davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Halászlé

Halászlé (literalmente supa pescarului) este un fel de supă de pește, picantă, pe bază de boia. Un element popular al bucătăriei maghiare, este un fel de mâncare preparat cu cantități generoase de boia iute și crap sau cu un asortiment de pești de râu (în general somni, bibani și știuci). Renumită pentru că este foarte iute și picantă, supa este originară din Câmpia Panonică, în special regiunile Dunării și ale râului Tisa. Halászlé este un fel de mâncare tradițională pentru cina din Ajunul Crăciunului în Ungaria.
Halászlé este o supă tradițională savurată atât de localnici, cât și renumită de turiști. Un ingredient important este un fel de bulion format din garnituri de pește, cum ar fi capete proaspete de crap, oase, piele și aripioare cu legume care pot include ceapă roșie, ardei verzi și roșii. Înainte de a fi servit, se adaugă boia pe supa clocotită.
În mod tradițional, pescarii pregătesc supa în ibrici pe foc deschis pe malurile râului. Când este preparată această supă, ceapa tocată este prăjită în ibric cu puțin ulei până când este caramelizată. Apoi, se adaugă boia măcinată și ibricul este umplut cu apă. Când apa fierbe, se adaugă alte condimente (cum ar fi piper negru, vin alb, oțet sau sos de roșii) și, în cele din urmă, peștele, tocat în bucăți mari. Uneori peștele întreg, inclusiv capete și cozi, este adăugat la supă.
Când este preparată la fața locului, supa este servită direct din ibric și consumată cu pâine.
Competițiile de pregătire a supei sunt populare și se desfășoară de obicei la târguri de-a lungul coastei râurilor.
Supă miso

Supa miso (în japoneză 味噌 汁, miso shiru) este unul dintre principalele feluri de mâncare din bucătăria japoneză , servit atât la masa de prânz și la cină, cât și la micul dejun. Este o supă facută din alge marine fierte (numite dashi), care se dizolvă miso (pastă de soia fermentată și sărată). Deși cu doar aceste două ingrediente se obține o supă miso, în general, se adaugă unele legume și alte ingrediente, dar rezultatul va fi întotdeauna o supă, foarte limpede, nu groasă.
Deși este un fel de mâncare tradițional foarte vechi, supa miso a devenit populară în perioada Muromachi (1392-1573). În prezent, există numeroase variante, în funcție de regiunile din Japonia , care au fiecare propriile ingrediente și propriul tip de supă miso.
În mod tradițional este servită în mici boluri smălțuite, care permit să se bea în mod direct, fără utilizarea lingurii, iar ingredientele solide sunt consumate cu bețigașe. De obicei nu este un fel de mâncare unic, ci însoțește mâncărurile de orez sau alte feluri de mâncare.
Baza (zeama) supei miso sunt algele marine kombu (laminaria japonica uscate la soare), foarte bogate, printre altele, în acid glutamic natural. Se adaugă, însă, de obicei, ingrediente diferite, ceea ce are ca rezultat diferite tipuri de zeamă numite generic dashi. Ingredientele tipice pentru dashi în supa miso sunt: niboshi (sardele uscate), katsuobush (fulgi de bonito uscat și afumat) și ciuperci shiitake uscate la soare (hoshi-shiitake).
Alegerea pastei de miso definește caracterul și gustul supei. Supele miso sunt clasificate în: roșii (akamiso), albe (shiromiso), sau mixte (awasa); în plus, există o multitudine de variante, în funcție de regiune, timpul de fermentare și boabele care fac parte din compoziția pastei.
Ingredientele cele mai comune pentru ornat supa asta sunt:
Dietă macrobiotică

O dietă macrobiotică (sau macrobiotică, din grecescul macro = mare, larg, și bios = viață) este un regim ce implică consumul grânelor ca bază alimentară și evitarea produselor procesate și rafinate. Macrobiotica se mai adresează modului de a mânca, recomandând împotriva consumului în exces și solicitând ca mâncarea să fie mestecată înainte de înghițire.
Dieta macrobiotică este asociată cu budismul Zen și se bazează pe ideea obținerii echilibrului (Yin și Yang). Dieta a fost popularizată de George Ohsawa în anii 1930 și ulterior a fost revizuită de discipolul său Michio Kushi. Istoricul medical Barbara Clow, cu referire la dietă, a comunicat că, împreună cu multe alte tipuri de medicină alternativă, macrobiotica are o viziune despre boală și terapia acesteia contradictorie cu medicina clasică. Dieta macrobiotică este axată pe consumul de grâu întreg, cereale, legume, fructe, alge, produse de soie fermentate, combinate în mese conform principiului chinezesc al echilibrului cunoscut sub numele de Yin și Yang.
Macrobiotica este considerată mai degrabă ca o abordare a vieții decât o dietă. Unele ghiduri generale pentru dietă sunt următoarele (este de asemenea spus că o dietă macrobiotică variază mult după circumstanțele geografice și stilului de viață):
Restul este constituit din semințe și nuci, pește și mâncare de mare, unturi din semințe, condimente, îndulcitori, fructe și răcoritoare. Alte alimente animale pot fi incluse dacă este necesar pentru a face tranziția între diete, sau după nevoile individuale.
Diamante, Calabria

