davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Сапоги-скороходы

Сапоги-скороходы, они же семимильные сапоги — волшебная обувь, которая фигурирует в европейских, в том числе славянских, сказках.
Надевший сапоги получает способность передвигаться с большой скоростью: каждый сделанный шаг переносит владельца сапог на значительное расстояние (отсюда «семимильные», то есть как вариант, каждый шаг равняется семи милям).
В русских сказках сапоги-скороходы хранятся, как правило, в запертом волшебном ларце.
Идея создания сапог-скороходов с давних времён будоражит умы изобретателей. В разные годы в различных странах были созданы конструкции, позволяющие снизить затраты физических сил и повысить скорость передвижения человека при ходьбе или беге. Такие решения либо аккумулируют энергию развиваемую ногами человека и рационально её перераспределяют в процессе совершения шага либо используют дополнительный источник энергии (чаще всего — сжатый воздух).
В 1999 году австрийский изобретатель Александр Бок придумал пружинящие ходули, принцип работы которых основан на строении коленей кенгуру. Запатентовав изобретение в 2004 году и назвав его «специальным тренажёром для бега и прыжков», Александр Бок выпустил его на рынок. По имени изобретателя тренажёры назвали боками, их обладателей — бокерами, а сам вид спорта — бокингом (англ. bocking).
Бурки

Бу́рки — разновидность тёплых сапог для холодного климата. Высота бурок до колена, голенище неразрезное, шнурки или другие застёжки отсутствуют. В верхней части голенища бурок может быть кожаный ремень с пряжкой (затягивается вокруг голени).
Впервые были разработаны в конце XIX века Белорусской сапожной артелью города Шклов, руководимой австрийским подданным Герцем Певзнером.
Основное отличие бурок от сапог (например, армейских) — голенище изготовлено из тонкого войлока или фетра (как правило, белого цвета).
Подошва изготовлена из натуральной кожи, резины или синтетических материалов. Ступня и задник — из натуральной кожи, внутреннее утепление подошвы, ступни и задника — из войлока. Швы голенища и верхняя его часть имеет декоративную отделку кожаными накладными полосками. Кожаные накладные полоски также увеличивают прочность швов и уменьшают тепловые потери.
В СССР бурки были распространены в 1940-х — 1960-х годах, особенно в сельских районах с умеренным и холодным климатом.
Бурки можно увидеть в фильме «Операция «Ы» и другие приключения Шурика» (1965). Бывалый (в исполнении артиста Евгения Моргунова) обут в бурки.
Выпуск сапог с голенищем из тонкого войлока с утеплённой ступнёй и подошвой продолжается и в 2010-е годы. Основные покупатели — рабочие строительных специальностей, охотники, лесники.
Сандалии

Санда́лии (греч. σανδάλιον, мн. ч. σανδάλια) — открытая лёгкая обувь, подошва которой (часто без каблуков), закрепляется на ноге ремешками или верёвками. Следует отличать от сандалет, имеющих закрытый носок и задник.
Сандалии — один из самых древних видов обуви у народов, живших в тёплом климате. Древнейшие сандалии (около 10 000 лет назад), хорошо сохранившиеся под слоем вулканического пепла, обнаружены при раскопках пещеры Форт-Рок в штате Орегон (США). Также сандалии были распространены у древних вавилонян, египтян, израильтян, греков и римлян.
Римляне называли свои сандалии лат. solea. Сандалии предназначались для того, чтобы горячий песок не припекал ступни ног, и человек не утомлялся от жары и изнеможения. Сандалии носили многие известные личности Древней Греции, такие как: Перикл, Платон, Солон, Фидий, Фрина, Эней, Евридика.
В 1820-е годы этот вид обуви претерпел видоизменения.
Долгое время единственным видом обуви у древних египтян были сандалии. Очень простые по форме, они представляли собой лишь подошву (иногда с загнутым кверху носком), к которой крепились два ремешка: один ремешок начинался у большого пальца и соединялся с другим, охватывавшим подъём ноги, благодаря чему обувь напоминала стремя. Изготовлялись сандалии обычно из кожи или листьев папируса.
В царских гробницах археологи неоднократно находили золотые сандалии, однако пока ещё не ясно, употреблялась ли такая обувь при жизни владельцев, или же она являлась только принадлежностью погребального обряда, своего рода древнеегипетским аналогом «белых тапочек».
Несмотря на то, что обувь была такой простой, египтяне её очень берегли. Крестьяне, отправляясь в город по делам, часто несли свои сандалии в руках и обувались только на месте. Знатные люди тоже часто ходили босиком, особенно у себя дома.
В египетском языке существовало выражение hr ṯb(w)t/ṯbty (под сандалиями) и означало «быть предметом кого-то».
Сандалии различаются по типам, в основном по типу подошвы и каблука:
Valenki

Valenki (Russian: ва́ленки, IPA: [ˈvalʲɪnkʲɪ]; sg valenok (Russian: ва́ленок, IPA: [ˈvalʲɪnək])) are traditional Russian winter footwear, essentially felt boots: the name valenok literally means "made by felting". They are not water-resistant, and are often worn with galoshes to protect the soles from wear and moisture.
Valenki are usually worn for walking on dry snow in frosty weather. In order to prevent wear, the boots are often soled with leather, rubber or another durable material or worn with galoshes. Traditionally, valenki come in brown, black, gray and white, however, modern versions are often dyed or produced from colored artificial materials.
The use of felted footwear has been known for millennia, felt shoes have been found in Iron Age Siberian burials. The origin of valenki has been speculated to trace back to the traditional felt boots worn by nomads of the Great Steppe (including Southern Rus'). The first modern valenki appeared in the early eighteenth century and became more widespread as Russian industrialization progressed, becoming cheaper and more accessible.
Before the Russian Revolution, the production of valenki was concentrated in the Semenov district of Nizhny Novgorod province, in the Kineshma District of Kostroma province, and in the Kukmor in Kazan province. In 1900, contemporary jackboot fulling factories of Russia produced 1.4 million pairs of valenki for the value of 2.1 million rubles. In 1900, a pair of valenki cost 1.5 rubles, in 1912, 2 rubles, and at the end of 1916 the speculative price reached up to 12–18 rubles per pair.
Valenki have become less popular in urban life since the middle of the twentieth century, as human activity has softened the winters in cities, requiring lighter and more waterproof footwear. In modern media, valenki are seen as a rustic, old-fashioned style of clothing; in cities they are usually worn by small children, or during especially severe frost. Valenki are included in the standard equipment of parts of the internal military service of the Russian army.
Kaufman Footwear

