Пиемонт

Пиемонт (на италиански: Piemonte, AFI: /pje'monte/; на пиемонтски, окситански и франко-провансалски: Piemont [pje'munt]; на валзер: Piemont [pje'mont]; на френски: Piémont [pje.mɔ̃]) е италиански регион с обикновен статут в Северозападна Италия с площ от 25 386,70 km². Столицата му е град Торино – 4-ият по население град в Италия, в периода 1815 – 1864 г. и първата столица на Обединена Италия.
Към 1 януари 2024 г. е на 2-ро място от 20-те региона на Италия по площ и по брой общини, на 7-о място по население и на 9-о място по гъстота на населението (167,46 души/km²).
Граничи на запад с Франция (региони Оверн-Рона-Алпи и Прованс-Алпи-Лазурен бряг), на северозапад с регион Вале д'Аоста, на север с Швейцария (кантони Вале и Тичино), на изток с регион Ломбардия, на югоизток за кратък участък с регион Емилия-Романя и на юг с регион Лигурия.
Първоначално терминът „Пиемонт“ се появява в топографските карти от края на XII век в латинската му версия Pedemontium или Pedemontis и означава „в подножието на планината“. Той идентифицира владенията на Савойската династия, ограничени до територията в близост до реките Сангоне, Дора Рипария и По.
Впоследствие терминът се разширява, за да обозначи все по-голяма част от равнината отсам Алпите, издигната в ранг на Княжество Пиемонт през 1418 г., съвпадащо със савойските завоевания. Връзката с алпийския пейзаж е очевидна в историята. Във Вал ди Суза, в района на село Новалеза в подножието на прохода Коле дел Монченизио, по маршрута на популярния поклоннически път Виа Франчиджена, е разположена заобиколена от високи върхове църка, която между XII и XIII век е спомената като S. Maria ad Pedem Montis Cenisii или S. Maria de Pedemontio.
Пиемонт е вторият най-голям по площ административен регион в Италия след Сицилия. Територията му е 43,3% планинска, 30,3% хълмиста и 26,4% равнинна. Той е ограден на запад и на север от Алпите, на юг – от Апенините, а на изток се простира Паданската низина.
През Пиемонт минава най-дългата река в Италия – По. Той е съставен схематично от горната част на хидрографския басейн на реката, която води началото си от Монвизо и събира всички води от полукръга на Алпите и Апенините, заобикалящи Пиемонт от три страни. От най-високите върхове пейзажът се спуска надолу към хълмовете (като понякога преминава рязко към равнините) и накрая към високата и после към ниската част на Паданската низина. Границата между двете ѝ части се характеризира с извори, които захранват с вода реките и гъстата мрежа от напоителни канали. Езерото Маджоре и линията на реките Тичино – Сезия отделят Пиемонт от регион Ломбардия.
Развитието на напояването винаги е било от основно значение за икономиката на Пиемонт и в основата на икономиката на провинциите Новара и Верчели. Сред най-големите хидравлични структури са каналите Кавур (1860 - 1863 г.) – от град Кивасо до град Галиате, Депретис от село Вилареджа до село Каризио и Кралица Елена – в провинция Новара, и разклонителите Куинтино Села – ръкав на Канал „Кавур“, напояващ провинциите Новара и Пиаченца, и Горна провинция Новара.
Пейзажът е контрастен: преминава от суровите върхове на масива Монте Роза и националния парк „Гран Парадизо“ към влажните оризища в провинциите Верчели и Новара, от нежните хълмисти склонове на Ланге и Монферат, намаляващи в Долен Пиемонт, към равнината, осеяна с ферми и промишлени компании.
В Пиемонт се намират две планински вериги, обграждащи го от запад и от север: Алпите и Апенините. Алпийските сектори, които пресичат региона, са Приморските Алпи, Котските Алпи, Грайските Алпи (Западните Алпи, граничещи с Франция и с регион Вале д'Аоста), Пенинските Алпи и Лепонтинските Алпи (Централните Алпи, на границата с Швейцария). Апенинският сектор, който засяга Пиемонт, са Лигурските Апенини (Северните Апенини на границата с регионите Лигурия и Емилия-Романя). Така планинските вериги представляват естествена граница от три страни.
Планините в Пиемонт имат внушителен и суров външен вид: върховете над 3000 м се спускат бързо към равнината, характеризирайки западната част на региона, която, за разлика от всички останали алпийски региони, е лишена от Предалпи. Това явление е особено очевидно във Вал ди Суза, където в град Суза дъното на долината е едва на 503 м надм. височина, а върховете, заобикалящи града, достигат 3538 м надм. височина (като напр. Рочамелоне).
Под скалите и пасищата има големи пространства с иглолистни гори: Пиемонт е първият италиански регион по горска площ с около 1 млн. хектара гори. Сред тях елите са по-рядко срещани в сравнение с други участъци на Алпите. На по-ниска надморска височина тези гори отстъпват място на буковите и на кестеновите гори. В този именно пояс се намират най-високите върхове в региона, надвишаващи 4000 м, като Пунта Норденд (4609 м) – най-високият връх в Пиемонт и вторият най-висок връх на масива Монте Роза. Има и многобройни върхове над 3000 м: Креста Гасталди (3894 м) в Грайските Алпи, Монвизо (3841 м) в Котските Алпи, Уя ди Чамарела (3676 м) и Уя ди Бесанезе (3604 м) в Грайските Алпи, Монте Леоне (3552 м) в Лепонтинските Алпи, Рочамелоне (3538 м) в Грайските Алпи, Корно Бианко (3320 м) в Пенинските Алпи, Пунта Рамиере (3303 м) в Котските Алпи, Монте Арджентера (3297 м) в Приморските Алпи.
Човешката намеса е явна в долините, където са разположени важни международни пътища и железници. В по-малките долини има язовири, ВЕЦ и туристически курорти.
Основните хълмисти райони на Пиемонт са: Канавезе на северозапад, Ланге и Роеро на юг, Монферат в центъра, хълмовете на Новара и на Верганте на север, и хълмовете на Тортона на югоизток.
