doar muritorii.
În partea a doua, pajul Cătălin remarcă frumusețea și tristețea fetei, care ducea dorul Luceafărului. Ei își fac reciproc mărturisiri: băiatul îi dă o delicată lecție de iubire, familiarizând-o cu gesturile erotice („Și ca să-ți fie pe deplin / Iubirea cunoscută, / Când sărutându-te mă-nclin, / Tu iarăși mă sărută.”). Fata îi descrie setea de absolut, iar soluția lui pentru a o vindeca de aspirația spre ceea ce nu poate fi obținut este tocmai iubirea lor, posibilă, aducătoare de bucurie în mijlicul naturii. („Hai ș-om fugi în lume / [...] Căci amândoi vom fi cuminți, / Vom fi voioși și teferi, / Vei pierde dorul de părinți / Și visul de luceferi.”).
În ultima parte, revenit pe cer, Luceafărul luminează cuplul de îndrăgostiți aflat în pădurea edenică. Fata îl cheamă ca stea norocoasă („Norocu-mi luminează”), dar el, fără a se întrupa, îi explică faptul că aparțin unor lumi diferite.
Luceafărul București

Luceafărul București este un fost club de fotbal din București, România. Echipa a fost înființată în 1978, având ca obiectiv selecționarea permanentă a celor mai talentați copii și juniori din întreaga țară și pregătirea lor în vederea obținerii unor rezultate valoroase la nivel de juniori în competiții internaționale. Mai puțin de un deceniu, între 1978 și 1985, clubul Luceafărul București a funcționat ca un centru de formare a tinerilor jucători, apogeul performanței la nivel de echipă reprezentându-l bronzul cucerit de naționala de tineret, în 1981, la Mondialele din Australia.
Luceafărul a produs vârfurile „generației de aur“, dar cu patru ani înainte de Revoluție centrul a fost desființat, pentru a face loc unor centre olimpice pentru juniori, ce și-au încetat activitatea ulterior.
Teatrul Republican „Luceafărul”

Teatrul Republican „Luceafărul” este un teatru dramatic din Chișinău, capitala Republicii Moldova. Este situat pe str. Veronica Micle, 7.
A fost fondat în anul 1960 ca teatru pentru copii și tineret, de un grup de absolvenți moldoveni al Școlii superioare de teatru „Boris Șciukin” din Moscova. În anul 1991, odată cu destrămarea URSS, teatrului i-a fost conferit statutul de teatru dramatic și a fost redenumit în Teatrul Republican „Luceafărul”, totodată, începând cu acest an se află în subordinea Ministerului Educației, Culturii și Cercetării al Republicii Moldova.
Luceafărul (revistă)

Luceafărul, inițial Luceafĕrul (scris cu ĕ, e scurt, adică ă din e), cu subtitlul „Revistă literară”, a fost o revistă al cărei prim număr a fost publicat la 1 iulie 1902, la Budapesta, de către studenții români organizați în Societatea academică „Petru Maior”. Apărea în zilele de 1 și 15 ale lunii și își avea redacția și administrația la tipografia „Poporul Român” de pe strada Vörösmarty 60/a, unde se și tipărea. Comitetul de redacție a fost alcătuit din Al. Ciura redactor-șef, Aurel P. Bănuț editor și redactor responsabil și Octavian Goga, Ion Lupaș, Ion Montani, Dionisie Stoica, Ion Lapedatu, Vasile E. Moldovan, Sebastian Stanca și George Zaria, membri.
În 1904 Octavian C. Tăslăuanu a devenit proprietarul și editorul acestei publicații care, începând din anul 1906, a apărut la Sibiu, cu subtitlul Revistă ilustrată pentru literatură și artă. Pe 16 iunie 1914 a apărut ultimul număr al revistei, în această formulă. Revista a reapărut, publicată lunar la București (1 ianuarie 1919 - august-septembrie 1920), și apoi la Sibiu (ianuarie-februarie-martie 1934 - septembrie 1939).
În 1945 Mircea Eliade și Virgil Ierunca au editat revista Luceafărul în Franța, prima publicație strict literară a exilului românesc. Periodicul a fost realizat la Paris și a avut doar două numere, în mai 1948 și în noiembrie 1949.
În 1958 Uniunea Scriitorilor din România a editat revista omonimă, Luceafărul, care a devenit în ultimele decenii ale dictaturii lui Nicolae Ceaușescu un organ de propagandă naționalistă.
Poezia pașoptistă

