davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Hayabusa (sepur)

Hayabusa (はやぶさ, "Peregrine falcon") yaiku layanan shinkansen kacepetan dhuwur sing dioperasikake dening East Japan Railway Company (JR East) lan Hokkaido Railway Company (JR Hokkaido) antarane Tokyo lan Shin-Hakodate-Hokuto ing Jepang wiwit 26 Maret 2016. Jeneng iki biyen digunakake kanggo layanan gerbong turu ekspres winates sing dilakokno dening JR Kyushu, sing beroperasi saka Tokyo menyang Kumamoto, lan ora diterusake ing Maret 2009.
Layanan Hayabusa diwiwiti ing 1 Oktober 1958, beroperasi antara Tokyo lan Kagoshima. Wiwit 20 Juli 1960, sepur iku diapikake kanthi 20 seri gerbong turu, lan dilanjutake menyang lan saka Nishi-Kagoshima (saiki Kagoshima-Chūō). Wiwit 9 Maret 1975, sepur kasebut dianyari kanthi 24 seri gerbong turu. Layanan gerbong mangan mandheg wiwit Maret 1993.
Wiwit 4 Desember 1999, Hayabusa digabungake karo layanan Sakura antarane Tokyo lan Tosu. Wiwit 1 Maret 2005, Hayabusa digabungake karo layanan Fuji antara Tokyo lan Moji, sawise mandhegake layanan Sakura sing sadurunge dioperasikake bebarengan karo Hayabusa.
Pungkasan, amarga jumlah penumpang sing suda, Hayabusa, bebarengan karo layanan mitra, Fuji, mandheg saka awal jadwal sing direvisi ing 14 Maret 2009.
Wiwit 5 Maret 2011, jeneng Hayabusa diuripake maneh kanggo layanan shinkansen 300 km/jam anyar sing dioperasikake JR East antarane Tokyo lan Shin-Aomori nggunakake sepur seri E5 anyar, lan dilanjutake menyang Stasiun Shin-Hakodate-Hokuto ing 26 Maret. 2016.
Layanan Hayabusa mandheg ing stasiun ing ngisor iki.
(*) Ora diladèni déning kabeh sepur
Umume sepur Hayabusa digandhengake karo sepur Akita Shinkansen Komachi antara Tokyo lan Morioka.
Layanan paling cepet saka Tokyo menyang Shin-Hakodate-Hokuto njupuk kira-kira 3 jam 57 menit. Sawetara layanan Hayabusa diwiwiti utawa rampung ing Stasiun Shin-Aomori.
Hamantash

hamantash (pl hamantashen; Yiddish wisma, pl. המן־טאַשן homentashn, 'Kanthong Haman') minangka cookie saku sing isi segitiga Ashkenazi, biasane digandhengake karo preinan Yahudi Purim . Jeneng kasebut nuduhake Haman, wong jahat ing crita Purim. Ing basa Ibrani, hamantashen dikenal minangka אוזני המן , oznei Haman, 'Kupinge Haman'.
Ing basa Yiddish, tembung homentash iku tunggal, dene homentashen minangka bentuk jamak. Nanging, hamantashen minangka wujud tembung sing luwih umum ing antarane para penutur basa Inggris, sanajan nuduhake siji jajanan (contone, "Aku mangan wiji poppy hamantashen").
Kandhungan hamantaschen gurih saiki wis muncul ing taun-taun pungkasan, lan popularitase tuwuh lan umume disiapake ing omah, nanging uga bisa ditemokake ing macem-macem toko roti lan restoran Yahudi sing nyedhiyakake masakan Yahudi. Varietas gurih bisa uga ana tambalan kayata pizza, bayam lan feta, domba, kentang, utawa keju, lan asring uga padha karo pastry Yahudi liyane kayata knish, bourekas, lan sambusak.
Hamantaschen sing manis biasane digawe nganggo adonan sing isine mentega utawa, adonan pareve sing umume ana minyak. Gumantung saka bahan sing digunakake ing adonan, konsistensi hamantaschen sing wis rampung bisa diwiwiti saka garing lan remuk kaya roti cekak, nganti alus lan kue kaya cookie ireng lan putih, nganti kuwat lan asri kaya cookie butter. Adonan umume disiyapake nganggo glepung, endhog, gula, mentega (utawa margarin utawa minyak goreng), lan bumbu kayata vanila (utawa kadang-kadang coklat, banyu mawar, utawa banyu kembang oranye bisa digunakake); kadhang susu digunakake ing adonan, lan kadang ragi kayata bubuk panggang utawa baking soda ditambahake uga. Adonan banjur dicampur alon-alon supaya bisa nggabungake kabeh bahan nanging ora nggawe adonan dadi angel lan menehi hamantaschen tekstur sing asor.
Pelin Akil