Южните хълмове на Ланге и на Монферат са образувани от древни морски седименти и не са много устойчиви на вода, която копае лабиринти от бразди и долини. Склоновете имат добро изложение и по тях се отглеждат лозя. През 2014 г. пейзажите с лозя по хълмовете на Ланге, Роеро и Монферат са включени в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО. По хълмистите райони освен това се отглеждат и зърнени култури и фураж, има овощни градини и лешникови гори, а някогашното широко разпространеното животновъдство сега е концентрирано в южните равнини. Между тези хълмове и Алпите до град Кунео се простира богато на вода плато на повече от 500 м надморска височина, където се отглеждат предимно фураж и зърнени култури. Паданската низина води началото си именно от Пиемонт и в нея, особено в провинциите Верчели и Новара, има доста оризища, както благодарение на голямото количество вода от извори, така и поради редицата изкуствени канали, най-важният от които е Канал „Кавур“.
В района около големите градове като Торино и Новара типичният пейзаж е този на човешката намеса, макар и в по-малка степен от останалата част на Паданската низина, а в останалата ѝ част оризът се редува с други зърнени култури и фураж и насажденията от тополи се преплитат с ниви.
Пиемонт е богат на водни пътища, всички от които са притоци на най-голямата река в Италия – По, която го пресича целия от запад на изток. Освен По трябва да се споменат и следните ѝ притоци:
В района има множество алпийски езера с ледников и моренов произход. Езерото Маджоре, което маркира източната граница с Ломбардия, заедно със своя водоотводен канал – река Тичино, е едно от най-големите езера в Италия. Другите естествени или изкуствени езера не надвишават 2 км². Най-големите езера са:
Сред многото по-малки природни езера са Мергоцо (1,85 км²), Сирио (0,3 км²), Кандия (1,52 км²) и езерата на Авилияна (0,9 и 0,61 км²).
Пиемонт има типично умерен климат с континентален характер, който в Алпите става прогресивно умерено-студен и студен с увеличаване на надморската височина. В районите, разположени на ниска надморска височина, зимите са сравнително студени, но не много дъждовни, и често са слънчеви с възможност за понякога изобилен снеговалеж, особено в района на град Кунео, в районите по течението на река По, в хълмистите райони като Ланге и Монферат и в предпланините. Снеговалежът е по-рядък и случаен в североизточните райони. Лятото пък е горещо и задушно, с локализирани гръмотевични бури, особено в районите на север от река По, докато в районите на юг от нея количеството валежи през лятото представлява минималното количество валежи заедно със зимното. Незначителните валежи през лятото се дължат на факта, че тези райони са по-малко изложени на атлантически смущения, причиняващи дъжд и гръмотевични бури. Дъждовете падат главно през пролетта и есента на по-голямата част от територията, и през лятото в най-високите и във вътрешни алпийски райони: годишните количества са значителни по планинските и предпланинските склонове в северната част на региона, и са по-оскъдни по равнините на юг от река По, особено в Провинция Алесандрия.
Посоката на произход на въздушните маси има голямо влияние върху валежите. Ако масите са влажни и идват от юг, югоизток или изток, алпийската верига блокира пътя им и валежите могат да бъдат много обилни, особено по предпланинските склонове, и понякога да причиняват наводнения. От друга страна, ако въздушните течения идват от север, северозапад или запад, влажността се разтоварва на западната страна на Алпите и следователно въздухът, който достига до региона, е сух, което води до отсъствие на валежи дори в продължение на седмици. Освен това в планинските и предпланинските райони, особено в Метрополен град Торино, фьонът е често срещано явление. Снегът през зимата е сравнително често срещан, имайки предвид котловинния ефект на Алпите и Апенините – по-голям на югозапад, което затруднява обмена на въздух, а през зимата благоприятства натрупването на студена въздушна възглавница над земята.
На брега на езерото Маджоре съществува особен микроклимат с по-меки зими от останалата част на региона и с по-хладни и по-буреносни лета. В долините и по хълмовете, обърнати на юг, също има по-мек и по-слънчев климат.
Пиемонт е регион, в който се намират важни планински вериги, големи хълмисти райони и широка равнина.
В периода на Триаса (преди 256 млн. години), докато в днешна Западна Европа се образува Атлантическият океан, на ширината на Италия има голям залив – останка от древния океан Тетис (Тетида). Тетис с течение на времето започва да пресъхва и повърхността му започва да се извива и да се издига поради феномена на субдукция. Повърхността се затопля също и поради топлината, генерирана от издигането на магмата: обширни скални покривки – част от мантията, от океанската и от континенталната кора, са изтласкани на повърхността, застъпвайки се една за друга.
Преди 20 млн. години е оформена Алпийската верига. В района на Средиземноморието се генерира нов приток на топлина от земната мантия с последвало извиване и разрушаване на европейската кора, от която се отделя сардинско-корсиканският блок. Тази микроплака се заклещва в Лигурския залив, като се завъртва на 50° обратно на часовниковата стрелка и образува Лигурско море, покриващо днешните Хълм на Торино, Ланге, Роеро, Монферат и Паданската низина.
Повишаването на температурата на водата превръща Средиземно море в ниско солено езеро с много пресъхнали райони. То остава такова в продължение на няколкостотин хиляди години, което предизвиква отлагането на солни седименти: евапоритите. Впоследствие Средиземно море започва отново да комуникира с океанските води и водата започва да циркулира, образувайки триъгълен залив между Алпийската и Апенинската верига.
Поради непрестанното издигане на Алпийските и Апенинските планини морето се оттегля от залива и натрупването на седименти, донесени от реките, поражда алувиална равнина, съответстваща на днешната Паданска низина. Морските находища от този период са видими в днешния район на град Асти, но ги има и в района на град Биела и на изхода на Валсезия и Валсесера; те са свидетелство за това, че морето е достигало почти под алпийската верига. От морето, разположено над Пиемонт, и от днешните Хълм на Торино и Долен Монферат изплуват няколко острова. От вкаменелостите става ясно, че климатът тогава е бил субтропичен и следователно по-топъл и влажен от сегашния. Потоците носят отломки, образувайки делти, на които пасят стада носорози, слонове, елени и коне. Водните потоци с тяхната ерозивна сила отстраняват седиментите от предишния период, дебели стотици метри, и покриват басейна с мегаконусовидни речни отлагания.
Преди милион години климатът претърпява допълнителна промяна, при която има увеличаване на дъждовете и застудяване. Това води до появата на алпийските ледници. Ледниковите езици се движат по долините, задълбавайки ги и понякога стигайки чак до равнината. Дендритният материал, идващ от планините, изгражда впечатляващи моренови амфитеатри, забелязващи се ясно в устието на долините на реките Дора Рипария и Дора Балтеа, и в районите около езерата Маджоре и Орта.
