Албиано д'Ивреа

Албиа̀но д'Иврѐа (на италиански: Albiano d'Ivrea; на пиемонтски: Albian, Албиан) е село и община в Метрополен град Торино, регион Пиемонт, Северна Италия. Разположено е на 230 m надморска височина. Към 1 януари 2023 г. населението на общината е 1628 души, от които 95 са чужди граждани.
Албиано д'Ивреа се намира на десния бряг на канал Борго, на вътрешния склон на мореновия релеф „Ла Сера ди Ивреа“, в района на Пиемонт на име Канавезе, в североизточната част на Метрополен град Торино.
Селото граничи със следните 7 общини: Адзельо и неговия административен район Форначе, Палацо Канавезе, Каравино, Боленго, Пивероне, Вестиние (административен район Тина) и Ивреа.
Селото отстои на 44 км от град Торино и на 111 км от град Милано.
Територията е покрита от гъста мрежа от канали, които я правят доста плодородна, и има разнообразен геометричен профил с едва видими разлики в надморската височина.
Обитаемата зона се издига на склоновете на хълм, доминиран от Епископския замък, и има исторически център с криволичещи тесни улици.
Заедно с Боленго, Буроло и Киаверано селото е част от Хълмистата общност на ла Сера (Unione collinare della Serra), създадена на 31 август 2011 г.
Сред 95-те чужди граждани на територията му към 1 януари 2023 г. преобладават тези на Румъния (62 души). В него не живеят български граждани.
Наименованието на селото се появява за пръв път през 1094 г. като Albiano („земя на Албиус“ от лат.). То е свързано с римското благородническo име Albius, срещано на няколко пъти и в други райони на Пиемонт. Според други хипотези наименованието произлиза от „alb“, което на галски означава „високо място“, или от albus (на лат. „бял“) от близките заснежени върхове, или от древната римска фамилия Albia, на която е било васална територия и при която е построено Старото кметство.
Албиано възниква още през римско време край древния римски път Епоредия (Ивреа) –Верчели, част от римския път на Галиите. Император Ото I го дава на 9 юли 1000 г. като феод на епископите-графове на Ивреа, на които принадлежи дълго време.
Албиано е била територия, защитена от църковно отлъчване. Може би това е причината да се отложи създаването на свободната комуна с няколко века. Има два стари общински устава с важно историческо и правно значение: от втората половина на 1300 г. и от 1429 г.
През Средновековието е център на многобройни битки между Верчели и Ивреа, следвайки съдбата на последната през следващите векове.
Основният сектор е производството на зърнени култури, пшеница, фураж, бобови култури, зеленчуци, грозде и други плодове, и отглеждането на домашни птици, свине, говеда, кози и коне. Вторичният икономически сектор се състои от малки компании в секторите: машиностроене, текстил, производство на мебели, хранителни продукти (особено млечни), строителство, металургия. Третичният сектор се състои от дистрибуторска мрежа, както и от всички услуги, вкл. и банкиране.
Замъкът (на итал. Castello Vescovile) е построен е вероятно върху останките на древна римска вила. През 1326 г. епископът на Ивреа го дава на принц Филип I Савойски–Ахая, но поради войните в Канавезе през 1361 г. замъкът се връща обратно под негова власт.Той е реставриран в нач. на 16 век от епископ Бонифаций Фереро, който го преотстъпва на 17 май 1518 г. на епископа на Верчели Августин Фереро. Замъкът е разрушен повторно през Гражданската война от 1641 г., след което е възстановен в сегашния си вид.През 1841 г. в замъка отсяда херцогът на Генуа Фердинанд Савойски.Епископите на Иврейската епархия установяват лятната си резиденция там и до днес епископът на Ивреа носи титлата „Граф на Албиано“. Почетният епископ на Ивреа монсеньор Луиджи Бетази пребивава в замъка за постоянно от 1999 г., където живеят и някои семейства, съставляващи Общността на замъка.
Ричето (на итал. Ricetto) е сбор от двуетажни къщички по стръмния склон в подножието на замъка, с приземен етаж, служещ за изба. Пред и зад тях се изкачва калдаръмена улица, която води до замъка. Между редицата къщи се виждат т. нар. „ритани“, служещи за вентилация, оттичане на дъждовната вода и авариен пешеходен път. Стаите на първия етаж на къщите са с варелни сводове или с дървени балкони, с външни дървени ложи; тези помещения, служат за складове за съхранение на хранителни продукти, особено на пшеница и вино, а също и за убежище на хората в случай на опасност. Вътре в ричетите все още има кладенец с изворна вода. В долната част е имало ледено помещение за съхранение на месо. Целият комплекс е защитен от дълбок ров, с кула и въжен мост за достъп отдолу и с дебела стена с патрулни пътеки навсякъде. Най-вероятно е имало и подземен проход, който се е изкачвал до замъка от Пиаца дел Бало.Първият заслон е от 1243 г. Той е по-нагоре, вътре в стените на замъка. Впоследствие епископът в акт от 5 януари 1363 г. дава малък парцел на всяко желаещо семейство, при условието че то ще изгради укрепената градска стена, ще осигури поддръжката на рововете и дежурството.Цялата площ на ричети образува неправилен квадрат от около 80 метра от всяка страна. Много партиди са с площ от само 3 x 5 м., а на днешната карта има около 130. Вероятно първоначално са били над 150, така че, тъй като това са двуетажни сгради, вероятно семействата на ползвателите са били повече от 300.