Pelin Akil (born 17 April 1986) is a Turkish actress. Her maternal family is of Turkish descent who immigrated from Macedonia and Thessaloniki. Her paternal family is of Bosnian descent. She is a graduate of musical theatre from Istanbul University. She is married to Anıl Altan with twins, Doğa Alin Altan and Duru Lina Altan.
She played in many popular films and musicals. She played with her husband Anıl Altan in many films such as Çember, Bittin Sen and Arka Sıradakiler.
Her television career started in hit youth series "Arka Sıradakiler". She played in Kurt Kanunu based on novel. Her surreal series and film are "Osmanlı Tokadı" and "Keşif".
She joined hit series Suskunlar which the first Turkish drama sold to the USA market for remake. She had two roles in hit period comedy Seksenler.
She played in agent series "Kızıl Elma" with Furkan Palalı. She played in historical series Barbaroslar: Akdeniz'in Kılıcı.
She played in series Aşktan Kaçılmaz, Ne Münasebet, Aile İşi.
With Oktay Kaynarca, she played together in series "Ben Bu Cihana Sığmazam", "Eşkıya Dünyaya Hükümdar Olmaz", "İnadına Yaşamak".
The Story of Han Dynasty

The Story of Han Dynasty is a Chinese television series based on the events in the Chu–Han Contention, an interregnum between the fall of the Qin dynasty and the founding of the Han dynasty in Chinese history. The series was first broadcast on CCTV in China in 2003. Directed by Wei Handao, the series starred Hu Jun, Xiao Rongsheng, Jacklyn Wu, Kristy Yang, Wang Gang and Li Li-chun.
The series was aired on CCTV as 21 television films in mainland China. In Hong Kong, Taiwan, and other regions, the series was broadcast in the form of 50 episodes, each roughly about 45 minutes long.
Farm Stall

A Farm Stall or padstal (Afrikaans) is an integral component of South African culture. From the Western Cape to the Eastern Cape these pitstops are a must on every road trip. They took their beginning in little stalls built next to roads, some with a history of more than 40 years.
Each farm stall has its own unique story, they are independent, trade with local goods and are an absolute highlight for food lovers. Their stock varies from own and adjacent homemade farm products like jams, butter, bread, cheese, dried fruit & nuts, free-range eggs, pies, coffee or wines up to wrought-iron works, wooden furniture and other handicrafts. Local farmworkers can earn an extra income by producing the jams, preserves and also clothing which is available to buy. Sought-after also the wood for a popular braaivleis.
Most farm stalls go along with a coffee shop where typical South African food like roosterkoek (a kind of roll unique to South Africa, cooked on grill and slightly charred), lemon meringue pie, koeksister, bobotie and beverages like ginger beer is offered. Farm stalls are open seven days a week.
Media related to Farm stalls at Wikimedia Commons
Zendō

Zendō (禅堂) (Chinese: Chántáng) or senbutsu-jō (選仏場) is a Japanese meditation hall. In Zen Buddhism, the zen-dō is a spiritual dōjō where zazen (sitting meditation) is practiced. A full-sized Zen Buddhist temple will typically have at least one zen-dō as well as a hon-dō ("main hall", but sometimes translated as "Buddha hall"), which is used for ceremonial purposes, plus a variety of other buildings with different functions. However, any place where people go to practice Zen can be referred to as a zen-dō.
In some temples, meals are eaten in the zendo during sesshin. Three meals a day are served. Breakfast is served in the early morning, before dawn. It normally consists of rice gruel and pickled vegetables. Two meals are taken later; at noon and late afternoon. The noon meal is the main meal. These meals usually consist of rice, vegetable soup and pickled vegetables. The afternoon meal consists of leftovers from the noon meal. The Heart or Hridaya Sūtra and the "five meditations" are recited before breakfast and lunch. During lunch monks will offer some of their meal to the pretas or hungry ghosts. The monks remain silent during mealtimes and communicate via hand and arm gestures.
Злата Мъгленска