Въз основа на резултатите от изследването на градската екосистема на Легамбиенте от 2019 г. най-добре представеният пиемонтски град в класацията е Вербания – на 11-о място от общо 104-те участници, следван от Биела – на 19-о място, Кунео – на 20-о, Верчели – на 44-то, Новара – на 55-о, Асти – на 60-о, Торино – на 88-о място и Алесандрия – на 95-о. Отбелязани са основните екологични проблеми на столицата на Пиемонт – смогът (високите концентрации на биоксиден азот и на фини прахови частици), засиленият трафик, недостатъчното рециклиране на отпадъци.
В Пиемонт има множество защитени територии, разположени на повече от 193 хил. хектара площ, което се равнява на около 10% от повърхността му. Сред тях са най-старият италиански национален парк – Гран Парадизо. Той е основан през 1922 г. и съдържа на-голямата дива зона в Италия – Вал Гранде.
Пиемонт е населен още от Старокаменната епоха. След разтопяването на ледниците в Горна Паданска низина в него се заселват келтските и лигурските народи, сред които племената на таврините и саласите. По-късно попада под властта на римляните (около 220 г. пр.н.е.), които основават няколко колонии, сред които Августа Тавринорум (Торино) и Епоредия (Ивреа). След падането на Западната Римска империя регионът е превзет от Одоакър, бургундите и остроготите (V век), византийците, лангобардите (VI век), франките (773 г.).
Между IX и X век идват маджарите и сарацините, които разрушават Абатство Новалеза във Вал ди Суза. По онова време Пиемонт като част от средновековно Кралство Италия в рамките на Свещената Римска империя е разделен на няколко маркграфства.
Процесът на обединение на Пиемонт отнема няколко века. Той е частично обединен през XI век от Оделрик Манфред II, който се сдобива с двете важни марки на Торино и на Ивреа и ги завещава на зет си Ото I Савойски. През 1046 г. граф Ото I Савойски добавя Пиемонт към основните савойски територии със столица Шамбери (в днешна Франция). Други части обаче остават независими, като комуните Асти, Алесандрия и Савиляно, формирани през XII век, и силните маркграфства Монферат (XII век) и Салуцо (XI век).
През XIV век в Пиемонт се намесват мощни външни господари като Висконти. През 1416 г. Савойското графство става Савойско херцогство, което съществува до 1713 г.
През XVI век Пиемонт участва в борбите между Хабсбургите и Валоа за господството в Италия и Европа. През 1563 г. херцог Емануил Филиберт Савойски премества столицата на Савойското херцогство от Шамбери в Торино. Едва след Мирния договор от Като Камбрези (1559 г.) той и неговите наследници успяват да започнат процеса на окончателно обединение, завършен през 1748 г. с Договора от Аахен.
През 1720 г. Княжество Пиемонт става част от Сардинското кралство начело с крал Виктор Амадей II Савойски, а ролята на Торино като европейска столица нараства.
На 26 април 1796 г. на територията на Пиемонт се създава Република Алба като френска дъщерна република, която е завладяна от Кралство Сардиния на 28 април 1796 г. Нова подобна република на име Пиемонтска република със столица Торино съществува между 10 септември 1798 и 20 юни 1799 г., преди да бъде окупирана от австрийските и руските войски и върната обратно на Кралство Сардиния. През юни 1800 г. тя е завладяна от Наполеон и с името Субалпийска република просъществува до 11 септември 1802 г., когато е разделена между Френската и Италианската република (бъдещото Кралство Италия).
На Виенския конгрес (1814 – 1815) Кралство Сардиния е възстановено и получава Генуезката република, за да я укрепи като бариера срещу Франция.
След Наполеоновото господство (1798 – 1814) Пиемонт следва съдбата на Кралство Сардиния и играе централна роля в италианското Рисорджименто и в изграждането на новата Унитарна държава (1861 г.). Обединена Италия изгражда своята правна и политическа структура (Албертинов устав от 1848 г.) и административния си персонал в процес, дефиниран като „пиемонтизация“ на държавата. През 1861 г. савойските владетели стават крале на Италия, а Торино за кратко време е столица на Кралство Италия. Въпреки това, когато италианската столица е преместена във Флоренция (1865), а след това в Рим (1870), административното и институционалното значение на Пиемонт намалява и единственото останало признание за историческата му роля е, че престолонаследникът на Италия носи титлата „Принц на Пиемонт“.
В най-критичните или преходни моменти от националната история Пиемонт има важен принос като политическа и социална „лаборатория“, с работническите стачки в двете Световни войни (през 1917 и 1943 г.), торинските преживелици на Антонио Грамши и Пиеро Гобети (1920-те г.), интензивното участие в Съпротивата (1943 – 1945), иновативния индустриализъм на Адриано Оливети (1950) и периода на борба през Топлата есен (1969).
Индустриализацията на Пиемонт е впечатляваща. От традиционната аграрна структура на Савойското кралство, основана на хегемонията на бюрократичната и военната класи и на поземлената аристокрация, в епохата на Камило Бенсо ди Кавур (1852 – 1861) започва бърз процес на модернизация. Благодарение на това в началото на XX век Пиемонт се превръща в значима част от Индустриалния триъгълник в Северна Италия (включващ Торино, Милано и Генуа), който води до италианския икономически подем. В бързото развитие не липсва териториалният дисбаланс между района на Торино – основно място на индустриализация и все още главно селската икономика на останалата част от Пиемонт. Икономическата тъкан, в която Фиат има преобладаващо място, привлича през 1950-те и 1960-те години голям миграционен поток от Венето на юг, което предизвика дълбоки социални и културни трансформации.
Към 1 януари 2024 г. населението му е 4 251 623 души, от които 420 240 са чужди граждани. Към същата дата територията му е разделена на 1180 общини в 8 големи области (7 провинции плюс Метрополен град Торино).
Това са общините на Пиемонт с население над 30 хил. към 1 януари 2024 г. (с удебелен шрифт: столици на провинции или на метрополен град):
Към 1 януари 2024 г. чуждите граждани (т.е. тези без италианско гражданство) с постоянно местопребиваване на територията на Пиемонт са общо 420 240 души. От тях най-много живеят в Метрополен град Торино – 219 139 души, а най-малко – в Провинция Вербано-Кузио-Осола – 10 350 души. За същия период българските граждани в Пиемонт са 2904 души или 0,7% от всички чужди граждани. Най-голямата част от тях – 928 души живее в провинция Кунео. Най-много българи има в Торино (220), Канели (190) и Алба (159).