Diamante ("diamond"; Calabrian: Diamàndë) is a coastal town and comune in the province of Cosenza, part of the Calabria region of southern Italy.
The Diamante citron takes its name from the town, and Calabria is still the home of this variety of citron.
Each year in early September Diamante hosts festival celebrating the local produce, peperoncino (chili pepper). Among the other products one can find the Calabrese Bomba made from as dried strings of chili peppers which have been infused into olive oil and mixed with other vegetables and mushrooms. The festival is a major event for the small town as it attracts a large number of tourists from all over the world. It lasts for a full week and each day there are several events including famous plays performances, folk dances, speeches by important figures, chili eating challenges and cartoon drawing challenge.
Every year they organise special events, such as the exposition of samples of chili peppers from all around the world or research papers about chili peppers published by the local Università del Gusto. Furthermore, there are a lot of stalls set up along the seafront which sell creamed chili sauces, flavoured chocolates (chili, lemon, citron, orange, etc. flavourings), chili flavoured cheese, pottery, Sicilian arancini and cannoli, Neapolitan craffa, mixtures of vegetable sauces and creams (including garlic and onion spreadables). Moreover, most of the roads into the town are very narrow and inaccessible with a car, countless little shops of handmade food and handcrafted goods can be found in these roads.
A peculiar characteristic of Diamante are its Mural. Many of these can be found on the outside walls of houses and several of them are centuries old, dating back to the Renaissance. Because of its position Diamante was ravaged by Saracens several times during history. Some of these invasions are documented by the wall paintings.
The local population is low as it is mainly a touristic place. Due to the expansion of Hotels and Resorts, the sea has gradually become more and more polluted each year. It is not uncommon to see plastic bags or oil floating over the water. However, recent efforts to clean the area seem to have improved the situation. At the moment, many seafishes inhabit the area, including jellyfishes. Not too far from the coast there is the small island of Cirella, formerly a fort against pirates.
Diamante can experience weather conditions that bring water spouts to its coastal area, which can cause damage to certain buildings in the vicinity. The harbour and seafront have also been destroyed several times.
Due to its latitude temperatures can vary wildly, especially in the summer when there is a large night-day difference.
There is a train station situated in Diamante, which is linked to major cities like Naples and Messina.
Székelykáposzta

Székelykáposzta also known as "cabbage stew a la Székely" or "Székely goulash" (known as "segedínský guláš" in Czech, "segedínsky guláš" in Slovak, "Szegediner Gulasch" in German, "segedin golaž" in Slovenian and "gulasz segedyński" in Polish) is a distinctive dish in Hungarian and Eastern European cuisine. Contrary to its name, it does not originate from the Székely people, and traditional Transylvanian cuisine does not recognize it.
According to legend, the recipe for this dish is attributed to József Székely, a county archivist from the 19th century who was a contemporary and friend of the Hungarian poet Sándor Petőfi. In 1846, while dining at the Komló Garden on Gránát Street in Pest, they found the available dishes running out. In response to Székely's request, the innkeeper served a concoction made by mixing leftover sauerkraut stew with pork stew. Allegedly, Petőfi ordered the same dish on a subsequent occasion, referring to it as "Székely-cabbage."
The recipe is not found in József C. Dobos's 1881 Hungarian-French cookbook, but it does appear in Ágnes Zilahy's 1891 "Valódi magyar szakácskönyv" (Genuine Hungarian Cookbook) in the section on side dishes.
The occasional appearance of "Szeged goulash" on international menus is likely the result of a mishearing of the name "Székely goulash" in Vienna. Alternatively, the name may suggest the inclusion of Szeged paprika, although such dishes do not originate from or characterize Szeged. In Hungary, "Szeged goulash" refers to a different dish made with vegetables and dumplings.
It is typically served with slices of a bread-like dumpling, accompanied by a light, spicy red wine (such as kadarka), cold sour cream, and chili pepper cream.
Green goddess dressing

Green goddess is a salad dressing, typically containing mayonnaise, sour cream, chervil, chives, anchovy, tarragon, lemon juice, and pepper.
The dressing is named for its tint. The most accepted theory regarding its origins points to the Palace Hotel in San Francisco in 1923, when the hotel's executive chef Philip Roemer wanted something to pay tribute to actor George Arliss and his hit play, The Green Goddess. He then concocted this dressing, which, like the play, became a hit. This dressing, which contained anchovies, scallions, parsley, tarragon, chives, mayonnaise, and vinegar, is a variation of a dressing originated in France by a chef to Louis XIII who made a sauce au vert (green sauce) which was traditionally served with "green eel".
In 1948, the New York Times published a recipe for the dressing that included Worcestershire sauce. Later recipes have included variations such as the addition of avocado or basil.
In the early 1970s, salad dressing maker Seven Seas produced a bottled version of this dressing. It is still made in limited quantities, although the company has since been purchased by Kraft Foods.
Giverny

Giverny zo ur gumun eus Normandi, en departamant Eure, e kember ar stêrioù Seine hag Epte. Brudet eo bet al livour gall Claude Monet (1840-1926).
En 1992, digoret Terra Foundation for American Art inaugure le musée d'art américain qui devient le musée des impressionnismes Giverny en 2009.
En 1996 e voe gweladennet Giverny gant Hillary Clinton, ha hi pried Prezidant SUA, hag en 2007 gant impalaer Japon.
Hengoun

An hengoun (liester : hengounioù) a zo doareoù ober pe doareoù komz treuskaset a rumm da rumm en ur strollad tud evel ur bobl pe ur renkad kevredigezhel. Termenet e vez a-wechoù evel ar pezh a vez kelennet d'ar yaouankiz gant an dud koshañ. Peurliesañ e vez intentet e vez treuzkaset an hengoun dre ar gomz hag ar skouer ha pa vefe traoù hengounel zo treuzskrivet ha treuskaset dre ar skridoù. Dre vras e kaver anaoudegezhioù en hengounioù, da lavaret eo elfenn ditour. Hervez armezhourien zo (Friedrich Hayek ha Thomas Sowell) ez a un dalvoudegezh armerzhel gant heuliañ an hengounioù : pa vezont komprenet gant ar gempredidi e c'hellont lakaat anezho da esper an amzer.
Savet eo bet hengoun diwar an anv-gwan hen ha ne vez ket mui kavet nemet e-barzh ar gerioù kevrennek a dalvez kement ha kozh ha koun (kemmadur goude hen).
E pep relijion ez eus un hengoun a denn d'ar c'hredennoù, da istor an diazezerien, d'al lidoù ha d'ar stuzegezhioù erbedet. Komzet e vez eus an hengounioù lutherat pe eus an hengounioù soufiat. En Iliz katolik roman e vez pouezet war an Hengoun evel heulier an Diskuliadur, an div vammenn asamblez a ya d'ober sichenn ar gredenn gatolik. Ne c'hell ket krediñ ar Brotestanted ez eus un hengoun kevatal d'ar Skritur sakr ha aze emañ unan eus abegoù o enebiezh d'an Iliz katolik. Er frañmasonerezh e vez pouezet kalz ivez war an hengoun ken e vez daveet da Hiram, roue Tir en amzer Salaün, roue Jeruzalem.
Pep arzour a zo bet levezonet gant oberennoù arzourien all. Dre ar stummadur e vez treuskaset doareoù ober hag ivez ur seurt preder war palioù an arzourien. Dre studiañ oberennoù an arzourien e c'heller sevel istor an teknikoù arzel pa ne c'hell ket den ijinañ traoù nevez holl ha pa glasfe mont a-eneb doareoù e araokidi. Enebet e vez an teknikoù arzel savet er renkadoù uhelañ (an dañsoù lez, da skouer) hag ar re zo priziet gant an dud vunut (an dañsoù hengounel, da skouer). Ar memes tra eo evit a sell ar sonerezh hag ar c'hanaouennoù. Koulskoude ez eus bet darempredoù padus etre ar renkadoù ken a ya an doareoù da bep tu. Meur a wech eo bet awenet stummoù arzel "uhel" gant doareoù poblek ha hengounel.
Ur pouez bras zo d'an hengoun pa gomzer eus ar skolioù prederouriezh.
Santez Anna