Света Злата Мъгленска (на гръцки: Αγία Χρυσή, Агѝя Хрисѝ) е българска светица и великомъченица, живяла през XVIII век по време на османското владичество в Македония.
Ражда се в бедно семейство в село Слатина, Мъгленско. Злата има още три сестри. Още от малка се проличава нейната рядка красота, смиреност, благочестивост и чистата, твърда и непоклатима вяра в Господ. Рядката хубост на девойката ѝ донася големи изпитания и става повод да понесе изпитания на велика мъченица.
Според житието на светицата млад турчин я издебва и отвлича. Поискал от нея да се отрече от вярата си и да се омъжи за него. Тя не скланя дори пред молбите на близките си да се отрече от християнската вяра.
Умира на 18 октомври 1795 г., след като турците дълго и безмилостно я изтезават, а след това я обесват и насичат тялото ѝ на късове.
Българската православна църква почита паметта ѝ на 18 октомври всяка година. Цариградската патриаршия, както и Гръцката православна църква, Сръбската, Руската, Македонската и други църкви я честват на 13 октомври, както е записано в основния източник на житието ѝ – „Нов мартирологий“ на преподобни Никодим Светогорец.
На някои от иконите си Светицата е изографисана в народна носия.
През 2009 г. по идея на историка Пламен Павлов св. Злата Мъгленска е избрана за небесна застъпница на българките в чужбина. Държавната агенция за българите в чужбина при председателството на Райна Манджукова учредява наградата „Българка на годината“ на името на Света Злата Мъгленска, която се обявява всяка година на 21 януари. За 2009 г. наградата е присъдена на Костадинка Кунева и Спаска Митрова.
На света Злата Мъгленска е наречена улица в квартал „Димитър Миленков“ в София (Карта).
Злати Кокарчоолу

Злати Кокарчоолу войвода е български борец и хайдушки войвода от края на 18-и и началото на 19 век в Сливенския балкан.
Злати или Златьо е роден през петдесетте години на 18 век в сливенската махала Клуцохор. Детството му не се помни. По професия бил беден фурнаджия. Имал черна коса, дълги мустаци и свирел на кавал и дудук. Бил много висок на ръст и с желязна физика, което му позволявало да участва във всички пехливански борби в околността и винаги да излиза победител. Преданията разказват, че един местен феодал дори го уговарял да постъпи на служба при него и да стане негов пехливанин, но Злати отказал. Знае се, че имал жена и две деца. Бил известен с прякора Кокалчоолу или Кокарчоолу.
Много популярен като борец, Злати станал още по-известен като хайдутин. Излязъл в гората около 1775–1780 на 25 години. Не са известни причините, които са го подбудили на този краен ход, но той се подвизавал като народен закрилник и отмъстител повече от 30 години. Отначало ходел сам, но след време се намерили още негови последователи и той станал войвода на малка чета.
На много българи помогнал Златьо и много турци затрил. Носели се слухове за него, че куршум не го ловяло и с пушка не може да бъде застрелян. Турците организирали множество потери, за да го заловят, както настоявал сливенският аянин. С години нямали никакъв резултат.
Неуловимият размирник хайдутувал до 1810 г., когато бил предаден. Един ден като отивал сам да накаже тежко провинилия се ходжа на с. Налбантларе (днес Ковачите, Сливенско), бил обграден от многобройна потеря до една малка река близо до село Джиново, днешното Злати войвода. Злати се отбранявал и не се давал. Страхувайки се и този път, че българинът може да се изплъзне, турците довели кръстника му, знаейки че по тогавашните обичаи кръстник се тачи дори повече от баща. Под страх, че ще затрият целият им род, кръстникът бил заставен да моли войводата да се предаде. Злати не се хванал на тези уговорки и продължил борбата. След време свършил фишеците и изсипал барут, за да го напълни в пушките. Случайна искра обаче взривила барута, подпалила му дрехите и го ослепила. Едва тогава неприятелите посмели да се хвърлят срещу него, но дори и ослепен, войводата развъртял ятагана и посякъл много глави, преди сам да бъде повален. Главата му била набита на кол в Сливен. За да видят къде се крие необикновената му сила, поробителите разпрали тялото му. Както разказвали по-сетне открили, че сърцето му било „чаталесто“, но под мишниците си нямал криле.
На мястото, където загинал Злати войвода, още тогава българите издигнали чешма, която и днес заедно с близката рекичка носи неговото име.
Дорде е Стара планина, на турчин глава не скланям.
Злати сегмени сечеше с кървава пяна на уста, със страшен ятаган в ръка, а сегмените го биеха с едри и ситни камъни. Тогаз ми Златьо извикал: „Проклет бил онзи войвода, кой слуша проста дружина и неверниците не коли.“ Па падна Златьо на земя И се душа отдели.
Злато поле (защитена местност)