Символите на регион Пиемонт са гербът, транспарантът и знамето, одобрени и приети в окончателен вариант с Регионален закон n. 4 от 16 януари 1984 г.
Пиемонт е разделен на седем провинции и един метрополен град. Най-голяма по площ е провинция Кунео, а по население, брой общини и гъстота на населението (към 1 януари 2021 г.) – Метрополен град Торино.
От юни 2023 г. единствено седалище на централните служби и органи на региона, с изключение на Регионалния съвет, който остава в Палат „Ласкарис“, е Палатът на Регион Пиемонт в торинския квартал „Ница Милефонти“, открит на 14 октомври 2022 г.
Регионалният съвет (на итал. Consiglio regionale, Консильо реджонале) е законодателното събрание на Пиемонт. Той представлява пряко гражданите на региона. Избран от народа, Съветът е органът, който обсъжда, разработва и одобрява регионалните закони. Състои се от петдесет съветника плюс председателя на Регионалната комисия, събрани в съветнически групи според различните им политически пристрастия.
Изпълнителният орган на региона е Регионалната комисия (на итал. Giunta regionale, Джунта реджонале), състояща се от председател и максимум 11 съветника, единият от които е и неин вицепредседател.
Председателят на Регионалната комисия, избран едновременно с Регионалния съвет, представлява Региона, ръководи политиката на комисията и отговаря за нея, назначава и освобождава съветници, обнародва закони и издава регионални разпоредби, представя проекти на закони в комисията, нарежда избори и референдуми. Към май 2023 г. председателят (който е и Президент на региона) е представителят на дясноцентристката Форца Италия Алберто Чирио.
Град Торино се издига на мястото на вливане на река Дора Рипария в най-голямата река в Италия – По. Именно наличието на вода благоприятства раждането на първите индустрии в миналото, свързани с работата на малките занаятчийски работилници, мелниците и леярните. Историята на Пиемонт и в частност на Торино е важна за Италия в политическо и икономическо отношение: близостта му до Франция и влиянието на Дом Савоя допринасят за тласък на процъфтяваща индустрия.
През 20 век и особено през 50-те години се забелязва значително нарастване на населението на Пиемонт главно поради пристигането на много работници от Южна Италия; те намират работа в създадената през 1899 г. фабрика на ФИАТ за производство на автомобили, двигатели и самолети, допринесли за разцвета на много други допълващи индустрии, като напр. химическата и пластмасовата (производство на гуми, бои и пластмаси). Благодарение на това Торино се превръща в столичен град, а към старите и елегантни сгради в центъра се добавят масивни жилищни квартали, които постепенно нарастват. Към 2019 г. икономическото значение на ФИАТ в Пиемонт е намаляло значително, а производството е изместено в други италиански региони и в чужбина; въпреки че в Торино е налице важна административна система и той е център за вземане на стратегически решения, предлагането на работа намалява паралелно с броя на жителите, който обаче е балансиран от новия приток на граждани извън ЕС.
Пиемонт е седалище и на много други отрасли. Значителни са химическата индустрия, хранителната индустрия (регионът е първи в Италия по производство на шоколад и много известни са шоколадовите бонбони Джандуйоти, текстилната и модната индустрия. Сред италианските региони Пиемонт е този, който инвестира най-много в индустрията на електрониката, исторически свързана с Оливети в град Ивреа. В третичния сектор са развити банковата и застрахователната дейност, търговията, издателската дейност, алпийският и езерният туризъм.
Предвид предимно планинската територия селското стопанство е по-слабо развито от промишлеността. В провинции Верчели и Новара икономиката се базира главно на отглеждането на ориз, по чието производство Пиемонт е на първо място в Италия. Други продукти на селското стопанство, практикувано чрез съвременни машинни техники, са: зърнените култури като напр. царевицата, картофите, зеленчуците, плодовете, захарното цвекло, тополите и фуражът. В хълмистите райони е силно развито лозарството и се произвеждат многобройни DOC и DOCG вина. В по-малко плодородните райони се отглежда добитък като говеда и свине, което е силно развито производството на мляко, сирене и кашкавал. Производството на дървен материал е интензивно и представлява 1/5 част от националното. Изобилието на вода позволява и производството на електроенергия.
По-голямата част от населението живее в равнините, по-специално в Торино и в съседните населени места, където е концентрирана индустриалната дейност. Концентрацията на много индустриални дейности довежда до появата на значително градско струпване, като се има предвид и фактът, че хълмовете достигат краищата на града и следователно компаниите са концентрирани в затворено пространство. От 1974 г., когато населението на Торино достига своя пик на нарастване с 1 203 000 жители, зоната на Торино постепенно се „разтоварва“ благодарение на индустриалната децентрализация. Този процес в община Торино облагодетелства общините на околоградската зона, чието население днес достига приблизително 2 млн. жители. Оттогава обаче Пиемонт е изправен пред икономическа криза, отчасти ограничена благодарение на XX Зимни олимпийски игри през 2006 г., които дават на Торино международен тласък и водят до увеличаване на притока на туристи в града. Образът на Торино в Италия и по света, свързван преди това с индустриалното развитие и в частност – с автомобилния сектор, става по-разпознаваем от гледна точка на културата и на туризма.
Провинциите на Пиемонт са седем плюс един Метрополен град. Те се различават помежду им поради положението и характеристиките на територията. Икономиката на север от река По е по-просперираща от тази на Южен Пиемонт.
Най-големите по площ са Метрополен град Торино и Провинция Кунео (наречена ​​„Провинция Гранда“, подкрепяна от икономика, в която съжителстват селско стопанство, животновъдство, текстилна и химическа промишленост). В Метрополен град Торино град Ивреа с компанията Оливети е била много важен град през 20 век в технологичния сектор с производството на първите пишещи машини в Италия и с персоналните компютри впоследствие. Град Пинероло е градът на кавалерията и седалище на първата Общност за взаимопомощ – част от асоциации, родени в Италия около втората половина на 19 век. Друг важен град е Кивасо, считан за „помпа“ на оризовите полета на Верчели, Новара и Ломелина, тъй като чрез съоръжение непрестанно се отклонява вода от река По към канал „Кавур“. На териториите на общини Локана, Кастеламонте, Суза, Черезоле Реале, Виу, Черес, Сан Мауро Торинезе, Венаус, Монкалиери се намират ВЕЦ. ТЕЦ има на територията на общините Торино, Монкалиери, Орбасано, Локана и Кивасо. Стоманодобивната и металургичната промишленост преобладава в района на Торино.