Santez Anna eo mamm ar Werc'hez Vari ha mamm-gozh Jezuz er relijion gatolik. Adkavet e vez ivez en hengoun muzulman gant an anv Hannah. N'eus lodenn ebet eus an Testamant Nevez hag a ro tro da lenn testennoù liammet gant mamm-gozh Jezuz-Krist. An istorourien a soñj dezho e c'hellfe bezañ un diaz munut istorel d'an dudenn er-maez eus ar vojennoù. En hengoun kristen e reer liamm etrezi ha Hanna mamm Samuel ar profed ha barner diwezhañ Israel. Ar memestra a vez graet gant an hengoun islamek.
Enoret e vez ivez he fried Joachim.
Enoret eo e meur a lec'h e Breizh, ha dreist-holl e Santez-Anna-Wened, e-kichen an Alre, hag e Santez-Anna-ar-Palud, er Porzhe. Patronez Breizh eo. Gouestlet eo bet Breizh da Santez Anna gant ar Pab Pi X d'ar 26 a viz Gouere 1914.
Mirouriezh

Mirouriezh a reer eus an ideologiezhoù a zo a-du gant an hengoun pa zave ar ger hengoun da voazioù relijiel, sevenadurel pe politikel a c'hell kemmañ hervez ar vro. Diaes eo displegañ ar ger en un doare resis peogwir n'o deus ket tout ar sevenadurioù ar memes kredennoù ha neuze n'o deus ket an holl virouriezhioù an hevelep pal. Er bed politikel, avat, e vez ar virouriezh o taveiñ d'an tu dehou.
Tyddewi

Tyddewi (da lavaret eo ti Divi e kembraeg, pe St Davids e saozneg) zo ur gêr eus Kembre, e kontelezh Penfro, e mervent ar vro, war lez ar stêr Alun.
Titl a geoded he deus Tyddewi, gant peder all er vro, hag an hini vihanañ anezho eo. Sez un eskopti eo abaoe m'eo bet savet. Un iliz-veur brudet zo enni.
Hervez an hengoun e vije bet savet gant sant Dewi (Divi) er VI kantved. Mynyw e oa an anv e krenngembraeg, eus an anv latin Menevia.
Ab urbe condita

Ab urbe condita zo ur frazenn latin a dalvez "Adalek diazezidigezh kêr". Implijet e veze gant un nebeud istorourion roman evit kontañ ar bloavezhioù. Kalz aliesoc'h eget ar Romaned en-eeun e ra an istorourien ganti. An doare ordinal da ziskouez ar bloavezhioù e veze reiñ anv an daou gonsul e karg. Hervez an hengoun e oa bet diazezet kêr Roma e 753 kent J-K.
Brudet eo al levrioù diwar-benn Istor Roma, anvet Ab Urbe condita libri, bet savet gant an istorour Titus Livius.
Evit treiñ ur bloaz eus an deiziadur gregorian (hon hini) en ur bloaz eus an deiziadur roman e ranker ouzhpennañ an niver 753. Da skouer emgann Ballon a c'hoarverzas er bloaz 845 hervez an deiziadur gregorian hag er bloaz (845 + 753 =) 1598 hervez an deiziadur roman.
Gaelic Storm

Gaelic Storm a zo ur strollad sonerien stadunanat a ra sonerezh keltiek. Seniñ a reont sonerezh hengounel diwar tonioù eus Iwerzhon ha Skos ha krouiñ a reont a-wechoù tonioù diazezet war ar sonerezh keltiek ha keltiek rock dreist-holl.
Krouet eo bet Gaelic Storm a drugarez d'un abadenn bet graet e 1996 en ur pub anvet an O'Brien's Irish Pub e Santa Monica, Kalifornia dalc'het gant Patrick Murphy. Eñ eo a sono gant Steve Wehmeyer, Steve Twigger hag ar c'hoarier uillean pipe Brian Walsh. Bras a-walc'h eo bet an niver a abadennoù e-pad ar bloavezh war-lec'h. E 1997, eo bet tu gwelet Gaelic Storm e-barzh ar film Titanic, ar strollad o seniñ evit an trede renkad el lestr e oant. Setu kroget an troiadoù abadennoù neuze ha diwar-se ur berzh vras ha brud-vat. Sonet o deus e Stadoù-Unanet Amerika, Kanada, Rouantelezh-Unanet, Bro-C'hall ha Japan.
Abaoe an deiziad-mañ o deus c'hoariet Gaelic Storm muioc'h a 125 abadenn bep bloaz. Savet o deus seizh album abaoe m'eo bet krouet ar strollad, o kontañ ar bladenn kompilation anvet Special Reserve. Tu 'zo merzout ez eo ar strollad-mañ leun a startijenn p'emañ o c'hoari sonerezhioù hengounel iwerzhonat ha skosat dre-se eo bet o fladennoù meur a wech e penn ar Billboard world music charts.
Ar bladenn Bring Yer Wellies a zo deuet er maez d'ar 25 a viz Gouhere 2006, a vo buhan-ha-buhan e eil plas eus ar Billboard World Chart, 16vet en Internet Sales Chart ha 31vet en Independent Album Chart. Ar pempved bladenn, How Are We Getting Home?, a zo deut er-maez e miz Eost 2004 gantañ an trede plas er Billboard World Music Charts, 10vet er Billboard Heatseekers Chart ha deuet en-dro e miz Gwengolo er World Albums Chart en trede plas. Ar bladenn da c'houde a zo deuet er maez d'an 8 a viz Gouhere e anv "What's the Rumpus?" dindan o label savet ganto al Lost Again Records. Ar bladenn-mañ a zo bet kentañ er Billboard World Chart.
E-kerzh e istor, ar strollad en deus cheñchet e c'hoarier violoñs meur a wech, e dabouliner ur wech, hag ouzhpennet eo bet binvioù nevez : Highland, Uilleann, ha Deger (elektronek) evit e sonerezh. E miz Genver 2006 e teu er-maez DVD kentañ ar strollad, anvet eo bet "Gaelic Storm: Live In Chicago". An abadenn a zo bet filmet war-eeun en House of Blues e Chicago.
Graet eo bet eus ar ganaouenn Scalliwag (o tont eus ar bladenn Bring Yer Wellies) un doare Sims evit sonerezh expansion pack ar c'hoari video The Sims 2: Bon Voyage, evit ar c'hoari video brudet The Sims 2 . Er strollad Gaelic Storm e kaver hiziv an deiz: Ryan Lacey evit an taboulinoù (bet el Los Angeles Music Academy), Pete Purvis o tont eus Merrickville, Ontario a sen uilleann pipes, tin whistle, deger pipes hag highland pipes hag an ezel yaouankañ Jessie Burns a son violoñs (o tont eus Suffolk emañ (Breizh-Veur), o chom emañ bremañ er C'holorado).
Évariste-Vital Luminais