Pașoptismul literar a fost pregătit de apariția revistei „Dacia literară“, al cărei program a trasat principalele direcții pentru unitatea culturală a românilor, deziderat ce precede unitatea politică a Principatelor Române, înfăptuită prin Unirea Principatelor Române de la 24 ianuarie 1859. Ceea ce-i unea pe scriitorii pașoptiști era militantismul regăsit în creațiile literare, care s-a constituit deopotrivă în manifeste pentru împlinirea unității și independenței naționale, cât și pentru dreptate socială.
Cei mai mulți scriitori pașoptiști au avut dascăli particulari, cu care au învățat limba greacă, apoi și-au continuat studiile în Franța. Cei mai mulți dintre ei au aderat la idealurile Revoluției Române de la 1848, fiind animați și de țelurile Marii Uniri. Participanți direct la viața social-politică, pașoptiștii au creat opere literare cu un pronunțat caracter patriotic și militant, inspirându-se din trecutul istoric, din lupta pentru eliberare socială și unitate națională. În operele lor s-au oglindit frumusețile patriei și s-a manifestat un puternic spirit popular, preluat din neprețuitele creații folclorice românești.
Satirizarea viciilor orânduirii feudale și evocarea realităților sociale constituie alte caracteristici ale literaturii pașoptiste, scriitorii ironizând cu severitate moravurile societății, condamnând abuzurile, corupția și nedreptățile manifestate în epocă.
Din punct de vedere compozițional, operele scriitorilor pașoptiști împletesc romantismul cu clasicismul, iluminismul cu preromantismul, de unde a rezultat și o mare varietate de specii literare: oda, elegia, meditația, epistola, satira, fabula, pastelul, idila, sonetul, balada.
Literatorul

Literatorul a fost o revistă literară, înființată de Alexandru Macedonski. A apărut la București, cu mari intermitențe, între 1880 și 1919.
Inițial a teoretizat, prin Macedonski, poezia socială, urmând tradițiile progresiste ale pașoptiștilor. Ulterior a militat în chip confuz și nediferențiat pentru simbolism, instrumentalism, sau neoromantism, precum și pentru parnasianism, adoptând astfel o atitudine eclectică. Printre colaboratorii mai de seamă, permanenți sau incidentali, ai revistei, se numărau și Vasile Alecsandri, Traian Demetrescu, Cincinat Pavelescu, Ștefan Petică, Alexandru T. Stamatiad, Tudor Vianu, Duiliu Zamfirescu, dar și alții.
Ambele au reprezentat deschiderea unei noi direcții în poezia românească de la sfârșitul secolului al XIX-lea. A. Marina a afirmat că "opera esențială a lui Alexandru Macedonski e cenaclul. Și-a făcut din casa sa un templu al poeziei care îl salvează de toată patima sa pentru ea". Conform aceleiași confesiuni, în mijlocul casei era un fel de altar. Toată familia sa era implicată. Pe tron citea maestrul, Alexandru Macedonski. După confesiunile participanților, Ștefan Petică avea o prezentare în registru grav, iar Mihail Sadoveanu în registru ironic. După modelul parizian, Macedonski aduna tinerele condeie din București. Cum însă preocupările oamenilor din capitala României nu erau prea legate de artă, și mai ales de poezie, Cenaclul Literatorul era un punct luminos în viața Capitalei. O bună parte a reușitei Cenaclului se datora erudiției literare a mentorului acestora, care cunoștea foarte bine poezia lumii și poezia românească, mai ales cea modernă.
Revista Literatorul fondată de Macedonski a fost continuată într-o serie nouă, în 1991, de către Marin Sorescu. În 2016, revista și-a suspendat, temporar, apariția, din cauza dificultăților financiare. Și-a reluat apariția, în noiembrie 2017, avându-l ca redactor șef pe scriitorul Nicolae Iliescu. Din decembrie 2018, revista Literatorul, aflată sub egida Bibliotecii Metropolitane București, este condusă de un nou redactor-șef Elena Boholț.
Românii din Canada

Românii din Canada sunt cetățeni canadieni de origine română sau persoane născute în România care, acum, locuiesc în Canada.
Conform recensământului canadian din 2011, numărul românilor canadieni depășește 200.000. Unele surse estimează acest număr chiar la 400.000 de canadieni de origine română.
Primii români s-au stabilit în Canada la sfârșitul secolului al XIX-lea. Una din primele așezări românești din Canada este Boian, Alberta, înființată de emigranți bucovineni din Boian, din Bucovina de Nord, fost ținut românesc (localitate aflată, în prezent, în regiunea ucraineană Cernăuți).
Un val consistent de migranți a fost constituit din cei care au fugit în Canada ca să scape de dictatura lui Nicolae Ceaușescu. Alții au plecat din motive economice.
Gabriel Badea-Păun