Докато западната част на Провинция Кунео има икономика, която гравитира доста около съседна Франция, югоизточната ѝ част има тесни икономически връзки с регион Лигурия, където основно изнася зоотехнологически продукти, и по-специално с района на Савона, който е привлекателен туристически център и има търговско пристанище. Алба е разположен в по-голямата си част на десния бряг на река Танаро, в центъра на Ланге, известен е с трюфелите и хотелиерската си индустрия, и е важен пиемонтски гастрономически и винен център. Алба е и седалище на значима сладкарска промишленост: компанията Фереро, известна в световен мащаб със сладкарските си изделия и по-специално с Нутела. В провинция Кунео се намира и друга важна компания за производство на шоколад – Венки. Най-голямата ВЕЦ в Италия – „Луиджи Ейнауди“, която функционира от 1982 г., се намира на територията на община Ентракуе. Други ВЕЦ са разположени на териториите на общини Бросаско, Кастелделфино, Рокавионе, Демонте, Сан Дамиано Макра и Салуцо. В района на Фосано е развита стоманодобивната и металургичната промишленост.
Провинция Асти е важен селскостопански център, характеризиращ се със забележително производство на вино. Неговият главен град Асти на река Танаро има привилегировано положение, тъй като се намира на пътя, който свързва градовете Генуа и Торино. Градът е известен в цял свят с производството на реномирани вина и се намира в центъра на историческо-географския регион Монферат, който се слави като един от най-важните райони в света с лозя и като гастрономически и винен център.
Провинция Алесандрия заема привилегировано място за селскостопанско производство в региона и гравитира около района на Милано и Генуа; голяма част от богатството ѝ идва от производството на парфюми и на шапки. Град Нови Лигуре се слави с производството на шоколад и в района му се намират основни компании като Нови и Перниготи; той е и център на стоманодобивната и металургичната промишленост. Топлоелектрическа енергия се произвежда в близост до град Алесандрия.
Главният град на Провинция Верчели – Верчели е основен град в ЕС за производството на ориз, а неговите поля, наводнени от пролетта до есента, предлагат гледки по-близки до тези на лагуната, отколкото до тези на планината. На територията на Бочолето има ВЕЦ, а в близост до град Трино – ТЕЦ.
Близката Провинция Новара също се слави с производството на ориз и е важен пътен и железопътен възел. Нейният главен град Новара с неговата хранителна, текстилна, механична и графична индустрия е силно засегнат от близостта на Милано, отстоящ на ок. 50 км. В град Трекате се добиват нефт и природен газ: в общината има рафинерии и нефтохимически заводи.
Историческо-географският регион на Пиемонт – Монферат (разположен почти изцяло на териториите на провинциите Алесандрия и Асти) е известен с висококачествените си вина.
Биела е най-малката провинция и нейният главен град Биела е важен италиански център на текстилната промишленост.
Вербано-Кузио-Осола е най-младата провинция, създадена през 1992 г. с отделянето на много общини в района на Новара. Нейната икономика се основава главно на туризма, улеснен от мекия климат и езерото Маджоре: град Стреза е известен туристически център на неговия бряг. На територията на общини Орнавасо, Кродо, Домодосола, Бонянко, Нонио, Паланцено, Пиеве Вергонте са разположени ВЕЦ.
Стоманодобивът е развит във Виладосола, Оменя, Гоцано, Биела, Ивреа, Новара, Вероне, Верчели, Казале Монферато, Кивасо, Торино, Пинероло, Асти, Савиляно, Фосано, Мондови, Кунео и в близост до планината Рочамелоне.
Транспортната инфраструктурна система на Пиемонт се състои от подземни, железопътни, летищни, автомагистрални, пътни и езерни линии.
Пиемонт има 26 авиационни повърхности: 5 граждански летища и 26 места за кацане. 5-те граждански летища са:
Пиемонт има две военни летища: „Камери“ (на 1 км от Камери) и „Торино-Венария Реале“ (във Венария Реале).
Пиемонт е италианският регион с най-голямата железопътна мрежа – около 2000 км. От тях 8 км (между гара „Торино Лингото“ и Трофарело) са с 4-колесни електрифицирани коловози, около 600 км са с двуколесни електрифицирани коловози, а останалите са едноколесни, от които около 600 км са електрифицирани. Около 1888 км (с 283 гари) са под ръководството на Италианска железопътна мрежа. Линиите Торино-Черес и Сетимо-Понт са под ръководството на Джи Ти Ти, линията Новара-Турбиго – под ръководството на Тренорд, линията Сароно-Новара е под ръководството на Феровиенорд, а участъкът Домодосола – швейцарска граница, част от железопътната линия Домодосола-Локарно, е под ръководството на Италианската държава.
1888-те км под ръководството на Италианската ЖП мрежа се делят на:
2. Допълнителна мрежа, съставена от:
Железопътният тунел Фре(ж)юс е отворен за железопътен трафик през 1871 г. Той минава под планината Фре(ж)юс между градовете Модан във Франция и Бардонекия в Италия, успоредно на тунела, отворен за трафик през 1980 г., съставляващ една от основните трансалпийски връзки между Франция и Италия.
През 2016 г. железопътната линия Торино – Ница, която свързва двата града, минавайки през Кунео, алпийския проход Коле ди Тенда (на фр. Кол дьо Танд) и през Долината Роя, е класирана от немското списание Hörzu на 9-о място сред 10-те най-красиви железници в света.
Основните гари в Пиемонт са:
Бързите и междурегионални комуникации се гарантират от ефективна пътна и автомагистрална мрежа, която се простира на 29 165 км, от които 2664 км държавни пътища. Това не е много гъста мрежа в сравнение с площта на региона, но е достатъчно достатъчна, за да гарантира всички необходими връзки.
Автомобилният трафик е интензивен: Пиемонт е италианският регион с най-висока гъстота на моторните превозни средства спрямо населението: на 1000 души се падат по 672 автомобила (спрямо 600 средно за Италия).