Évariste-Vital Luminais, ganet e Naoned d'an 13 a viz Here 1821 hag aet da Anaon e Pariz d'ar 14 a viz Mae 1896, a oa ul livour breizhat. Anavezet eo dreist-holl evit e livadurioù istorel hag a zo, evit ul lod bras, awenet gant Breizh.
Ouzhpenn-se, Alexis Mauflastre (1839-1905) en doa bet livet ur gopienn eus an daolenn Retour de chasse pe Les braconniers bretons.
Athenaios

Atenaios, pe Athenaios (Ἀθήναιος / Athếnaios pe Ἀθήναιος Nαυκρατίτης e henc'hresianeg hag Athenaeus Naucratita e latin), a oa ganet e Naukratis, en Egipt, war-dro 170 goude JK, ha marvet en III kantved, a oa ul lenneg ha yezhadurour hellazat.
An tammoù traoù anavezet diwar e benn a zeu eus e oberennoù. Ganet e oa en Egipt, en amzer an impalaer Marcus Aurelius moarvat, graet studioù gantañ en Aleksandria, ma vevas etre 170 ha 230. Goude ez eas da Roma hag e savas Δειπνοσοφισταί / Deipnosophistaí, « banvez ar sofegourien », damveneg da Komzoù ouzh taol gant Ploutarc'hos hag Ar Banvez gant Platon. Hervez ar skrid-se en-eeun en devije skrivet ivez ur pleustrad diwar-benn rouaned Siria hag un displeg d'ur gomedienn, Ar Pesked , skrivet gant un den anvet Arc'hippos, kempredad da Aristofanes. Mervel a eure goude 223 moarvat.
Deipnosophistai

An Deipnosophistai (eus deipnon, "koan", ha sophistai, "kelennerien"; pe Δειπνοσοφισταί hervez an titl henc'hresianeg orin), pe Banvez al lenneien, pe prederourien o koaniañ, zo un oberenn hir gant Athenaeus, genidik a Naucratis en Egipt, skrivet e deroù ar bloavezhioù 200 (IIIde kantved), e Roma, evit d'ar skrid bezañ e henc'hresianeg. Anv zo eus un den, Ulpian, en deus pedet tud da vanveziñ, ha kaoz zo gante eus lennegezh, hag istor, eus kegin ivez. E-touez ar gouviidi ez eus yezhadurourien, geriadurourien, sonerien, gwiraourien, ha lezireien.
Giacomo Meyerbeer

Giacomo Meyerbeer, bet ganet Jacob Liebmann Beer d'ar 5 a viz Gwengolo 1791 hag aet a Anaon d'an 2 a viz Mae 1864) oa un aozer c'hoariganoù alaman. Yuzev oa e familh. Marteze e voe brudetañ sonaozer evit al leurenn en XIX kantved. Gant e c'hoarigan Robert le diable e 1831 hag a re a zeuas goude e roas e stumm d'ar rummad "grand opera" o veskañ al lazseniñ e-giz Alamagn gant mouezhioù e-giz Italia. Implijout a reas ar stummoù-se war testennoù sebezus ha melodramatek skrivet gant Eugène Scribe. Sikouret e voe gant teknologiezhioù nevez Opera Pariz. Krouet e voe evel-se ul live abadennoù a sikouras Pariz da chom kêr-benn ar c'hoarigan e-pad an naontekvet kantved.
Ganet o bet en ur tiegezh pinvidik-tre eus Berlin. Kregiñ a reas evel soner piano a-vicher met divizout a reas buan emdreiñ war du ar c'hoarigan. Tremen a reas meur a vloavezh en Italia o studiañ hag oc'h aozañ sonerezh.
Il crociato in Egitto aozet e 1824 a zegasas dezhañ brud en Europa a-bezh evit ar wech kentañ met Robert le diable (1831) a reas anezhañ un den brudet-kaer. Adalek ar mare-se betek e varv e chomas un den meur e bed ar c'hoarigan. Reiñ a reas Hector Berlioz, e gempredad, un doare diverrañ eus e vuhez arzour o lavarout "N'en doa ket hepken ar chañs da vezañ donezonet met an donezon da gaout chañs"? Tizhout a reas pennuhelañ e vrud gant Les Huguenots (1836) ha Le prophète (1849). E c'hoarigan diwezhañ, L'Africaine, a voe c'hoariet goude e varv. An aozer a veze c'hoariet an aliesañ e oberennoù e salioù C'hoariva brasañ ar bed e voe e-kerzh an XIX kantved.
E-keit ma rae berzh bras e Pariz en doa levezon e bed ar c'hoarigan e Berlin hag en Alamagn a-bezh. Adalek 1832 e voe Kapellmeister (Rener ar sonerezh) lez Prusia hag adalek 1843, Rener Meur Sonerezh Prusia. Bez eo voe unan eus ar re gentañ o ober stad eus labour Richard Wagner. A-drugarez dezhañ e voe c'hoariet evit ar wech kentañ Rienzi, c'hoarigan Wagner. Goulennet e voe digantañ aozañ ar c'hoarigan brogar Ein Feldlager in Schlesien evit lidañ addigoradur Opera Berlin e 1844. Skrivañ a reas sonerezh evit degouezhioù ofisiel e Prusia.
Estreget 50 kanaouenn, ne skrivas ket kalz a draoù ne oant ket evit al leurenn. Taget e voe gant Wagner hag e vignoned, dreist-holl goude e varv. Digreskiñ a reas brud e oberennoù. Berzet e voe e c'hoariganoù en Alamagn gant an Nazied. Dilezet e voent gant ar salioù c'hoarigan e-pad an ugentvet kantved ha ne vezont ket c'hoariet kalz ken.
Anguish Languish