Kaufman Footwear was a Kitchener, Ontario-based shoe company. It was known for its Sorel brand.
The Kaufman Rubber Company was founded by Jacob Kaufman and his son Alvin Ratz Kaufman in 1908, in Berlin, Ontario - what is now Kitchener, Ontario. It became Kaufman Footwear in 1964.
A.R. Kaufman took over as president of the company in 1920, a position he held until 1964, when his son, William H. Kaufman, assumed the role. A. R. Kaufman was a leading Canadian eugenicist who encouraged sterilization of his workers. When Kaufman Rubber laid off workers during the Great Depression, Kaufman's proposed solution to their financial woes was sterilization. Kaufman would later take credit for over 1000 male sterilizations performed at Kaufman factories between 1930 and 1969.
Kaufman Rubber Co. brands included Foamtread slippers, introduced in 1953; Showertogs, an early use of PVC as a clothing material, in 1954; and its Sorel line of winter boots, which was later developed as a utility and fashion winter footwear brand.
In 1961 Kaufman purchased L.H. Packard & Co. of Montreal, followed by Prospect Shoes Ltd. of Sherbrooke in 1966. Footwear production for the company became centred in Quebec. Kaufman also manufactured under the brand names "Oomphies" (women's casual and duty shoes), "Snowbelles" (slush-molded vinyl boots), "Feelings" (women's casual sandals), "The Real Thing" (women's footbed sandals), "Kingtreads" (safety footwear) and "Black Diamond" (industrial footwear and clothing).
Kaufman Footwear declared bankruptcy in 2000 and the Sorel trademark was bought by Columbia Sportswear.
Nutukas

Nutukas, finnesko, or simply Sámi boots are traditional Sámi winter footwear made of reindeer hide. Because they are soft, the nutukas will not freeze as solidly as thick boot leather, making them relatively easy to put on after overnight exposure to subzero temperatures. From 1890, they are regularly mentioned in accounts of polar travel.
Nutukas are made from soft hide, traditionally from a reindeer's leg or head, with the fur left on and sewn so that the fur is on the outside of the boot. On the sole, the pieces are assembled with cut in the middle so that the fur goes in different directions to improve traction in snow. The shaft of the boot is laced with a wide strap (called a vuoddagat in Northern Sámi or a skallebånd in Norwegian), often highly decorative, that is wound in several rows to keep snow out of the boot. Traditionally, a grass, (such as sennegrass), was used inside the boot to keep the foot dry and warm; now, a felt slipper or valenki is commonly worn instead.
The stiff beaked toe of Sámi boots differentiate nutukas from mukluks and other styles of Arctic footwear. Although the shape of the curved-up beak varies regionally, it serves the same purpose of helping to hold firm a traditional binding strap on a pair of skis. This upturned toe helps to keep the boot from sliding back and out of the binding as the ski kicks back.
The word "nutukas" is borrowed into English from Finnish, which adapted it from Sámi languages. In various Sámi languages, such boots are called in Northern Sami: nuvttot or gállohat; Lule Sami: nuvtaga; Southern Sami: novhtehke or gejhkehke; Kildin Sami: пиматҍ (pimat'); Skolt Sami: nu'trneǩ; Inari Sami: njuuppâh; Pite Sami: guobok; and Ume Sami: nuuhtahka, most of which apparently derive from a Proto-Samic *nu(v)ttVkke̮. Finnesko is an antiquated word coming from Norwegian. In contemporary Norwegian (both Bokmål and Nynorsk), nutukas are referred to as skaller. In Swedish, the boots are referred to as bällingsko or "bell shoes," while in Russian they are called пимы (pimy). Nutukas are also traditionally used by Tornedalians. In Meänkieli they are called siepakka or nutukka.
The style and form of nutukas varies depending on the cultural area and the wearer. Similar footwear is used by other indigenous peoples of the Eurasian Arctic:
Media related to Sami shoes at Wikimedia Commons
Burka (Caucasus)

A burka (Abkhaz: ауапа awápa, Adyghe: кӏакӏо chakwe, Armenian: այծենակաճ aytsenakach, Avar: буртина burtína, Azerbaijani: yapıncı, Chechen: верта verta, Georgian: ნაბადი nabadi, Ingush: ферта ferta, Kabardian: щӏакӏуэ shakwe, Ossetian: нымæт nymæt Russian: бурка burka, Svan: ღართ ghärt) is a coat made from felt or karakul (the short curly fur of young lambs of the breed of that name).
Karakul being quite expensive, burkas were usually sewn from felt treated to look like karakul. Burkas are sewn with high, squared off shoulders, and wearers will have a distinctive high-shouldered silhouette. Chechnya was the main producer of burkas throughout the North Caucasus.
Burkas were part of the customary male garb of various peoples inhabiting the Caucasus region. Burkas were adopted by Russian cavalry, and worn as part of the Russian military uniform from the middle of the 18th century until the 1850s, during the Caucasus War. Vasily Chapayev was portrayed wearing a burka as a part of his military uniform in a 1934 Soviet film.
Other items of traditional Caucasian dress were the beshmet, a soft inner shirt with a close-fitting collar, and the cherkeska, a collarless outer shirt with a V-shaped opening in the front with long, wide sleeves. Across the cherkeska were the gazerei, a row of semi-ornamental cartridge-cases, sometimes with decorated tops. On the belt was the kinzhal, a long dagger worn diagonally in front. Below were narrow trousers tied below the knee and at the ankle, leggings, and leather boots. Over all this was the large wool burka, fastened at the neck and open at the front. It could be reversed to make a windbreak or used as a blanket. On the head was the bashlyk, a soft cap, or the papakha, a large wool hat.
Sheepskin boots