В окситанските долини на Пиемонт някои общини са инсталирали двуезични знаци за местоположение на италиански и окситански езици (напр. в Каральо – Caraglio на италиански и Caralh на окситански (произношение Caraj), във Валдиери – Valdieri/Vaudier (произн. Vudier), докато двуезичните указателни знаци са спорадични.
Въпреки значителната надморска височина на планините на територията на Пиемонт не липсват големи транзитни проходи. Връзките с Франция са по главни пътища през Кол(e) ди Тенда (1908 м), Коле дела Мадалена (1996 м), Коле дел Монджиневро (1854 м), Коле дел Монченизио (2082 м) и Коле дел'Анело (2748 м). На 12 юли 1980 г. е открит дългият почти 13 км (от които 6,8 км в Италия) Тунел на Фреюс под планината Фреюс, паралелен на ЖП тунела Фреюс и който свързва френския град Модан с италианския Бардонекия.
Връзката с Швейцария и Северозападна Европа се осигурява от първостепенен път през важния Пасо дел Семпионе (2005 м), разположен на швейцарска територия.
Пиемонтският участък на Лигурските Апенини, от друга страна, има хълмиста надморска височина и морфология; планинският хребет е изместен към Лигурия, която включва както най-високи планини, така и трансапенински проходи като Коле ди Нава), свързващ Вале Ароша (и по-точно – село Порнасио) в Лигурия с Вале Танаро (село Ормеа) в Пиемонт чрез SS28 del Colle di Nava, и Пасо дел Туркино, разположен между лигурските общини Мазоне и Меле, пресечен от SS 456 del Turchino (нар. в Пиемонт SP 456 del Turchino) и свързващ Изола д'Асти с генуезкия квартал Волтри през град Акуи Терме, т.е. град Генуа с югозападната част на Провинция Алесандрия и с Асти.
Навигация по езерото Маджоре съществува от 25 февруари 1826 г., когато в Магадино в днешния Кантон Тичино отплава Вербано – първият дървен параход. Към 2020 г. има флот от 35 плавателни съда, управлявани от държавната агенция „Управление на езерната навигация“ чрез нейния подизпълнител „Навигация по Лаго Маджоре“. Флотът гарантира връзките между основните езерни курорти като Арона, Стреза, Вербания, Канобио и Боромейските острови (в Пиемонт), Лавено-Момбело и Луино (в Ломбардия), Аскона и Локарно в Швейцария. Пресичанията се извършват и с исторически лодки, които сега се пазят в корабостроителницата на Арона (сегашното седалище на държавната агенция), построена през 19 век. Там се съхранява Пиемонте – автентичен параход от 1904 г. с два салона в стил Либерти, все още използван днес за престижни срещи или круизи при специални случаи.
В Пиемонт през учебната 2024/2025 г. има следният брой частни и държавни училища по типологии:
За учебната 2022/2023 г. в Пиемонт има 461 251 ученика, 52,4% от които в Метрополен град Торино. От тях 170 043 са в началните училища, 114 571 в средните училища и 176 637 в средните училища от втора степен. 23 146 от учениците учат в частни училища, а 66 829 са с чуждо гражданство.
Към 2023 г. 11,7% от жителите на Пиемонт на възраст от 15 до 29 г. не учат и не работят, което го поставя на 10-о място сред 20-те региони в Италия.
Към 2020 г. Пиемонт е на 11-то място от 20-те региони на Италия по висшисти на възраст 25-34-г. – 28,8% в сравнение с 31,5% средно за страната. Висшите учебни заведения в региона са следните:
Пиемонт се характеризира с голямо езиково богатство. Освен италиански, който е официалният и най-разпространен език сред населението от втората половина на XX век, са признати и пет исторически езици на Пиемонт чрез Регионален закон n. 26 от 10 април 1990 г.:
Според лингвистите има още два езика:
Диалектът на Тортона е преходен диалект, който в средата на 19 век е определен от учения Бернардино Биондели като принадлежащ към емилианския, чиято най-западна крайност представлява. През последните години позицията на този диалект е обект на дискусия по отношение на ломбардския, с който има сходни черти. Във всеки случай той не се счита за част от пиемонтския език въпреки местоположението му в административен Пиемонт.
Тези езици, след години на малък интерес към тях от страна на политическия и на културния свят, от 1990-те години са обект на валоризиране чрез проекти на обществените органи, сдружения и фолклорни групи.
Окситанският, франко-провансалският, френският и валзер са признати за езикови малцинства и са защитени от Държавата чрез Закон № 482/1999 г. В него пиемонтският, лигурският, ломбардският и емилианският език са изключени от всяка форма на защита.
Към 2023 г. Министерството на селскостопанската и хранителната политика (MIPAAF) в сътрудничество с Регион Пиемонт в своята 23-та ревизия на списъка на традиционни хранителни продукти признава 390 продукта на Пиемонт като такива (на итал. с абревиатура PAT). Пиемонт е и място на многобройни кулинарни специалитети, така че би могло да се говори за пиемонтска кухня.
В региона има множество марки вина DOC и DOCG, някои от които със световноизвестна слава. Сред DOCG се нареждат червените Барбареско, Барбера д'Асти, Барбера дел Монферато Супериоре, Бароло, Бароло Кинато, Бракето д'Акуи, Браматера, Долчето ди Диано д'Алба, Долчето ди Доляни Супериоре, Долчето ди Овада Супериоре, Гатинара, Геме, Руке ди Кастаньоле Монферато и белите Асти пенливо, Ербалуче ди Калузо, Калузо пенливо, Гави, Москато д'Асти, Роеро Арнеис, Роеро. Сред DOC вината намираме червените Гриньолино, Гриньолино дел Монферато Казалезе, Пиемонте Гриньолино, Долчето д'Алба, Гатинара, Геме и белите Гави, Монферато Кортезе, Пиемонте Кортезе и много други.
Освен тази световноизвестна слава Пиемонт има и редица характерни лози, свързани с геоклиматичните особености на района, като напр. планинските вина, произведени в района на Ивреа и на Вал ди Суза. Отглеждането на Небиоло също е доста разпространено, особено в източната част на региона. От 1974 г. в Роеро се произвежда Фалегро – бяло вино, получено от най-доброто грозде. През 2014 г. пейзажите с лозя по хълмовете на Ланге, Роеро и Монферат са включени в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО. Именно в Пиемонт през 1891 г. е основана кооперативната винарска изба на Оледжо – първата социална изба в Италия.