The Anguish Languish is an ersatz language constructed from similar-sounding English language words. It was created by Howard L. Chace circa 1940, and he later collected his stories and poems in the book Anguish Languish (Prentice-Hall, 1956). It is not really a language but rather humorous homophonic transformation. Example: "Ladle Rat Rotten Hut" means "Little Red Riding Hood" and "Mural: Yonder nor sorghum stenches shut ladle gulls stopper torque wet strainers" means: "Moral: Under no circumstances should little girls stop to talk with strangers".
Chace offered this description: "The Anguish Languish consists only of the purest of English words, and its chief raison d'être is to demonstrate the marvelous versatility of a language in which almost anything can, if necessary, be made to mean something else." His story "Ladle Rat Rotten Hut" is "Little Red Riding Hood" re-written with similar-sounding words (all of them legitimate words in themselves, but with unrelated meanings) substituting for the original folk tale. A professor of French, Chace wrote "Ladle Rat Rotten Hut" in 1940 to demonstrate that the intonation of spoken English is almost as important to the meaning as the words themselves. It was first published in Gene Sherman's "Cityside" column in the Los Angeles Times in 1953, reprinted in the San Francisco Chronicle and in the first issue of Sports Illustrated in 1954.
After Arthur Godfrey read "Ladle Rat Rotten Hut" on one of his programs, thousands of requests for copies of the story prompted the publication of Chace's stories and nursery rhymes in Anguish Languish, illustrated with cartoons by Hal Doremus.
In the Anguish Languish, a single word replaces several in the correct version (e.g., "evanescent" from "if it isn't"), and sometimes several words replace one longer word ("on forger nut" for "unfortunate"). Every word can be found in most collegiate dictionaries.
Although written with a serious purpose in mind, the humorous aspects cannot be ignored, especially with Chace's additions of phrases not in the traditional stories ("A nervous sausage bag ice!" for "I never saw such big eyes!") and added plot twists.
Nights of Labor

Nights of Labor: The Workers Dream in Nineteenth Century France (La Nuit des prolétaires: Archives du rêve ouvrier) is a 1981 non-fiction book by Jacques Rancière, which was based upon his doctoral thesis. The book was re-released in 2012 by Verso under the title Proletarian Nights.
The book collects a series of paraphrasing, quotations and summaries of worker writings that discuss a series of three experiments in worker association in mid-19th-century Paris. In the book Rancière looks at the beginnings of today's socialism and early proletarian class consciousness.
Labour/Le Travail praised the book, calling it "an important statement". The American Historical Review wrote that the translation of the book was "excellent" and thought the foreword by Donald Reid was a highlight. The Oral History Review stated that Nights of Labor was "a powerful, piercing, and radical argument". The Journal of Modern History stated the book was "more a work of philosophical meditation than conventional historical analysis." Spiked Magazine praised Rancière for not taking a "hero-centric view of history" but stated that the book was "a very dense text as Rancière, seemingly unwilling to interpret or even distil the great wealth of evidence he has uncovered, gives us it all".
Ruspoli Sapphire

The Ruspoli Sapphire, also known as the Wooden Spoon Seller's Sapphire, is a 136.9 carat (27.38 g) blue sapphire that has historically been confused with Grand Sapphire of Louis XIV (which has also been called the Ruspoli Sapphire or Wooden Spoon Seller's Sapphire). Recent research has shown that not only are these two separate gems, but also that the story of once being owned by the Ruspoli family and having been acquired from a wooden spoon seller in Bengal are both apocryphal tales with no basis. The origins of this confusion stem from a book published in 1858 by Charles Barbot, who confused the Ruspoli Sapphire with the Grand Sapphire of Louis XIV.
The known history of this sapphire begins with a French jeweler named Perret, who sold it to a jeweler from Milan named Antonio Fusi around 1811. A dispute over the sale was settled by a court-ordered auction in 1813, leaving a clear paper trail of this gem's history. From there it passed through the hands of a well-known Parisian jeweler named David Achard who then apparently sold it to Henry Philip Hope (of the Hope Diamond fame). From there it passed into the Russian Crown Jewels and then to Queen Marie of Romania. Her daughter sold it to a "famed New York jeweler" in 1950, and its whereabouts from that point on are unknown.
Booby prize

A booby prize is a joke prize usually given in recognition of a terrible performance or a last-place finish. Booby prizes are typically worthless, but are sometimes jokingly coveted as an object of pride. Notable examples of booby prizes include the wooden spoon, which originated at the University of Cambridge as an award for the lowest grade in a mathematics exam before becoming popular in sports, and the title of lanterne rouge, given to the last-place finisher of the Tour de France.
The word booby stems from the Spanish bobo meaning silly, which in turn came from the Latin balbus meaning stammering; the word booby to mean dunce appeared in 1599. Booby prize literally means "idiot's prize". The OED dates this usage to 1893. Booby trap and booby hatch are related terms.
Statue of Ashurnasirpal II