Sheepskin boots are boots made from sheepskin. The wool on sheepskin has good insulating properties and so such boots are commonly worn when it is cold.
Sheepskin boots have been worn and used in colder climates since at least 500 B.C. as a Mummy in Subashi, China, has been uncovered wearing a pair. In ancient Greece, Plato wrote that most people would wrap their feet in warm felt and sheepskin during the hard winters in Potidaea. In the 19th century, traveller William Knight observed sheepskin boots being worn by the people of Tibet. Women dancers wore boots of variegated colours while male horsemen wore large boots along with heavy sheepskin trousers and coats. The Inuit of the Arctic use sheepskin to make warm boots which have names such as kamipak or marnguaq. These are oiled to make them waterproof. In the Russian winter, the peasants often wore high boots lined with sheepskin to stay warm.
Sheepskin boots were made in Glastonbury by the Quaker firm of Morlands. These were popular and successful in the early days of motoring, as open-topped vehicles were cold and windy. Morland boots were used by the expedition of Sir Edmund Hillary which was the first to climb Mount Everest in 1953. The boots were not used for climbing but for warmth when the climbers were resting.
Aviators need warm clothing if their aircraft are unpressurised and the heating is inadequate. Sheepskin jackets, helmets and boots were commonly used for this purpose in the 20th century. During World War I, Major Lanoe Hawker designed thigh-length sheepskin flying boots which were made for him by Harrods. These became popular in the Royal Flying Corps where they were known as fug boots. These were superseded by the 1930 and 1936 Pattern boot followed by the introduction of the Sidcot suit and more ordinary knee-length fleece-lined boots were then used. Arctic pilots needed especially warm wear and continued to use heavy suspender boots of sheepskin in place of trousers. Both clothing and boots were electrically heated as the technology for this became available.
In Australia, a soft, slip-on sheepskin boot was developed which were known as ugg boots (There are a number or derivations given for this name, including a cartoon character, shorthand for "ugly", and the "fug" boots worn in World War I). This became popular with surfers for warming their feet after surfing in the cold winter sea. The UGG Australia brand was imported to the USA where they were sold in speciality retailers such as surf shops. They then became popular with actors, actresses and influential celebrities such as Paris Hilton, Leonardo DiCaprio and Oprah Winfrey so sales boomed. There is fierce competition for this market with rival brands such as EMU Australia.
Sheepskin boots are used in nursing for bedridden patients to prevent bedsores, especially at the heel.
Myshkin (town)

Myshkin (Russian: Мы́шкин, IPA: [ˈmɨʂkʲɪn]) is a town and the administrative center of Myshkinsky District in Yaroslavl Oblast, Russia, located on the steep left bank of the Volga. Population: 5,932 (2010 Census); 6,076 (2002 Census); 6,340 (1989 Soviet census).
A settlement at this location has existed since at least the 15th century. Town status was granted to it in 1777. It was demoted in status to that of an urban-type settlement in Soviet times, but was granted town status again in 1991.
Within the framework of administrative divisions, Myshkin serves as the administrative center of Myshkinsky District. As an administrative division, it is incorporated within Myshkinsky District as the town of district significance of Myshkin. As a municipal division, the town of district significance of Myshkin is incorporated within Myshkinsky Municipal District as Myshkin Urban Settlement.
The town attracts a significant number of tourists usually arriving by river cruise ships. Myshkin retains architectural features characteristic for the 19th century Russia. It also features a number of museums. One of them is the unique Mouse Museum (the name of the town is derived from the word "мышь" (mysh) meaning mouse in Russian). There are also a Museum of Valenki (valenki being a type of Russian felt boots), an ethnographic museum, an art gallery, an open air retro car museum and more.
Сребрист смърч

Сребристият смърч (Picea pungens) е вид смърчово дърво, родом от Северна Америка. Естественият му ареал е Аризона, Колорадо, Айдахо, Ню Мексико, Юта и Уайоминг. Той е широко въведен другаде и се използва като декоративно дърво на много места далеч извън родния си ареал. Има синьо-зелени иглички.
Смърч

Смърч (Picea) е род иглолистни дървета от семейство Борови (Pinaceae), включващ около 35 вида. Дървото прилича на бора и расте по същите места. До 15-а година расте бавно, а най-бързо между 40 и 60-а година от своя растеж. В България се среща само един вид, обикновен смърч (Picea abies), обикновено по северните склонове на планините, тъй като изисква постоянна влажност на почвата и въздуха.
Смърчът е право и стройно дърво. Стъблото му е високо до 95 m (ситков смърч, Picea sitchensis) и дебело до 4 m. Кората на младите стъбла е гладка, сивозелена, а понякога става сивокафява и се напуква. Живее до 1200 години. Корените на смърча са разположени плитко под повърхността на почвата. Короната му прилича на боровата, само че смърчът разпростира клоните си чак до земята, а при бора долните клони изсъхват и се окастрят от вятъра.
Иглиците на смърча са гъсто наредени по клонките, тънки, тесни и с остри връхчета. Дълги са до 2,5 cm. Имат по едно или две надлъжни каналчета, пълни със смола. Запазват се на дървото от 5 до 12 години. Всяка година едни иглици опадат, а други израстват наново. Иглиците на смърча, за разлика от боровите, са по-къси.
Смърчът цъфти през май—юни. Шишарките му са увиснали надолу. Узряват през октомври. Семената са заострени и имат дълго крилце. То образува вдлъбнатина като лъжичка, където е прикрепено семето. Ако семето не се посее до 3 години, не може да поникне.
Смърчът не издържа в задимените населени места. Като малка фиданка расте под сянката на другите дървета, докато острият му връх се издигне високо към слънцето.
Дървесината на смърча е мека и лека като на бора. Употребява се за различни цели – от строителството до специализирани области, като производството на дървени самолети и музикални инструменти. Смърчовете са едни от най-важните дървета за производството на хартия, тъй като имат дълги дървесни влакна. Те се отглеждат в обширни райони с тази цел.
Смърчовете са и популярни декоративни дървета, заради своята вечнозелена симетрична издълженоконична корона. По същата причина някои видове, най-вече обикновеният и сръбският смърч, се използват като коледни дръвчета.
В миналото, преди масовото производство на синтетични смоли, се е използвала и смолата на смърча, като според една хипотеза латинското му име (Picea) произлиза от думата pix, „смола“. От клоните и игличките може да се прави смърчова бира, а от върховете на игличките - сироп. Някои индиански племена са използвали корените на някои видове за плетене на кошници. В критични ситуации отвара от игличките на смърча може да се използва за предотвратяване на развитието на скорбут, тъй като те съдържат значително количество витамин C.
Белаците