Злато поле (Злато поле) е защитена местност, разположена на левия бряг на река Марица, в непосредствена близост до с. Златополе, община Димитровград, област Хасково. Представлява влажна зона, включваща водоеми в старо корито на река Марица, прилежащи площи с храстовидна и дървесна растителност, тревни съобщества и земеделски земи.
Злато поле получава статут на защитена местност със заповед № РД-476 / 11.07.2001 г. на МОСВ. Площта на защитената местност е 847,8 дка. 572,02 дка са държавна собственост, 24,02 дка са общинска собственост, 96,14 дка. се стопанисва от общината и 58,44 дка. са частна собственост.
Влажната зона е обявена от БърдЛайф Интернешънъл за орнитологично важно място през 2005 г. с наименование „Злато поле“, като освен площите включени в защитента местност, обхаваща и прилежащи територии с обща площ 409, 11 ха. Защитената местност заедно със съседни площи е предложена за включване в европейската екологична мрежа Натура 2000 като специално защитена зона (СЗЗ).
Принадлежи на Горнотракийската низина, която се намира в преходноконтиненталната климатична зона. От Средиземно море се усеща известно, но сравнително малко влияние, основно от плитките средиземноморски циклони. Инцидентно на времето влияят и циклоните, породени от Азорския минимум. Основен фактор за определяне на времето са циклоните и въздушните течения от северозапад, които носят сравнително по-хладни и влажни въздушни маси, образуващи преобладаващата част от обложните дъждове с ниска и нормална интензивност. Стара планина представлява една естествена преграда за директното нахлуване на студените арктически въздушни маси. При навлизането им в Тракийската низина те вече са трансформирани както в температурно отношение, така и в относителната им влажност. През последните десетилетия се проявява и ефекта от глобалното затопляне.
На територията на защитената местност се среща едно ендемично растение - българско подрумиче (Anthemis virescens), и още 2 вида растения с консервационно значение, като находището на водна лилия (Nymphaea alba) е сред малкото, които се срещат във вътрешността на страната.
Злато поле е от световно значение за опазването на малкия корморан (Halietor pygmaeus), като зимните струпвания на вида достигат до 2000 индивида.
Наличието на новосформираща се смесена чаплова колония на сива чапла (Ardea cinerea), малката бяла чапла (Egretta garzetta), гривеста чапла (Ardeola raloides), нощната чапла (Nycticorax nycticorax) определя нейната важност в национален мащаб.
Стабилна гнездова популация има на видовете малък воден бик (Ixobrychus minutus) и малък гмурец (Tachybaptus ruficollis), периодично гнездене е установено на световно застрашения вид белоока потапница (Aythya nyroca).
Популацията на сирийската чесновница (Pelobates siriacus) в региона, е една от най-стабилните в страната, като видът използва водоемите в защитената местност за размножаване.
Иван Трифонов да лови риба
Спурий Фурий Медулин (трибун 400 пр.н.е.)

Спурий Фурий Медулин (или Луций) (на латински: Spurius Furius Medullinus) e римски политик. Произлиза от фамилията Фурии.
През 400 пр.н.е. той е консулски военен трибун с още петима колеги: Публий Лициний Калв Есквилин, Публий Мелий Капитолин, Публий Манлий Вулзон, Луций Тициний Панза Сак и Луций Публилий Филон Вулск.
Гней Корнелий Кос (трибун 406 пр.н.е.)

Гней Корнелий Кос (на латински: Gnaeus Cornelius Cossus) e политик на Римската република през 5 век пр.н.е. Произлиза от фамилията Корнелии и вероятно е син на Публий Корнелий Кос (консулски военен трибун 415 пр.н.е.).
През 406 пр.н.е., 404 пр.н.е. и 401 пр.н.е. той е консулски военен трибун (Tribuni militum consulari potestate). През 406 пр.н.е. той се грижи за управлението в Рим, а колегите му се бият против волските. Той е отново консулски военен трибун през 404 пр.н.е. и за трети път през 401 пр.н.е. През своя трети трибунат той нахлува грабейки в територията на съюзения с Вейите етруски град Капена. През 400 пр.н.е. той чрез влиянието си помага на плебейския си полубрат Публий Лициний Калв Есквилин да бъде избран за кунсулски трибун.
Археологически музей в Ираклио