The Statue of Ashurnasirpal II is a rare example of Assyrian sculpture in the round that was found in the mid nineteenth century at the ancient site of Kalhu (now known as Nimrud) by the famous archaeologist Austen Henry Layard. Dating from 883–859 BC, the statue has long been admired for its flawless condition and the high quality of its craftsmanship. It has been part of the British Museum's collection since 1851.
The statue was originally placed in the Temple of Ishtar to remind the deity of the king's piety. It is made of magnesite, and the original pedestal upon which it stood is made of a reddish stone. Both of these materials are not found locally, so they were probably transported back to Nimrud after a military campaign abroad. Layard found the statue and pedestal in its original location in 1850. Within a year of its discovery, the sculpture had been dispatched to London.
The statue shows Ashurnasirpal without his Assyrian crown allowing the viewer to see the king's hair and beard which he wore fashionably long. Commentators note the statue's beard is more impressive than that which an average Assyrian would have found practical. The king's torso is covered by a short-sleeved tunic and a shawl. In his right hand he appears to hold a kind of sickle; in Assyrian religion gods were sometimes depicted using the sickle as weapon to fight monsters. In the king's left hand he clasps a mace, which symbolized the authority vested in him as vice-regent of the supreme god Ashur.
Across the king's chest there is an eight-line cuneiform inscription which proclaims his titles and genealogy, and mentions a military campaign he led from the river Tigris to Mount Lebanon and the 'Great Sea', which is assumed to be the Mediterranean Sea.
Kalabougou

Kalabougou is a Bambara village on the left bank of the Niger River in the Ségou Region of Mali.
Kalabougou is located across the Niger River from Ségou, and dates back to the Bamana Empire which ruled in the area from the seventeenth to the nineteenth centuries. The village is known for its craftsmanship, particularly pottery of which the women of the village are traditionally employed in. The potters of Kalabougou are major suppliers of pottery for sale in Bamako, approximately 150 miles (241 km) away, as well as to nearby Ségou.
The rest of the village is divided in trade between blacksmiths, known as numu, fishermen, (known as Somono) and the farmers.
Who Did You Think I Was

"Who Did You Think I Was" is the debut single by blues-rock group John Mayer Trio from their first album, Try!. As it is from a live album, the single itself is a live recording. Speculation that Mayer was moving away from his known field of sensitive acoustic pop rock into blues was confirmed by the release of this single, being that it's a moderately heavy blues-rock song. Furthermore, the line from the first verse, "Got a brand new blues that I can't explain", indicates Mayer exploring blues unlike before.
The song also appeared as the B-side on the Trio's subsequent EP, "Live @ Yahoo! Music", after the track, "Out of My Mind", a heavily blues-influenced song written by Mayer which also appears on Try!.
The B-side to "Who Did You Think I Was" is "Come When I Call", which did not appear on the album Try!, but was frequently played throughout the trio live performances, like the song, "I Don't Need No Doctor".
Despite the single for "Who Did You Think I Was" being the version from the trio's live album, the music video of the song was a studio recording specifically for the purpose of the video itself. The music video features the trio in a worn-down factory or warehouse playing the song. In certain shots, the cameras are intentionally clearly visible to make the video have a "put-together" feel.
The guitar Mayer plays in the video is a Fender Custom Shop Monterey Stratocaster, which is based upon a guitar that Jimi Hendrix played and subsequently burned at the Monterey Pop Festival in 1967. The guitar is part of the limited run on 210 instruments made by Custom Shop in 1997, all hand-painted and signed by Pamelina H.
Chip on shoulder

To have a chip on one's shoulder is to hold a grudge or grievance that readily provokes disputation.
This idiom traces its roots back to a custom that was known in North America since the early 19th century. There is an 1817 reference by James Kirke Paulding to "The boyish custom of knocking a chip off the shoulder". The New York newspaper Long Island Telegraph reported on 20 May 1830 "when two churlish boys were determined to fight, a chip [of wood] would be placed on the shoulder of one, and the other demanded to knock it off at his peril". A similar notion is mentioned in the issue of the Onondaga Standard of Syracuse, New York on 8 December 1830: "'He waylay me', said I, 'the mean sneaking fellow—I am only afraid that he will sue me for damages. Oh! if I only could get him to knock a chip off my shoulder, and so get round the law, I would give him one of the soundest thrashings he ever had'."
Some time later in 1855, the phrase "chip on his shoulder" appeared in the Weekly Oregonian, stating "Leland, in his last issue, struts out with a chip on his shoulder, and dares Bush to knock it off". In American author Mark Twain's 1898 manuscript of Schoolhouse Hill, character Tom Sawyer states his knowledge of the phrase and custom when he says, "[I]f you want your fuss, and can't wait till recess, which is regular, go at it right and fair; put a chip on your shoulder and dare him to knock it off."
In Canada, the custom is well described at St. Peter Claver's Indian Residential School for Ojibway boys in the town of Spanish, Ontario:
The challenger might further provoke his opponent by issuing a dare for him to knock off the chip. The opponent might then display his bravery and contempt by brushing the cheek of the challenger lightly as he did so. In more formal cases, a second might take the chip and present the chip to his man who would then place it on his own shoulder. The boys would then square off and fistfight like boxers.
Hugs and kisses