Пътеводителят Best in Travel на Лоунли Планет избира Пиемонт за най-добрия регион за посещение в света през 2019 г. По-рано същият пътеводител го е включил сред 10-те най-добри европейски дестинации за 2015 г.
Пиемонт предлага различни възможности за туризъм, тъй като земите му са богати на природни и ландшафтни ресурси. Важно място заема художествено-културното наследство, споделяно от градове и села, богати на свидетелства от различни исторически периоди: Романика, Готика, Неокласицизъм, Барок и Съвременно изкуство. Това е „пейзаж“, който се характеризира с барокови дворци, кралски резиденции, църкви, замъци, курортни градове (Винадио, Акуи Терме, Луризия (подселище на Рокафорте Мондови), Аляно Терме и др.) и дестинации за религиозен туризъм (сред които се откроява Светилището Оропа близо до Биела, Светилище Белмонте във Валперга, Базилика „Суперга“ в Торино, Свети хълм на Варало във Варало, Дом на Джовани Боско в Мориалдо ̈(подселище на Кастелнуово Дон Боско)), които са част от множество исторически и екологични маршрути сред хълмистите, планинските и равнинните пейзажи. Особен интерес представлява пейзажът с лозя на Ланге, Роеро и Монферат. Пиемонт се счита за алпийски регион par excellence и самото му име – „в подножието на планината“ напомня за внушителни изображения на трайно заснежени и масивни върхове сред най-високите в Европа като Монте Роза, споменат от Леонардо да Винчи, и Монвизо, от където води началото си най-голяната река в Италия По.
По отношение на туристическата оферта, свързана с хранително-вкусовия сектор, Пиемонт се откроява сред италианските региони по широкото разпространение на селски туризъм и на структури, предлагащи традиционните за региона домашни специалитети и известни вина с марките DOC и DOCG, които имат силна връзка с производствените земи. Вината на Пиемонт могат да се дегустират директно от производителите (в 13-те Регионални винарни, в над 30 дюкяна и винени изби), в избите или винарните по цялата територия. От особено значение са и т. нар. „подземните катедрали“ – исторически изби на Канели, изкопани във варовиковия торф през миналите векове, спускащи се до 32 м в недрата из целия му хълм и град в продължение над 20 км, които са пример за винно инженерство.
Туристическата оферта включва и традиционните италиански хранително-вкусови продукти (PAT), продуктите със защитено наименование за произход (DOP), защитено географско указание (IGP).
От зеленчуци до плодове, преминавайки през някои от най-търсените и ценни меса в света като древната местна пиемонтска порода говеда. Особен интерес представляват кашкавалите и сирената, сред които има няколко DOP (Робиола на Рокаверано, Кастелманьо, Раскера и др.), колбасите, оризът, както и известните трюфели от Алба, предмет на Международния панаир на белите трюфели от Алба, провеждан ежегодно между октомври и ноември.
Регионът се слави с две от най-известните италиански институции в хранителния сектор: Международната кулинарна школа за чужденци ICIF, която открива централата си през 1997 г. в средновековния замък в Костильоле д'Асти и Университетът по гастрономически науки, по-известен като „Университета на вкуса“ в Поленцо (подселище на град Бра), основан от Slow Food, чиято философия се основава на защитата и разпространението на висококачествени продукти. Университетът се посещава от студенти от различни националности, стремящи се да станат главен готвач и привлича туристи от цял свят. Репутацията на този институт нараства в международен план през последните години благодарение на промоцирането и на успеха на инициативи като Международния панаир на вкуса в Торино и на Международното изложение на сирена и кашкавали „Cheese“ в Бра.
Пиемонт има значима традиция по отношение на народния фолклор: селски празници, фестивали, конни надбягвания, кулинарни панаири, исторически възстановки, окситански танци, различни видове народни танци като танцът на мечоносците в село Венаус и в село Джальоне във Вал ди Суза или танцът със саби в селата Баняско и Фенестреле, които са само някои от аспектите на разнообразния спектър от събития в провинциите на Пиемонт.
Понякога става въпрос за истинско преплитане на вино-гастрономия и култура, като напр. Историческият карнавал на Ивреа, Конното надбягване (Палио) на Асти, Фестивалът на фестивалите от провинция Асти, Фестивалът на гроздето в Калузо, Обсадата на Канели и много други събития с подобно национално и международно значение.
От гледна точка на алпийския туризъм регион Пиемонт се отличава с голямо на брой богатство: 53 ски курорта, 14 снежни парка, 300 ски влека, общо над 1300 км писти, някои от които международно известни, където е възможно да се практикуват не само алпийски ски, но и ски бягане, сноубординг и бягане със спортни шейни. Сред местата, известни от XX Зимни олимпийски игри в Торино 2006 г., се открояват Вал ди Суза със Сестриере (където от 1967 г. се провеждат състезанията за Световната купа по ски алпийски дисциплини и която през 1997 г. е място на Световната купа по ски алпийски дисциплини), Саузе д'Улкс и град Бардонекия (предпочитан от сноубордистите). Други известни места са Лимоне Пиемонте, ски зоната Мондолè (включваща Артезина и Прато Невозо – подселища на Фрабоза Сотана) и Фрабоза Сопрана), Чезана Торинезе, Праджелато, Сампейре (родината на ски бягането).
Сред езерата на Северен Пиемонт може да се карат ски в Макуняга, по склоновете на Монте Роза и Мотароне, характеризиращи се с панорамните склонове на големите предалпийски езера (езерото Маджоре и езерото Орта), във Валсезия в Аланя Валсезия и на Алпе ди Мера. Напоследък тенденцията е да се комбинират уелнес и регенерация на тялото и ума със ски почивки, в характерни структури, разположени в райони с висока природна и пейзажна стойност.
Около 1980 г. е създаден туристическият маршрут на далечни разстояния „Голямо пресичане на Алпите“ (на итал. Grande Traversata delle Alpi), който обединява цялата западно-алпийска дъга на Пиемонт и е вдъхновен от френския опит на Grande Traversée des Alpes в края на 1970-те години. Маршрутът акцентира върху по-малко известните места на планински туризъм.