Археологическият музей в Ираклио, остров Крит е музеят с най-богата колекция от артефакти на минойската цивилизация. Съдържа праисторически и исторически находки, покриващи период от над 5500 години, от неолита до римско време.
Музеят, първоначално обикновена археологическа колекция, е построен в периода 1904 – 1912 г. от критяните Йосиф Хаджидакис и Стефанос Ксантодидис. Разрушителните земетресения от 1926, 1930 и 1935 г. увреждат непоправимо сградата и налагат изграждането на по-солидна конструкция. Новата сграда е построена между 1937 и 1940 г., а през 1964 г. е добавено ново крило.
Находки от 6000 г. пр. Хр. до пре-дворцовия период, вкл.:
Находки от 2000 – 1700 г. пр. Хр. от дворците в Кносос и Малия и от планински светилища вкл.:
Находки от 1700 – 1450 г. пр. Хр. вкл.:
Находки от 1450 – 1400 г. пр. Хр. вкл.:
Находки от гробници в Кносос, Фестос и Арханес, вкл.:
Находки от 1700 – 1300 г. пр. Хр. от малки сгради и пещери-светилища, вкл.:
Находки от 1700 – 1450 г. пр. Хр. от двореца в Закрос, вкл.:
Находки от 1700 – 1450 г. пр. Хр. от източен Крит, вкл.:
Находки от 1400 – 1100 г. пр. Хр. вкл.:
Находки от 1100 – 900 г. пр. Хр. от времето на дорийското преселение в Крит, вкл.:
Находки до 650 г. пр. Хр., вкл.:
Билетите за достъп до колекцията на музея са с цена от €12 (€6 с намаление). Различните възможности за достъп са описани в уеб-сайта на музея.
Клара Петерс

Клара Петерс (на нидерландски: Clara Peeters), родена през 1594 г. в Антверпен, херцогство Брабант , починала през 1657 г. или след това, е фламандска художничка, позната преди всичко със своите натюрморти.
Сведенията за Клара Петерс са много оскъдни. Предполага се, че е родена през 1594 г. в Антверпен, Южна Нидерландия, днес Белгия, и вероятно се е учила при известен майстор. Най-вероятно произхожда от богато семейство, за което свидетелствуват скъпите предмети в натюрмортите ѝ – порцелан, златни бокали, бокали от цветно стъкло с гравирани орнаменти, скъпи сирена и печива.
Възможно е неин учител да е бил Осиас Берт, който също е живеел в Антверпен. Подреждането на предметите в някои от нейните картини, като например натюрморта с риба и котка, създаден след 1620 г., където предметите са разположени далеч един от друг, в помещение с дълбока перспектива напомнят за творбите на Осиас Берт, както и на почерка на Ян Брьогел Стария.
Първоначално Клара Петерс живее в Антверпен, но през 1612 се мести в Амстердам, а през 1617 г. в Хага. През 1639 г. се омъжва в Антверпен за Анри Йосен. Най-ранната, известна ни днес нейна творба е от 1607/8 г., а за последна се смята една маслена картина от 1657 г., която обаче впоследствие е изгубена. Не са известни обстоятелствата около смъртта ѝ.
Клара Петерс е смятана за един от пионерите на натюрморта през 17 век. Приписва ѝ се въвеждането на мотива „сутрешна закуска“ в живописта на Нидерландия.
Тъй като в натюрмортите ѝ присъстват скъпи предмети, като порцеланови вази, скъпи бокали, екзотични миди и блестящи златни монети, може да се предположи, че е рисувала картини за богати колекционери благородници и е била успешна художничка.
Около осемдесет картини, създадени до 1630 г., се приписват на Клара Петерс, като поне тридесет са подписани.
Нейни творби са изложени в музея Прадо в Мадрид, в Рийксмузеум в Амстердам, в Националния музей на жените художнички във Вашингтон.
Мохлос