Hugs and kisses, abbreviated in the Anglosphere as XO or XOXO, is an informal term used for expressing sincerity, faith, love, or good friendship at the end of a written letter, email or text message.
The earliest attestation of the use of either x or o to indicate kisses identified by the Oxford English Dictionary appears in the English novelist Florence Montgomery's 1878 book Seaforth, which mentions "This letter [...] ends with the inevitable row of kisses,—sometimes expressed by × × × × ×, and sometimes by o o o o o o, according to the taste of the young scribbler". Here it appears that x and o are both ways to indicate a kiss. (Earlier versions of the dictionary identified an example from 1763, one Gil. White signing off a letter with "I am with many a xxxxxxx and many a Pater noster and Ave Maria, Gil. White". This has, however, since been reinterpreted as an indication of blessings rather than kisses, perhaps evoking the Christian sign of the cross.)
Unfortunately, nothing more is known about the origins of x and o meaning 'hugs' or 'kisses'. A 2014 article in The Washington Post that drew on interviews with scholars noted that "the Internet abounds with origin theories" yet that "there is no definitive answer to how a cross came to mean a kiss" and even that "less is known about how 'o' came to signify a hug".
Speculations include that the use of x to indicate a kiss was transferred from earlier symbolic uses of the letter. Allegedly, in the Middle Ages, a Christian cross might be drawn on documents or letters to mean sincerity, faith, and honesty; the sign was certainly sometimes used in place of a signature. Unscholarly speculations sometimes extend to the idea that after a cross was written at the end of a document, the writer might kiss it as a show of their sincerity. The Greek word for Christ, ΧΡΙΣΤΟΣ, gave rise to the practice of using the Latin letter X as an abbreviation for 'Christ' (similar to the more elaborate Chi Rho symbol). Supposedly, this was then kissed in this tradition of displaying a sacred oath.
There is speculation on the Internet that the 'O' is of North American descent: when arriving in the United States, Jewish immigrants, most of whose first language was Yiddish, would use an 'O' to sign documents, thus not using the sign of the cross, and shop keepers would often use an 'O' when signing documents, in place of an 'X'.
Teatro Juárez (Guanajuato)

El Teatro Juárez de Guanajuato es un histórico teatro que data de finales del siglo XIX ubicado en la ciudad mexicana de Guanajuato en el estado del mismo nombre, en México. El recinto fue edificado de 1872 a 1903 a partir del diseño original del arquitecto José Noriega, encargado por el general y gobernador de Guanajuato Florencio Antillón, posteriormente fue terminado por el arquitecto Antonio Rivas Mercado y el ingeniero Alberto Malo, quienes realizaron varias remodelaciones que cambiaron completamente su aspecto original tanto en el exterior como interior.
El recinto es uno de los teatros históricos más reconocidos. Su época de mayor auge ocurrió a finales del siglo XIX hasta el estallido de la guerra de la Revolución mexicana a principios del siglo XX, siendo un importante foro de actividad artística donde se presentaron afamados exponentes de la época. El teatro recibe su nombre en homenaje al político e intelectual liberal Benito Juárez, un importante personaje en la historia.
El Teatro Juárez ha sido sede del Festival Internacional Cervantino, desde 1972.
El Teatro Juárez fue construido en terrenos ocupados por el Hotel Emporio, demolido en 1872, y anteriormente por el primer convento de franciscanos descalzos en la ciudad de Guanajuato, de lo que existía en el solar solo queda en pie el templo barroco de San Diego y algunas capillas anexas del Santo Cristo de Burgos y de la Inmaculada Concepción.​
Fue diseñado por el arquitecto José Noriega, a encargo del gobernador de Guanajuato, general Florencio Antillón, tiempo después el general Manuel González gobernador del estado fue el promotor de la obra y encargando la obra al arquitecto Antonio Rivas y el ingeniero Alberto Malo. A la muerte del general González, el licenciado Joaquín Obregón González el nuevo gobernador del estado, fue el patrocinador de la construcción.
Siendo inaugurado el 27 de octubre de 1903 por el presidente Porfirio Díaz.​ El evento presentado para la ocasión fue la ópera Aída, de Giuseppe Verdi, a cargo de la compañía italiana Empresa Ettore Drog y Cía., dirigida por Napoleón Sieni y Giorgio Polacco.
Arquitectónicamente, el teatro es una muestra del eclecticismo que imperaba en las construcciones públicas de la época. Destaca su peristilo de inspiración en el Templo Griego de estilo dórico.
La sala de espectáculos sigue los modelos de las salas europeas; tiene forma de herradura, con cuatro órdenes de palcos y localidades generales; su decoración interior es de estilo oriental.
En lo alto de la fachada se pueden ver ocho esculturas de bronce,​ representando a ocho de las nueve musas canónicas de la inspiración griega para las ciencias y las artes.​ cada una de las estatuas que aparecen en el teatro representan el teatro, la danza, la música, el cine, la comedia, etc.​
Municipio de Victoria (Guanajuato)

El municipio de Victoria es uno de los 46 municipios del estado de Guanajuato, en México.
El primer asentamiento de la época colonial estuvo a cargo de Nicolás de San Luis de Montañés, Fernando Tapia y Fray Juan de San Miguel, quienes fundaron el pueblo de San Juan Bautista de Xichú de Indios. Sin embargo, los chichimecas de la región se sublevan arrasando e incendiando la población.
En 1550 el virrey Don Luis de Velazco ordena la reconstrucción del pueblo. En 1580, mediante la cédula expedida por el Rey de España, se autoriza la fundación oficial de Xichú de Indios y se otorga el territorio a Don Alejo de Guzmán.
En 1847 se inicia una revuelta en el territorio de Sierra Gorda en contra del gobierno, la cual fue sofocada; como resultado del triunfo de las fuerzas gubernamentales, se cambió el nombre de la población, de Xichú de Indios a Victoria.
Victoria es uno de los 46 municipios libres pertenecientes al estado de Guanajuato, cuya Constitución Política establece que:
El municipio de Victoria limita al norte con el estado de San Luis Potosí, al este con el municipio de Xichú, al sur con el municipio de Santa Catarina y con el municipio de Doctor Mora y, al oeste con el municipio de San Luis de la Paz. El área total del territorio municipal comprende 1050.188 kilómetros cuadrados,​ equivalentes al 3.42 % de la superficie total del estado de Guanajuato.
Se divide en 139 localidades; las más importantes son:
En la comunidad de Los Remedios aun se conservan en su estado natural pinturas rupestres en este sitio se celebra el equinoccio de primavera.
El escudo de armas es cuartelado, con una triangulación en su parte superior; en dicho triángulo se encuentra un águila chichimeca, símbolo de honradez, valentía y nobleza. En el cuartel superior izquierdo aparece un símbolo que significa el fuego del lugar sobre el campo amarillo, como un icono de la luz. En el cuartel inferior izquierdo, presenta un pendón, un arco y una flecha sobre el color rojo, simbolizando la presencia indígena y sangre derramada durante las sublevaciones. En el cuartel superior derecho, sobre un fondo naranja, aparece una cruz, un brazo indígena enlazado con el de un fraile, emblema de la conquista y evangelización. En el cuartel inferior derecho se puede apreciar un paisaje de la Sierra Gorda, un pico y una pala, sobre fondo azul, simbolizando el trabajo, como característica de los pobladores del lugar. El penacho chichimeca representa el origen indígena de la población.
https://web.archive.org/web/20150515020634/http://proteccioncivil.guanajuato.gob.mx/atlas/socio_organizativo/victoria.php
Municipio de Guanajuato