Не на последно място е и туризмът, фокусиран върху валоризирането на пиемонтските езера, сред които на първо място езерото Маджоре – популярна туристическа дестинация заради богатата растителност на ботаническите градини, художествените и природните богатства на околните планини и заради природния шедьовър на Боромейските острови, посещавани ежегодно от хиляди туристи. Други важни езера са езерото Орта с остров Сан Джулио, езерото Мергоцо и езерата на Авилияна за онези, които търсят необичайни и завладяващи места.
Пиемонт притежава изключително наследство от история, култура, изкуство, легенда и традиции, чийто израз са многобройните му градове, градчета и села, абатства, замъци, укрепени заслони и вековни укрепления. Безбройните архитектурни ценности – свидетели на римския, романския, бароковия, Ар нуво и съвременния период, се редуват с над 150 музея с национално и световно значение. Неговата столица Торино предоставя непрестанно нарастваща културна оферта, основана на музеи с международно значение: Египетският музей, Националният музей на киното, Градската галерия за модерно и съвременно изкуство, Националният автомобилен музей, Кралските музеи (Кралски дворец на Торино, Кралска оръжейница, Кралска библиотека, Галерия Сабауда, Музей на Античността, Градски музей на древното изкуство, Музеят на декоративните изкуства, Националният музей на италианското Рисорджименто и много други. Торино е признат за столицата на Ар нуво, a неговият бароков архитектурен облик е също много популярен сред туристите и свързващо звено между италианската и френската архитектура.
Към януари 2020 г. повече от 30% от територията на Пиемонт е част от процеси, свързани с ЮНЕСКО:
„Короната на насладите“ (на италиански: Corona delle Delizie) е името, дадено на поредицата от резиденции, построени между XVI и XVIII век, за отдих и забавление на херцозите, които обграждат Тоеино с красотата си. Тук влизат 15-те Савойски резиденции на Пиемонт: Кралският дворец, Палацо Мадама, Палат Кариняно, Замъкът Валентино, Вилата на кралицата, Кралският замък в Монкалиери, Ловният павилион „Ступиниджи“, Кралският дворец във Венария Реале, Замъкът в парка „Ла Мандрия“, Замъкът в Риволи, Херцогският замък на Алие, Кралският замък в Ракониджи, Кралският замък в Говоне, Кралското имение Поленцо и Кралският замък Валкасото. Определен е велосипедно-туристически маршрут на име „Короната на насладите на колело“, който свързва Савойските резиденции с велосипеден маршрут със седем исторически варианта, състоящ се от пръстен с дължина над 90 км от защитени и смесени маршрути.
Други характерни маршрути са 13-те исторически селища (борги) на Пиемонт, избрани в списъка на асоциацията „Най-красивите селища на Италия“: Орта Сан Джулио, Усо, Остана, Нейве, Гаресио, Вогоня, Кианале (подселище на Понтекианале), ричето (укрепен заслон) на Кандело, Момбалдоне, Волпедо, Гарбаня, Чела Монте и Монфорте д'Алба.
Пиемонт има множество очарователни духовни места: Абатство „Вецолано“, древният поклонически път Виа Франчиджена, прекосяващ Вал ди Суза (покрай него има множество замъци и паметници на религиозното изкуство като Сакра ди Сан Микеле – символ на регион Пиемонт, абатствата Новалеза, Сан Джусто ди Суза и Сант Антонио ди Ранверсо, древни манастири като Монтебенедето и широко разпространените изографисани параклиси, седемте свети хълмове на Пиемонт – част от списъка за Световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО: Свети хълм на Варало (Варало), Свети хълм на Орта (Орта Сан Джулио), Свети хълм на Креа (Сералунга ди Креа), Свети хълм на Оропа (провинция Биела), Свети хълм на Гифа (Гифа), Свети хълм на Домодосола (Домодосола) и Свети хълм на Белмонте (Валперга). Обширната хълмиста територия на горен и долен Монферат е осеяна със средновековни замъци, издигащи се сред лозя, докато Ланге с техните качествени вина и специалитети са магнит за великите писатели на 20 век (Чезаре Павезе в Санто Стефано Белбо, Бепе Фенольо между Алба, Мурацано и Босоласко, Джовани Арпино в Бра). Романският маршрут включва и абатствата „Санта Мария“ на Стафарда в Стафарда ди Ревело, на Санта Джустина в Сецадио, на Св. св. Назарий и Целзий в Сан Надзаро Сезия и базиликата „Сант Андреа“ във Верчели.
Спортът в Пиемонт, с изключение на футбола, се развива по-активно едва след Втората световна война. На спортно равнище пиемонтските спортни клубове и асоциации се отличават в редица спортове:
През 2003 г. футболната селекция на Пиемонт печели Купата на регионите на УЕФА.
Ски алпийските дисциплини са широко разпространен спорт в Пиемонтските Алпи – Приморските Алпи, Котските Алпи, Пенинските Алпи с техните важни ски курорти Лимоне Пиемонте, Прато Невозо, Арджентера, Крисоло, Сестриере, Бардонекия, Аланя Валсезия, Макуняга, Алпе Деверо, Вал Формаца. През 2006 г. в Бардонекия, Сестриере и Торино се провеждат XX Зимни олимпийски игри.
В град Ивреа е изграден модерен канал за кану и каяк, където се провеждат етапи на редица италиански и международни шампионати.
Сред успешните спортисти са колоездачите Фаусто Копи и Костанте Джирарденго, ски бегачката Стефания Белмондо, скиорът Пиеро Грос, футболистите Джани Ривера и Сандро Мацола, кануистът Джовани де Дженаро и много други.
От 1967 г. всяка трета неделя на юли се провежда Празникът на Пиемонт. Той съвпада с възпоменанието на битката при Асиета (Котски Алпи) от 19 юли 1747 г. – част от Войната за австрийското наследство. На тези 400 м до върха загиват близо 5000 френски войници и 200 австро-пиемонтци.
На този ден хиляди хора, вкл. и кметовете на общините на Вал ди Суза и Вал Кизоне, се изкачват на 2566 м на хълма Асиета, където се срещат, за да отпразнуват празника. Той обикновено се провежда в два дни с историческа възстановка, в която съществена част взимат фигурантите от историческата група „Пиетро Мика“ от Торино в униформи на савойски войници от 18 век. Участниците, във френски и в пиемонтски военни униформи, напредват в две една срещу друга редици, напомняйки за момента, когато в 10 часа на 19 юли 1747 г. с неочакван тласък французите започват настъпление.