Мохлос (на гръцки: Μόχλος) е необитаем остров в залива Мирабело в източната част на остров Крит, Гърция. Срещу острова на континента и на разстояние само 150 m се намира и съвременното рибарско село със същото име административно попадащо на територията на ном Ласити.
В бронзовата епоха Мохлос е бил полуостров, свързан със сушата, и тук е имало търговско пристанище.
На острова са разкрити останки от минойската цивилизация. Първите археологически разкопки са проведени през 1908 г., последвани от такива през 1971 г., 1986 г. и 1989-1994 г.
В западната част на Мохлос са открити гробище и гробници от ранноминойския (ок. 2500 – 1950 г. пр.н.е.) до средноминойския период (ок. 1950 – 1550 г. пр.н.е.). В южната част на острова има руини от голямо селище, обитавано през средноминойския и късноминойския период (1550 – 1100 г. пр.н.е.) като от последния датира триетажна внушителна сграда. В северната част на Мохлос има по-късни строежи - укрепления от римския и византийския период като в строежите са използвани стеатит, мрамор, гипс, варовик.
При разкопките са намерени голям брой артефакти, сред които вотивни предмети, сребърен печат, златни накити, каменни вази. Голяма част от тях са изложени в музея в Ираклио.
Менде (античен град)

Менде (на старогръцки: Μένδη, новогръцко произношение Менди) е античен гръцки град на южния бряг на полуостров Палене, най-западният ръкав на Халкидика. Развалините му са разположени на 5 километра югоизточно от днешното селище Каландра на хълма Вигла или Ксефото.
Градът е издигнат в IX век пр. Хр. от еретрийски колонисти. Носи името на ментата, която все още изобилства в района. Обилните му ресурси от дървен материал, сребърните, златни и оловни находища водят до бързото развитие на града. От VI век Менде е един от градовете, контролиращи търговските маршрути към тракийския бряг. Градът търгува чак с гръцките колонии във Велика Гърция, изнасяйки вино, което се слави с качеството си и е продавано в специални амфори. На монетите на града са изобразени Дионис и магаре.
През V век пр. Хр. Менде е споменат от Херодот, като един от градовете принудени да подкрепят персите в Персийските войни. Менде е един от най-важните съюзници на Атина и се присъединява към Делоския морски съюз, плащайки такса варираща от 6 до 12 атически таланта годишно. По време на Пелопонеската война, веднага след примирието между Спарта и Атина в началото на 423 година пр. Хр., Менде заедно със Скионе се разбунтува срещу атинската власт, насърчаван от спартанския военачалник Бразид с обещания за подкрепа. Атиняните изпраща флот да завладее обратно Менде и Скионе. Менде е завладян, а Скионе обсаден и през лятото на 421 година пада. По време на войната Менде, Скионе и Тороне са основните цели на воюващите в района. След края на войната Менде си възвръща независимостта.
През IV век пр. Хр. градът се опитва да избегне олинтското господство при изграждането на Халкидския съюз. По-късно се бори с македонската хегемония. В 315 година пр. Хр. населението му е принудено да се изсели в Касандрия, след като този нов град е построен от цар Касандър на мястото на Потидея.
Страбон споменава Менде заедно с Касандрия, Афитос, Скионе и Сане като един от градовете, които съществуват на Палене в I век пр. Хр.
В Менде е роден скулптурът Пеоний Мендски.
Местоположението на Менде е локализирано от Уилям Лийк в 1835 година. Системни разкопки в района са правени от 1986 до 1994 година от XVI Ефорат за класически древности. Разкопките водят до открития западно от хотела, близо до брега. Основният град покрива район от 1200 на 600 метра и е разположен на открит, плосък хълм край брега. Обитаван е от IX до IV век. Акрополът на града е разположен на най-високата южна част на хълма, където са открити големи скрладове и керамика от XI до IV век. Проастият (предградието) на града, също споменато от Тукидид, заема приморската част между плажа и хълма на основния град. В него е било разположено пристанището. Разкопките откриват част от павираната главна улица, основи на сгради със складова керамика, вероятно магазини или пристанищни сгради.
Некрополът е открът южно от града. Разкопани са 241 гроба, основно на деца с гравирани керамични вази в тях.
Разкопките показват, че силно повлияно от Евбея селище съществува още от XI век.
Лаврентий Римски