Белаците е защитена местност в България. Разположена е в землището на село Бунцево, област Благоевград.
Разположена е на площ 0,2 ha. Обявена е на 20 май 1985 г. с цел опазване на група вековни смърчови дървета.
На територията на защитената местност се забраняват:
Чудните мостове

Чудните мостове, Скалните мостове (остар.: Еркюприя) са скален феномен, разположен е в карстовата долина на река Еркюприя в Западните Родопи на 1450 m надморска височина, в подножието на връх Голям Персенк.
Мостовете са се образували вследствие ерозионната дейност на пълноводна в миналото река, която е преобразувала пукнатините в мраморите в дълбока водна пещера, чийто таван с течение на времето изтънява на места и се срутва. Предполага се, че отломките от срутването са били отнесени впоследствие от водите на реката.
В резултат на това са останали двата известни мраморни моста. Големият е широк около 15 m в по-широките части, дълъг почти 100 m. Състои се от три арки, като най-голямата е с височина 45 m и широчина 40 m. Малкият мост е на 200 m от големия по течението на реката – непроходим, дълъг 60 m, с обща височина 50 m, а само на арката – 30 m. След него има и съвсем малък трети мост, който представлява понорна пещера, в която водите на Еркюприя изчезват, за да се появят пак на повърхността след 3 km.
Местността около двата моста е заета от вековни иглолистни гори, съставени предимно от смърчови дървета. И двата моста са обезопасени и пригодени за туристически цели. Преминаването е позволено и върху, и под тях.
В регистъра на защитените територии и защитените зони в България, ЧУДНИТЕ МОСТОВЕ – ЕР КЮПРИЯ е защитена територия от категория: Природна забележителност.
Има един варварски обичай, възникнал след обявяването на мостовете за туристически обект – всеки турист, минал под големия мост, записва името си с въглен на стената. Върху скалните образувания в основата на големия мост са оставили следа за ниската си култура дори известни личности. Съгласно закона, драскането и поставянето на надписи в границите на природна забележителност е забранено. Глобата за това нарушение е от 500 до 5000 лева. Природолюбители почистват надписите, налагат се и глоби, но тази вандалска традиция продължава.
В близост до скалния феномен се намират множество пещери, но повечето от тях не са годни за посещения от туристи, тъй като не са осветени и обезопасени. В близост са и хижите „Чудните мостове“ и „Скалните мостове“, стопанисвани от туристическо дружество „Студенец“ – гр. Чепеларе (възможни места за туризъм и нощувка).
Чудните мостове са сред Стоте национални туристически обекта, Български туристически съюз: номер 85 – връх Голям Перелик, природна забележителност „Чудните мостове“, има печат.
Намират се на няколко километра от село Забърдо. До местността има автомобилен път, който след отклонението си от пътя за Забърдо, е около 8 километра. Тази част от пътя е в лошо състояние, с трудно разминаване и подкопан на места, както и опасен за автомобили с ниско окачване.
На Чудните мостове е наречена улица в квартал „Манастирски ливади“ в София (Карта).
Мантарица

Мантарица е името на биосферен резерват в Родопите, България.
Обявен е за резерват със Заповед № 960 от 8.VI.1968 г. на Министерство на горите и горската промишленост, и за биосферен резерват по програмата „Човек и биосфера“ на ЮНЕСКО. Площта на резервата е включена в границите на потенциална защитена зона „Западни Родопи“, част от Европейската екологична мрежа НАТУРА 2000. Целта за създаването на резервата е да се запазят местообитанията на глухара и вековните смърчови гори. Първоначално територията му била само 300 хектара, но впоследствие е разширен и сега неговата площ е близо 1070 хектара.
Разположен е в Западните Родопи, между град Ракитово и връх Голяма Сюткя. Резерватът обхваща местностите Мантарица, Петлите, Кайнаците и др. Резерват Мантарица се простира на надморска височина от 1200 до 1900 м. Релефът е силно разчленен като местността е съставена от обширни пасища и вековни гори, разположени по стръмните склонове.
Основна цел на резервата е опазването на девствените гори от видовете обикновен смърч, ела и бук. Особено важна за резервата е смърчовата гора в областта Петлите, която е на възраст над 140 години. Тази гора е разположена в североизточната част на резервата.
Първоначално резерватът е обявен с цел опазването на вида глухар, който е застрашен от изчезване, както в България, така и в цяла Европа. Като цяло в резервата най-разнообразен е птичият свят. Освен глухар се срещат още сокол, ястреб, кълвач, скален орел, сойка, сврака, чинка и др. От бозайниците са установени сърна, благороден елен, кафява мечка, вълк, лисица, златка, заек, дива свиня, дива котка и др.
Даниловско възвишение

Данѝловското възвишение (на руски: Даниловская возвышеность) е възвишение в северната част на Източноевропейската равнина, простиращо се на територията на Ярославска и Вологодска област в Русия. Разположено е северно от река Волга, между левите ѝ притоци Согожа и Кострома. На север достига до устието на река Комела (ляв приток на Лежа (десен приток на Сухона). Дължина от север на юг около 130 km. Преобладаващи височини 150 – 200 m, максимална – връх Шуйская 252 m (58°36′06″ с. ш. 40°12′22″ и. д.﻿ / ﻿58.601667° с. ш. 40.206111° и. д.58.601667, 40.206111), разположен в най-южната част на Вологодска област. Основата му е изградена от червени глини с прослойки от мергели и пясъчници, препокрити с морени и суглинки. Релефът е хълмист и полегатовълнист. Силно развита долинно-овражна мрежа и карстови форми. От него водят началото си левите притоци на Согожа (Ухтома, Ухра) и десните притоци на Кострома (Обнора, Сот и др.). Покрито е със смърчово-брезови гори, а на север – само смърчови гори, развити върху ливадно-подзолисти почви.
Манско Белогорие