На територията на общината има около 20 фермерски постройки от началото на 20 век, най-известната сред които е ферма Лонгория (на итал. Cascina Longoria). Няколко от тях са били собственост на болницата на Ивреа благодарение на дарения на благодетели от Албиано за създаване на безплатни легла за пациенти от селото. След това те са дадени на частни лица.
Енорийската църква (на итал. Chiesa Parrocchiale di San Martino) е разположена в центъра на селото и е построена между 1775 и 1780 г. върху останките на вече съществуваща църква. Посветена е на епископа на Тур Свети Мартин, който минава по тези места през 4 век. Някога тя е била епископска енория, управлявана директно от епископа чрез един от неговите наместници. Назначаването на енорийския свещеник винаги е било отговорност на епископа на Ивреа.Църквата е дело на кралския архитект Франческо Мартинес – правнук на великия Филипо Ювара.Камбанарията ѝ е с поне шест века по-стара. Църквата има две часовникови фасади и пет камбани (максимумът, разрешен от Наполеоновите укази). За хората от Албиано звукът на камбаните, следващ много сложен, но добре известен ритуал, в миналото е давал най-важните известия, свързани с часовете на църковните функции, Аве Мария, обяда, учебните часове, бедствията и т.н.
Светилището (на итал. Santuario della Madonna della Crosa) е фина барокова църква с псевдоелипсовиден свод. Построена е от жителите на квартал Кроза в съперничество с останалите жители на селото и против желанието на тогавашния пастор. Запазени са красива икона и гравиран дървен портал. За да сигнализира за опасност от градушка и лошо време, от църквата на Кроза е биела камбана.
Карнавалът в Албиано е пряко свързан с този в град Ивреа. Той започва в деня на Богоявление с традиционните групи на Свирките и барабаните, последвани от факелни шествия, танци, парадни шествия и панаир, и битки с портокали.Традицията е вдъхновена от въстанията срещу тиранията на Райнхард – граф на Биандрате (1194 г.) и Вилхелм VII – маркграф на Монферат (1290), властващи над Албиано. Легендите гласят, че току-що сгодената Виолета – красивата дъщеря на мелничар от Албиано, убила тиранина в правото му на първа брачна нощ с нея. Това довело до народно въстание, което разрушило замъка.Преди Наполеоновата окупация Карнавалът на Ивреа се провежда отделно във всеки квартал, чиито граници съответстват на тези на всяка градска енория. Албиано е второто седалище на епископа на Ивреа по онова време и е епископска енория, управлявана директно от епископа на Ивреа чрез наместник. От съображения за сигурност и обществен ред Наполеон обединява кварталните карнавали в един, изпращайки свой генерал с офицери на кон, които да наблюдават събитието. Според устната традиция в древни времена чак до XIX век делегация на Иврейския карнавал вероятно се е срещала с някои членове на Карнавалната общност на Албиано на територията на Торе Балфредо близо до границата между двете общини, за да дадат началото на карнавала.
Карнавалът напомня за народното въстание срещу тиранията, а главната роля в него е поверена на героинята Виолета, Мелничарска дъщеря. В Ивреа тя се появява през 1858 г., а в Албиано е открита нейна снимка от 1890 г. и вероятно тази жена е била такава още през 1880 г. В Албиано ролята е поверена на неомъжена жена за разлика от Ивреа, понеже се смята, че Виолета е оставила Албиано неомъжена, за да се омъжи в Ивреа.До нея стоят Генералът и Генералният щаб в наполеонови униформи.Около тях са Пажовете на Виолета, Абà – деца-представители на различните квартали, Жените – носещи провизии, деца пажове, мъже и жени в костюми.Битката за портокалите е с участието на Групата на портокалохвъргачите „Ариете“ (на бълг.: Овен), която координира битката на стотиците пешаци, които се бият с „войниците“ на 4 каруци.
В селото има едно държавно начално училище (от 1-ви до 5-и клас вкл.). Най-близките гимназии са в град Ивреа.