Св. Лаврентий Римски (на латински: Laurentius – увенчан с лаври; 31 декември 225 – 10 август 258) – е един от седемте дякони в Древен Рим, убити по време на гоненията устроени от римския император Валериан.
Почитан, като светец в Католическата, така и в Православната църква, на 10 август.
Съгласно традиционното му житие, Лаврентий произхожда от град Оска (днес Уеска) в Тараконска Испания и е ученик на архидякон Сикст. Когато Сикст става папа през 257 г., Лаврентий е ръкоположен за дякон. Като такъв, той отговаря за надзора над имуществото на църквата и за грижата за бедните.
По време на гоненията на Валериан през 258 г., много свещеници и епископи са убити, а християните - сенатори и членове на знатни фамилии - лишени от имущество и изгонени от Рим. Сикст II е сред първите жертви на тези преследвания – обезглавен е на 6 август същата година - а Лаврентий е хвърлен в тъмница. Там, според легендата, извършва много чудеса, цери болни и покръства затворници и въобще мнозина. На 7 август 258 г., римският префект изисква от него да даде на империята съкровищата на църквата, давайки му за това 3-дневен срок. Лаврентий се възползва от това, за да раздаде повечето от поверените му ценности на мизеруващите жители на околността. На третия ден, той води при сановника тълпа от просяци, сакати, слепи и болни и му заявява: „Това са истинските съкровища на Църквата“. Префектът му отмъщава за това (според житието - но вероятно и с надеждата изгубените съкровища все пак да се окажат още на негово разположение), като подлага светеца на жестоки изтезания, а накрая накарва да го изпекат жив върху желязна решетка - на същия 10 август 258 г.
Тъй като португалският мореплавател Диого Диаш (брат на Бартоломеу Диаш – откривателя на нос Добра Надежда) открива днешния остров Мадагаскар на 10 август 1500 г., в деня на светеца, той го кръщава остров Свети Лаврентий. Няколко места в Северна Америка също са наречени на него.
На Свети Лаврентий е наречена улица в кварталите „Смърдана“ и „Друмо“ в София (Карта).
Археологически музей в Олимпия

Археологическият музей в Олимпия, заедно с Музея на Акропола и Музея на древната агора, е сред най-важните музеи в Гърция. Намира се в днешното село Древна Олимпия, наследнило древногръцкия град Олимпия, където е имало важно светилище и са провеждани древните олимпийски игри.
Притежава в колекцията си артефакти от храма на Зевс.
Новият музей е построен през 1975 г. и е отворен през 1982 г., излагайки своите съкровища. Архитект на музея е Патроколос Карадинос. Той разполага с:
Сред най-важните експонати на музея са:
Дъбенско съкровище

Дъбенското съкровище е открито през лятото на 2004 г. в землището на село Дъбене, Карловско, при разкопки под ръководството на археолога Мартин Христов. Нови елементи от него са открити през 2005 – 2007 г.
Разкопките край Дъбене започват, след като двама археолози от Националния исторически музей срещат местна жена, носеща изящно изработена златна огърлица, намерена от съпруга ѝ, докато орял нивите си с трактор. Първоначално съпрузите не подозират произхода на украшението, но оказват съдействие на археолозите. Тъй като съкровището е открито в земеделска земя, археолозите трябва да съобразят времето на разкопки със селскостопанските дейности.
Златните предмети са открити в особени структури, наречени ритуални, подобни на ниски надгробни могили. Датирани са към 2450 – 2100 г. пр. Хр. (ранната бронзова епоха). Проучени са над 15 структури, като само в някои има златни находки. Те са положени върху земята заедно с разнообразни керамични съдове, сребърни и стъклени предмети, а отгоре са затрупани с речни камъни. Златните предмети във всяка от структурите са различни по форма и се отличават от положените в другите структури.
Открити са над 21 000 елемента от нанизи, златни спирали, мъниста и апликации. Формите на мънистата са разнообразни – във вид на малки халкички, шайби, цилиндърчета, двойни пирамиди или биконични. Най-малките от тях са с външен диаметър 1,5 мм, а най-големите достигат почти до 1 см. От тях са възстановени три златни наниза, състоящи се от различни елементи: мъниста и разпределители (от ритуалните структури № 3 и 5). Спиралите са изработени от златна тел, с различен брой намотки. Апликациите са два вида, служели са за украса и са пришивани към дрехите.
Забележителна е една малка кутийка с капаче, изработена от чисто сребро, която е непозната в древността от други райони, както и златният кинжал с тегло от 42,8 г (от ритуална структура № 5), уникален за земите на Древна Тракия и Югоизточна Европа. Той представлява двуостра кама, завършваща не с остър връх, а със заточена равна предна част. Археолозите все още не са единни в мнението си за произхода му – тракийски или прототракийски.
Предполага се, че в Карловското поле, в което се намира и село Дъбене, в древността се е намирал производствен център. Този извод е направен въз основа на тяхната концентрация. Златните елементи не са открити в гробна могила, липсват останки от човешки кости, т.е. не са части от погребален дар.
Съкровището е открито в отлично състояние и без реставрация е изложено в НИМ на 9 август 2005 г.
Съкровище от Карамболо