Ма̀нското Белого̀рие (на руски: Манское Белогорье) е планински хребет в крайната западна част на главния вододелен хребет на планината Източни Саяни, в южната част на Красноярски край, Русия. Хребетът се простира на протежение около 250 km от северозапад на югоизток, между долините на реките Мана на север и Сисим на юг, десни притоци на Енисей. На северозапад достига до долината на Енисей в района на Красноярск, а на югоизток се свързва с хребета Канско Белогорие. Максимална височина 1732 m. Хребетът е силно разчленен на отделни паралелни плоски масиви от долините на реките. Изграден е от протерозойски и долнокамбрийски метаморфозирани пясъчници и варовици, пронизани от интрузивни гранити. От него водят началото си реките Мана, Сизим и Дербина (десни притоци на Енисей), техните многобройни притоци и река Шинда (десен приток на Кизир). По склоновете му на височина до 600 – 700 m са разпространени борово-лиственични гори, а по-нагоре – елово-смърчово-кедрова тайга. Над 1400 – 1500 m редките вече кедрово-смърчови гори се смесват с участъци от субалпийски пасища и планинска тундра, които в съчетание със снеговете задържащи се почти целогодишно по върховете са причина за названието на хребета „белогорие, бели планини“.
Черен емпетрум

Черен емпетрум (Empetrum nigrum) е целогодишно вечнозелен храст, принадлежащ към семейство Пиренови. Видът е вписан в Червената книга на България като застрашен.
Черният емпетрум е установен в Азия {Сибир, Китай, Монголия, Япония и Корейския полуостров), Северна Америка (САЩ, Канада, Гренландия и Сен Пиер и Микелон), Европа. Видът се среща и в Южния Атлантик на Фолкландските острови. Еволюционните биолози обясняват поразителното географско разпространение на вида в резултат на мигриращи птици на дълги разстояния, разпространили семената му от север на юг.
В България се среща единствено в планините Пирин и Рила при надморска височина между 2200 и 2700 метра. Представен е от подвид Empetrum nigrum ssp.hermaphroditum.
Типични местообитания на вида са места като тундрата, смърчовите гори, големи пустеещи земи, скали, каменисти места, около блата. Интересно място, на което се среща са пясъчните дюни на датския остров Фюн. Вирее на почви с ниско съдържание на органични вещества и често образува съобщества с боровинките (Vaccinium spp.). Площта на която се разпростира е около 100 квадратни метра, рядко един декар. Предпочита северното изложение на стръмни или по-полегати склонове при голяма надморска височина. Обикновено е разпространен на границата между алпийския и субалпийския пояс, при от умерен до субарктичен климат.
Черният емпетриум, понякога се отглежда и като декоративно растение в алпинеуми, особено сорт „Лучия“. Растението което се отглежда като градинско предпочита кисели почви, сенчести и влажни места. Предназначението му е за консумация на плодовете, за правене на лилава боя, или като декорация на градината.
Видът е вечнозелен храст. Стъблата са полегнали или приповдигащи се, невкореняващи се. Достигат дължина до 50 cm. Листата са дълги 3 – 7 mm, широки 1 – 2 mm, предимно елептични до продълговатоелептични, 2 – 4 пъти по-дълги отколкото широки. Чашелистчетата и венчелистчетата са с дължина около 1,5 mm, продълговати, зеленикаворозови до червеникавопурпурни. Цветовете обикновено двуполови, с тичинки, запазващи се при плода. Плодът костилка с диаметър от 5 mm, черен. Цъфтежът е през юли-август, а плодовете узряват през август-септември. Опрашва се от насекоми. Размножава се със семена.
Атанас Ганчев

Атанас Ганчев Атанасов е български ботаник, работил главно в областта на дендрологията.
Атанас Ганчев е роден на 16 септември 1919 г. в село Мекиш (днес Обединение), Търновско. През 1942 г. завършва лесовъдство в Агрономо-лесовъдния факултет на Софийския университет „Свети Климент Охридски“.
Постъпва в университета като асистент по лесоустройство и горска таксация (1944). След това последователно е асистент по дендрология (1948), доцент по декоративна дендрология (1953) и професор (1964). Работил е като директор на Научноизследователския институт по горите при Българската академия на науките (1953 – 1956), ръководител на катедра Дендрология (1964 – 1970) във Висшия лесотехнически институт (сега Лесотехнически университет).
Научноизследователската работа на проф. Атанас Ганчев е в областта на интродукцията на ценни дървесни видове, екологията, биологията, таксономията на различни видове и хибридни тополи.
Черен синигер