Gabriel Badea-Păun (n. 20 ianuarie 1973, Sinaia, Prahova, România) este un istoric de artă și eseist român stabilit la Paris.
A absolvit Facultatea de Istorie din cadrul Universității din București. Este doctor "magna cum laude" în istoria artei al Universității Paris IV-Sorbona cu teza Antonio de La Gandara (1861-1917), un portraitiste de la Belle Epoque (2005).
Horia Bădescu

Horia Bădescu (n. 24 februarie 1943, Arefu, județul Argeș, România) este un poet, prozator și eseist român contemporan.
Este fiul lui Gheorghe Bădescu, învățător, și al Elenei (n. Petcu). Urmează studiilie liceale la Curtea de Argeș (1957-1960). Licențiat al Facultății de Filologie a Universității „Babeș-Bolyai” din Cluj (1968), unde a studiat cu profesorii Mircea Zaciu, Ion Vlad, Iosif Pervain, Octavian Șchiau, Dumitru Drașoveanu, Ion Pulbere, Dumitru Pop etc. Face parte din gruparea revistei „Echinox”. Și-a luat doctoratul în litere cu teza Memoria Ființei - Poezie și Sacru (1997). Debut absolut cu poezie în revista „Tribuna” (1964). A fost redactor la Studioul Teritorial de Radio din Cluj, iar din 1987 director al Teatrului Național din Cluj. După 1990 a fost director al Studioului Teritorial de Radio din Cluj, apoi director al Centrului Cultural Român de la Paris și atașat cultural la Ambasada României în Franța. Este tradus și publicat în reviste literare din Franța, Belgia, Spania, SUA, Canada, Rusia, India, Bulgaria, Italia, Macedonia, Armenia, Vietnam, Peru. Este distins cu Ordinul Național „Meritul cultural” în grad de Comandor în anul 2004.
Testament - Anthology of Modern Romanian Verse / Testament - Antologie de Poezie Română Modernă - ediția a doua (versiune bilingvă română/engleză) - antologator și traducător Daniel Ioniță, cu Eva Foster, Rochelle Bews și Prof.Dr. Daniel Reynaud - Editura Minerva, Ianuarie 2015 - ISBN 978-973-21-1006-5
Matei Călinescu

Matei Călinescu (n. 15 iunie 1934, București – d. 24 iunie 2009, Bloomington, Indiana, SUA) a fost un critic și teoretician literar român, profesor de literatură comparată la Indiana University din Bloomington. A fost declarat profesor emerit al acestei universități, unde a condus și un centru de Studii Românești, singurul din Statele Unite și a primit foarte mulți doctoranzi din țara natală, care au devenit ulterior profesori la mai multe catedre de Literatură Comparată din Statele Unite ale Americii.
Matei a fost fiul lui Radu Călinescu, inginer, și al Dorei (n. Vulcănescu). Licențiat al Facultății de Filologie, secția engleză, de la Universitatea din București (1957). A fost asistent, apoi lector la Catedra de literatură universală și comparată a Universității din București. A debutat în revista Gazeta literară, cu poezia Odihnă. Plecat din țară anul 1973, cu o bursă Fulbright, a decis să rămână în SUA. Din 1979 devine profesor de literatură comparată la Indiana University din Bloomington, Indiana, Statele Unite ale Americii. Din 2003 a revenit definitiv în România.
A publicat în Statele Unite ale Americii numeroase eseuri și studii de literatură comparată, în reviste ca Partisan Review, World Literature Today, Salmagundi, The Journal of Religion, TheDenver Quarterly, Southeastern Europe, History of European Ideas, Cadmos, Comparative Literature Studies, East European Politics and Societies. După 1989, a revenit în publicistica românească în reviste ca 22, Apostrof, România literară, Steaua. În anul 2003 a publicat la editura Polirom o carte absolut cutremurătoare, intitulată Portretul lui M, un portret biografic al fiului său, Matthew, scris la 40 de zile de la moartea lui, la vârsta de 25 de ani, fiul său fiind suferind de autism și epilepsie. Matei Călinescu însuși s-a stins după o luptă cu o boală necruțătoare la 24 iunie 2009 într-un spital din Bloomington, SUA. Cenușa sa a fost depusă în mormântul familiei sale din Turnul Severin.
Antologii:
Interviuri