El Municipio de Guanajuato es uno de los 46 municipios en que se encuentra dividido el estado mexicano de Guanajuato; su cabecera es la ciudad de Guanajuato, capital del estado y declarada Patrimonio Cultural de la Humanidad.
El municipio de Guanajuato se encuentra localizado en el centro-oeste del territorio estatal, sus coordenadas geográficas extremas son 20° 49' - 21° 14' de latitud norte y 101° 03' - 101° 27' de longitud oeste; su territorio es montañoso y accidentante, fluctuando la altitud entre un máximo de 3 000 y un mínimo de 1 700 metros sobre el nivel del mar. Tiene una extensión territorial de 1014.54 kilómetros cuadrados que equivalen al 3.28 % de la superficie total del estado de Guanajuato.
De acuerdo a los resultados del Censo de Población y Vivienda realizados en 2020 por el Instituto Nacional de Estadística y Geografía, la población total del municipio de Guanajuato es de 194,500 habitantes, de los cuales 94,038 son hombres y 100,462 son mujeres.​
El municipio de Guanajuato tiene un total de 267 localidades, las principales y su población en 2010 son las siguientes:
Guanajuato alberga 5 de Las 50 Maravillas de Guanajuato declaradas en 2017 por el dolorense Emmanuel Pérez Balderas.
1-Basílica colegiata de Nuestra Señora de Guanajuato
2-Monumento a El Pipíla
3-Callejón de El Beso
4-Universidad de Guanajuato
5-Sierra de Santa Rosa
El gobierno del municipio le corresponde al Ayuntamiento estando éste conformado por el presidente municipal, dos síndicos y un cabildo compuesto de por doce regidores, de los cuales cinco son electos por mayoría relativa y siete mediante el principio de representación proporcional. Todo el ayuntamiento es electo para un periodo de tres años que no son renovables para el periodo consecutivo, pero si de forma no continua y entra a ejercer su cargo el día 10 de octubre del año de la elección.​
Para la elección de Diputados locales al Congreso de Guanajuato y de Diputados federales a la Cámara de Diputados, el municipio de León se encuentra integrado en los siguientes distritos electorales:
Local:
Federal:
Plaza de San Roque (Guanajuato)

La Plaza de San Roque es una pequeña área pública frente al Templo de San Roque, del cual formaba parte, en el centro histórico de Guanajuato, México. La construcción del templo data desde 1726. La plaza se ha hecho conocida desde mitad del siglo XX por ser el escenario de los Entremeses Cervantinos, representación teatral al aire libre que daría lugar con el tiempo al Festival Internacional Cervantino.
La pequeña plaza se extiende frente a la iglesia.​ Antes de la configuración actual del barrio, el espacio que hoy ocupa la plaza era el camposanto asociado al edificio religioso.​ En el centro del espacio se construyó en 1952 una cruz de piedra rodeada por seis farolas de hierro forjado, que evoca la Cruz de Córdoba, España y se integra a la escenografía de las representaciones al aire libre.​
La plaza también ha albergado la estatua de Enrique Ruelas para honrarlo como fundador del Entremés Cervantino, aunque ha sido reubicada varias veces, en distintos puntos del entorno. Actualmente se encuentra sobre un lateral del Templo de San Roque.​
La plaza forma un conjunto con el Templo de San Roque. La construcción del edificio actual data de 1726, pero sus orígenes fueron una capilla construida en 1651 por la "Cofradía de la Misericordia".​​ La construcción es sencilla y corresponde a un estilo barroco simple.​
En 1953, la plaza empezó a albergar un evento llamado el Entremés Cervantino, dirigido por Enrique Ruelas, que con los años fue el origen del Festival Internacional Cervantino establecido en 1972. Ruelas vino a la ciudad en 1936 para estudiar derecho pero la arquitectura colonial lo impulsó a desarrollar producciones teatrales al aire libre en las cuales dicha arquitectura se utilizó como escenografía. De este modo, entre 1938 y 1940 ejecutó varias producciones con amigos. Después de varios años en el teatro de la Ciudad de México, la Universidad de Guanajuato lo invitó a que regresara a trabajar al distrito. Ruelas volvió a promover el teatro al aire libre al estilo cervantista, usando la Plaza de San Roque. Las producciones de Ruelas se tornaron populares, convirtiéndose en una tradición anual.​ Los Entremeses Cervantinos son pequeñas obras burlescas que en sus orígenes se utilizaban para entretener al público en los lapsos que demandaban los cambios escénicos de una representación teatral.​
Mammillaria densispina

Mammillaria decipiens es una especie perteneciente a la familia Cactaceae. Es originaria de México.
Mammillaria densispina es una especie que crece solitaria. Es esférica a cilíndrica, de color verde oscuro que alcanza hasta 12 cm de altura y hasta 6 cm de diámetro. Las areolas son resistentes, de forma cónica y sin látex. Las 6 espinas centrales son rectas, rígidas, de color amarillo con la punta oscura de 1 a 1,5 centímetros. Las 25 espinas radiales son rígidas, aciculares y delgadas, de color amarillo de 0,8 a 1 centímetro de longitud. Las flores son amarillas en forma de embudo, de 1,5 a 2 cm de largo.
Mammillaria densispina se encuentra en los estados mexicanos de San Luis Potosí, Guanajuato, Jalisco, Aguascalientes, Durango, Querétaro y Zacatecas.
Mammillaria densispina fue descrita por (J.M.Coult.) Orcutt y publicado en Cactography 7, en el año 1926.​​
Mammillaria: nombre genérico que fue descrita por vez primera por Carolus Linnaeus como Cactus mammillaris en 1753, nombre derivado del latín mammilla = tubérculo, en alusión a los tubérculos que son una de las características del género.
densispina: latíno que significa "con densidad de espinas".