Черният синигер (Periparus ater) е птица от семейство Синигерови (Paridae). Среща се и в България.
Черният синигер е доста по-дребен от големия синигер (Parus major). Дълъг е заедно с опашката към 11 cm. и тежи 10 грама; заедно с кралчето и орехчето се нарежда сред най-дребните български птици. Разпознава се по саждено-черното шапче на главата, белите бузи и най-вече характерното бяло петно на тила. В действителност светлото тилово петно служи за зрителна връзка между синигерите в тъмните иглолистни гори. Видовото име ater на латински означава „черен“, а в България е известен и под името „боров синигер“.
Черният синигер обитава предимно иглолистни гори от бор, смърч и елха, където е фонов вид. Разпространен е в почти цяла Европа, Сибир, Далечния изток до Корея, Хималаите, Мала Азия и Северна Африка. В България го има по всички планини с иглолистни масиви.
Черният синигер е в непрекъснато движение по иглолистните клонки: ходи по тях и подхвръква в търсене на насекоми и други дребни безгръбначни, някои от които – паразити по дърветата, така че той играе своята роля в „поддържането“ на горите. Освен с безгръбначни сериозен процент от храната му включват семената на различни видове горски дървета. Поради навика си да се придържа високо в дървесните корони не е съвсем лесен за наблюдение, но е гласовит и може да се установи като присъствие по обажданията си, а в брачния период – и по песента.
През есента и зимата извършва вертикална миграция – спуска се на по-ниско в търсене на храна, както правят и много други видове птици: например синигерите (Parus), кралчетата (Regulus) и горските зидарки (Sitta).
Двойките се връщат от скитането през зимата в гнездовия си район през месец март. Правят гнездото си невисоко в естествени дупки на стари дървета, както и такива издълбани от други животни: кълвачи, катерици и др. За един сезон двойката може да отгледа и повече от едно люпила, обикновено не повече от две. В края на април – началото на май женската снася 8 – 11 яйца. Женската мъти около 14 дена. През това време я храни мъжкият, който ѝ носи храна по 2 – 3 пъти на всеки час. След излюпването на пиленцата майката също се включва в изхранването на малките – носят храна на жълтите човки по 300 пъти на ден! В гнездото малките прекарват 20-ина дни. След излитането семейството се движи заедно още 2 седмици. През това време родителите продължават в движение да подхранват летящите пиленца и да ги учат как да си търсят храна.
След като малките синигери станат самостоятелни, двойката пристъпва към отглеждане на второто поколение.
На български се казва „черен синигер“ заради чисто черното като въглен шапче. Поради същата причина на английски е Coal Tit, букв. „синигер с цвят на въглища“, на немски е Tannen-Meise, „елхов синигер“, а на руски е „московка“, видоизменено от „масковка“ – „птичка с маска“.
Най-много черни синигери авторът на горното описание е наблюдавал в обширния смърчов масив между хижите „Добрила“ и „Незабравка“ в Сопотския дял на Средна Стара планина.
Призрачна орхидея

Призрачната орхидея (Epipogium aphyllum) е многогодишно растение от семейство орхидеи и е сред най-редките растения на Земята.
Призрачната орхидея няма зелени листа, не зависи от фотосинтезата и се изхранва единствено чрез симбиоза с микроскопични гъби. Така си набавя хранителни вещества от разлагащите се в почвата листа. Затова и коренището ѝ е сочно, разклонено и прилича на корал.
Среща се в голяма част от Европа и Северна Азия. В България е установявана в 10 находища в Рила, Пирин, Родопите и Странджа. Намира се в букови, дъбови, борови и смърчови гори на богати на основи почви. Може да живее под земята в продължение на години, без да показва никакви външни белези, и зацъфтява само когато всички условия са изключително благоприятни. Цъфти в края на юли и август, и то в години с обилни, равномерни валежи.
Растението е застрашено от изчезване и затова е вписано в червените книги на много държави.
Беглика

Беглика е името на резерват в Беглишката заравненост, Родопи, България.
Обявен е за резерват с обща площ 1461,34 хектара със Заповед No.751 от 11 май 1960 година в държавен вестник, създаден с цел опазването на вековните смърчови гори, намиращи се на територията му. Там се намира единственото естествено находище на храстовиден очиболец на Балканския полуостров. В местността се намира и единственото в България находище на алпийско сграбиче.
Разположен е непосредствено на северозапад от плоския вододел, известен под името Беглика, на 14 км югозападно от град Батак и на 5 км югоизточно от връх Голяма Сютка–втория по височина връх в Родопите. Територията на резервата е изключителна държавна собственост и обхваща територии с надморската височина между 1600 и 1900 м.
В резервата са установени много защитени и ендемични растения:
От едрите бозайници обитаващи резервата и имащи консервационно значение, трябва да се посочат кафявата мечка (Ursus arctos), благородния елен и вълка (Canis lupus), а от птиците глухарят.
Парангалица

Парангалица е резерват, който се намира в Рила планина, България. Името „Парангалица“ от гръцки означава „забранено място“.
Обявен е за резерват с обща площ 1509 хектара със Заповед No.8517 на Комитета за опазване на природната среда при министерски съвет от 30.12.1933 година. Това е вторият най-стар резерват в България. През 1961 и 2020 г. площта на резервата е актуализирана и понастоящем (2023 г.) е 1487,29 хектара.
През 1977 година резерватът е включен в листата на биосферните резервати към програмата на ЮНЕСКО – „Човек и биосфера“. През 2020 год. резерватът е изключен от тази програма.
Резерватът се намира в Национален парк „Рила“, в Югозападния дял на планината.
Резерватът е създаден с цел запазване на вековните смърчови и смърчо-белмурови гори, които се намират на височина от 1750 до 2000 м н.в. Признато е, че това е едно от най-благоприятните места за отглеждане на смърч в Европа. По-ниските части на резервата са заети от смесени гори – бук, ела и смърч. Над 2000 метра е клековият пояс, а след това резерватът е зает от пасища. В резервата са установени около 300 вида висши растения, като 75 вида са включени в Червената книга на България. Установени са 12 вида каменоломки. В Парангалица се намират най-големите популации на рилска иглика.
В резервата се срещат много представители на бозайниците: кафява мечка, благороден елен, сърна, вълк, дива котка. Има голямо разнообразие от птици. Речната пъстърва се среща често.
Sedum reflexum

Sedum reflexum (още Sedum rupestre или Petrosedum reflexum) е вид тлъстига, многогодишно сочно цъфтящо растение от семейство Crassulaceae, родом от Северна, Централна и Южна Европа.
Растенията sedum reflexum обикновено са високи до 10 см, с разтегнати стъбла и твърда зеленина, наподобяваща смърчови клони, с по-мека тъкан. Листата често са синьо-сиви до сиви, но варират до светло зелени и жълти; цветовете са жълти. Подобно на повечето други видове тлъстига, той има проснат, разпростриращ се по земята хабитат. Има назовани сортове с пъстри (многоцветни) листа. Чрез вегетативно клониране се размножава от резници.
Този седум е склонен към фасции (кристатни форми), което произвежда привлекателни кактусоподобни форми, с неправилни извивки. Въпреки това се връща в естествен вид лесно, така че всички нормални издънки трябва да бъдат премахнати бързо, за да се запази кристалната форма.
Sedum reflexum е популярно декоративно растение, отглеждано в градини, контейнери (като саксии) и като стайни растения. Устойчиво е на суша.
Sedum reflexum се използва понякога като салата или билка в Европа, включително Обединеното кралство. Твърди се, че има леко стипчив или кисел вкус.
Соловецки острови

Соловецките острови (на руски: Соловецкие острова) са група острови, разположени в югозападната част на Бяло море, на входа на Онежка губа, като административно принадлежат към Архангелска област на Русия. Площ 347 km. Състоят се от 6 по-големи (Соловецки 246 km, Анзерски 47 km, Голяма Муксалма 17 km, Голям Заешки 1,25 km, Малък Заешки 1,02 km и Малка Муксалма 0,57 km) и около 100 малки острови и скали. Бреговата им линия е силно разчленена. Изградени са от гранити и гнайси. Релефът е хълмист с максимална височина 107 m. Голяма част от тях са покрити с борово-смърчови гори, които са частично заблатени. Има значително количество малки езера, част от които изкуствено са съединени с канали.
Около 1425 г. на островите и основан един от най-големите руски манастири – Соловецкия манастир. От 1923 г. до 1939 г. островите са били част от ГУЛАГ в Русия. От 1974 г. Соловецките острови са държавен историко-архитектурен и природен музей-резерват. .
Горната кория

Горната кория е резерват, разположен в Берковска планина, Стара планина, България.
Обявен е за резерват с обща площ 161 хектара със Заповед No. 508 на Министерството на горите и горската промишленост от 28.03.1968 година, за да се запазят редките за Стара планина смърчови и смърчово-елови гори, както и единствената популация на глухари в Северна България.
Резерватът е същевременно и вододайна зона.
Разположен е върху северните склонове на Западна Стара планина в подножието на връх Ком. Общата му площ е 161 хектара, от която 146,1 ха залесени и 14,9 ха незалесени. Намира се на надморска височина от 1100 до 1700 м (средно 1500 м) със северно, северозападно и североизточно изложение.
Дървесната растителност в него е представена от елитни букови (160-годишни), смърчови и елови насаждения (единично се срещат явор и ясен), с частично покритие на клек под смърчовите насаждения в близост до горната граница на гората.
Животинският свят е представен от сърни, диви свине, вълци, лисици, диви котки и рядко глухари (единични токовища, застрашен вид).
Боатин

Боатин е биосферен резерват в България.
Обявен е за резерват с обща площ 1597,2 хектара с Постановление № 7285 на Министерския съвет от 12 юни 1948 година, през 1977 година е обявен за биосферен резерват по програмата „Човек и биосфера“ на ЮНЕСКО.
Намира се в най-западната част на национален парк Централен Балкан, северно от връх Тетевенска Баба, в землището на село Дивчовото, по долината на река Дивчовска, която извира от връх Баба и дава началото на река Черни Вит. Резерватът се простира от 800 до 2000 m надморска височина.
Почти цялата площ на резервата е заета от гори, като от особена важност са чистите букови гори, защото са най-добре запазените на Балканския полуостров. Тези гори заемат по-ниските части на резервата. Средната възраст на горите е 130 години, но има дървета на възраст над 200 години и високи до 50 m. Освен бук се срещат габър, шестил, явор, трепетлика и др. На по-голяма надморска височина, в иглолистния пояс, се срещат чисти смърчови гори и малки групи от обикновена ела. На територията на резервата се намира и компактно находище на клек.
Има голямо разнообразие от пойни птици. В резервата могат да се наблюдават почти всички видове кълвачи, които се срещат в България. Повечето от тях присъстват в Червената книга на България. Срещат се също и сови. На територията на резервата живее и кафява мечка.
Врабчова кукумявка

Врабчовата кукумявка, още малка кукумявка (Glaucidium passerinum) е вид птица от род Малки кукумявки (Glaucidium), род Совови (Strigidae). Това е най-дребната сова в България.
Оперението по горната страна на тялото и главата е сиво-кафяво с бели петънца, а на корема е светло с кафяви петна.
Тялото на врабчовата кукумявка е с дължина 15 – 19 см, размахът на крилата е 32 – 39 см. Теглото варира от 55 до 80 грама. Женските екземпляри са по-едри от мъжките.
Видът има слабо очертан лицев диск, малки очи с жълти ириси, жълт клюн и черни нокти. Краката имат гъсто оперение, достигащо до ноктите.
Видът е широко разпространен бореален вид в тайгата на Европа, Северна Азия и Северна Америка. Като цяло е незастрашен вид. В Европа се среща на север до полярния кръг, а на юг до Северна Италия и Пиренеите, Алпите, Карпатите, планините на Балканския полуостров, където има реликтна популация от следледниково време.
В България е най-рядко срещаната сова. Среща се в планините Рила, Централна Стара планина, Пирин, Западни Родопи, Славянка и Витоша главно в стари смърчови, също смесени иглолистни и елово-букови гори.
Установено е, че в България обитава НП „Централен Балкан“ (резерватите „Царичина“, „Стенето“ и „Боатин“), ПП „Рилски манастир“, Северна Рила, НП „Рила“, Западни Родопи – Беглика, Баташка планина, Чернатица, Перелик, Дъбраш, Южен Пирин и Славянка. Числеността в установените находища е около 100 гнездещи двойки.
Врабчовата кукумявка активно търси храна и пее привечер и сутрин, понякога и през деня. Нощно време не е активна. В България пролетната активност започва през март и продължава до средата на май. През есента пее през септември и октомври. Песента на вида се чува добре до около 800 м от пеещата птица и представлява монотонно повтаряне на едно и също подсвирване. Наподобява на песента на чухала.
На територията на Централна Европа видът се храни с дребни мишевидни гризачи, земеровки и малки пойни птици – кралчета, синигери, овесарки и др. Складира запаси за зимата, за което се съди по откриваните жертви в дупките, които обитава.
Видът е моногамен, като образуваните двойки се запазват с години. Гнездят в дупки на кълвачи, в естествени хралупи на стари дървета, но също и в къщички. Женската снася 4 – 6 бели на цвят яйца, най-често от средата на април до средата на май. Броят на яйцата силно варира в зависимост от изобилието на храна. Мъти само женската в продължение на 28 – 29 дни, като междувременно мъжкият ѝ носи храна. Малките се излюпват асинхронно и престояват в гнездото 29 – 32 дни. Остават с възрастните и се учат от тях до началото на есента.
Видът е защитен според Закона за биологичното разнообразие. В Червената книга на България е вписан през 1985 година. Включен е в Бернската Конвенция за опазване на дивата европейска флора и фауна (Приложение II) и Директивата за птиците (Приложение I). Около 70% от популацията попада в НП „Централен Балкан“ и НП „Рила“ и ПП „Рилски манастир“ и мрежата от резервати в тях.
Сред факторите, застрашаващи врабчовата кукумявка, са изсичането на старите естествени иглолистни и букови гори и фрагментиране на масивите им. Видът се конкурира за хралупи с горската зидарка и сънливеца.
Голосеменни

Голосеменните растения (Gymnospermae) са отдел растения, включващ дървета и храсти от класовете Иглолистни, Цикасови, Гинко и Гнетум. Иглолистните образуват шишарки, които са силно скъсени видоизменени клонки и се състоят от централна ос и спирално наредени около нея видоизменени листа (люспи). Шишарките са Двуполови – женски и мъжки, които при някои видове се развиват върху едно и също растение, докато при други – върху различни растения. Опрашването се извършва от вятъра.
Подотдел иглолистни голосеменни растения обхваща най-широко разпространените днес голосеменни растения. Те наброяват около 800 вида и се срещат по цялото земно кълбо. Иглолистните са дървета и храсти. Листата им са игловидни или люсповидни, запазват се дълго по клонките и опадват постепенно. Затова растенията изглеждат вечнозелени. Иглолистните голосеменни образуват два вида шишарки – женски и мъжки. В мъжките шишарки всяка люспа носи торбичка пълна с тичинков прашец. Прашецът при повечето иглолистни има две въздушни мехурчета. Те го правят лесно преносим от вятъра. В женските шишарки всяка люспа носи по две семепъпки. Във всяка семепъпка се намира зародишна торбичка с две яйцеклетки. След оплождането им се образуват семена. При повечето видове семената се разпросраняват от вятъра. При хвойната, тиса и кипариса семената са обхванати от разраснали се люспи и наподобяват плод. Те не образуват плодове.
Хвойна

Хвойна (Juniperus) са род иглолистни дървета и храсти от семейство Кипарисови. На български, дребнораслата планинска хвойна с полегнало стъбло и възтъпи листа (J. communis depressa) понякога се нарича и „смрика“. В зависимост от таксономичните критерии се разпознават от 50 до 67 вида, разпространени широко в северното полукълбо (от Арктика на юг до тропическа Африка, както и в планинските части на Централна Америка).
Най-характерната особеност на хвойните са техните шишарки (понякога наричани неправилно „плодове“). При тези шишарки всичките люспи са сраснали в една обща месеста обвивка и шишарките са или сферични, или продълговати. Хвойните се разделят на две секции: Секция Oxycedrus – с игловидни листа и секция Sabina – с по-дребни, люсповидни листа.
В България се срещат пет вида:
Последните два вида са редки и защитени от закона.
Хвойните съдържат в тъканите си (особено в шишарките) етерични ароматни масла, които се използват в медицината и парфюмерията. Шишарките на обикновената хвойна например се използват за ароматизиране на напитката джин.
Лиственица

Листвениците (Larix) са род иглолистни дървета от семейство Борови (Pinaceae), разпространени в хладните части на умерения пояс на Северното полукълбо. Те са едни от преобладаващите растения в тайгата на Русия и Канада.
Листвениците са листопадни дървета, достигащи на височина до 15 – 50 m. Клонките са диморфични – дълги (10 – 50 cm) с по няколко пъпки и къси (1 – 2 mm) с по една пъпка. Листата са игловидни, широки до 1 mm и дълги 2 – 5 cm. Те са разположени спирално по дългите клонки и в гъсти струпвания от по 20 – 50 иглички по късите. През есента игличките пожълтяват и падат, оставяйки дървото голо през зимата.
Шишарките на лиственицата са дълги 1 – 9 cm, зелени или лилави, като покафеняват 5 – 8 месеца след опрашването. При около половината видове люспите на прицветника са дълги и видими, а при останалите – къси и скрити между семенните люспи. Северните видове имат по-малки шишарки (1 – 3 cm) с къси присеменници, а южните – по-дълги шишарки (3 – 9 cm), като най-дългите шишарки и присеменници имат най-южните видове в Хималаите.
Дървесината на лиственицата се цени, заради нейната здравина, водоплътност и трайност. Висококачествени трупи се използват за строителството на яхти и други малки водни съдове. Лиственицата, обикновено видовете Larix decidua, Larix kaempferi и Larix laricina, често се използва за отглеждане на бонсай.
Род Лиственица има около 10 вида. От изброените по-долу 13 три не се приемат за самостоятелни видове само в част от съвременните класификации – Larix himalaica, Larix principis-rupprechtii и Larix speciosa.
В миналото дължината на прицветниците е използвана за разделянето на рода на две секции – Larix (къси прицветници) и Multiserialis (дълги прицветници). Това разделение не се потвърждава от съвременните генетични анализи, според които по-съществени са различията между видовете в Евразия и Северна Америка, а размерът на шишарката и прицветника е по-скоро адаптация към климатичните условия.
Някои изследователи предлагат разделянето на рода на три групи, съответстващи приблизително на северноамериканските видове, евразийските видове с къс прицветник и евразийските видове с дълъг прицветник. Изключение прави Larix sibirica, която има къс прицветник, но е генетично близка до евразийските видове с дълъг прицветник.
Почти всички видове лиственица могат да бъдат хибридизирани помежду си. Най-известният хибрид е Larix × marschlinsii, получаван при съвместното отглеждане на L. decidua и L. kaempferi.