Съкровището от Карамболо е съставено от златни предмети и керамични изделия.
Те са дело на майстори от тартеската култура и е открито на възвишението Карамболо, муниципалитет Камас, на три километра от Севиля, в близост до шосе, разделящо районите на Уелва и Мерида.
Изложено е в Археологическия музей в град Севиля.
Вознесенски археологически комплекс

Вознесенският археологически комплекс е археологически обект от VІІ век с неизяснено предназначение на днешната територия на град Запорожие, Украйна.
Открит е в близост до бившето село Вознесенка, разположено на левия бряг на река Днепър, на 4 km източно от центъра на град Запорожие. Археологическият паметник е открит в средата на ХХ век.
Първите изследвания на обекта са извършени под ръководството на Владимир Автономович Гринченко. Той представлява четириъгълна площадка с размери 82 х 51 m, разположена на възвишение на брега на Днепър. Площадката е оградена с вал от камъни и пръст, чиято днешна височина е около 80 cm. В източната част на площадката е изграден кръг от камъни с диаметър 6 m, а в две ями близо до него са открити положени около 1600 предмета. Освен предметите от VII век, в рамките на площадката са открити 11 по-стари гроба.
Общото количество на откритите златни предмети е 1,2 kg. Сред откритите предмети са 3 украсени със злато ножници, многобройни части от конска сбруя, сребърни фигури на орел и лъв, смятани за върхове на византийски бойни знамена, 4 железни ножа със златни инкрустации, животински кости, главно от кон. В източната част на обекта е разкрита площадка с размери 3,5 х 2,5 m, в която е горял огън, като почвата е засегната до дълбочина от 35 cm. Някои сходства на откритите предмети дават основание обектът да бъда включен в Перешчепинската група паметници.
Първоначално паметникът се свързва с погребалните обреди на славяните, а по-късно – с хазарите и прабългарите. Съществува и хипотеза, че това е гробът на българския владетел Аспарух. Предназначението на комплекса не е изяснено, тъй като хипотезата за погребален паметник не се потвърждава от археологическите данни – липсват както човешки кости, така и свидетелства за трупоизгаряне. Сред хипотезите за предназначението на паметника е, че това е укрепен център, но липсата на данни за постоянно обитаване и малките размери на ограждащия вал не подкрепят това предположение. Друга възможност е комплексът да представлява възпоменателен паметник, подобен на известните тюркски съоръжения от Централна Азия.
Археология (списание)

Археология е българско академично списание, основано през 1959 г. и издавано от Националния археологически институт с музей към Българската академия на науките. Списанието публикува статии, съобщения, дискусии, отзиви и рецензии, свързани основно с българска археология с широк хронологичен диапазон.
Парменион

Парменион (на гръцки: Παρμενίων; Parmenion/Parmenio; * ок. 400 г. пр. Хр.; † края 330 г. пр. Хр. в Екбатана, град в Мидия), е македонски пълководец на служба при Филип II Македонски и Александър Велики.
Парменион е роден в Древна Македония около 400 г. пр. Хр., но освен името на сина му Филота не е известно нищо за рода и родното му място. През юли 356 г. пр. Хр. като главнокомандващ на македонската войска разгромява в голяма битка илирийците. През 346 г. пр. Хр. ръководи обсадата на град Халос в Тесалия, след което е изпратен като македонски посланик в Атина заедно с Антипатър и Еврилох, за да сключи мирен договор. През 342 г. пр. Хр. води военни действия на остров Евбея и помага на промакедонската партия да вземе властта в Еретрия. Военната слава на Парменион и мъдрите му съвети го превръщат в дясна ръка на цар Филип, който казвал: „Блазе им на атиняните – всяка година успяват да намерят и изберат десетима стратези. А аз през всички тези години съм намерил само един – Парменион“.
През 336 г. пр. Хр. Парменион и Атал застават начело на подготвяния поход към Азия и са изпратени да освободят гръцките градове в Мала Азия. Походът обаче е осуетен в самото си начало поради убийството на Филип. Парменион веднага застава на страната на Александър и скоро се завръща в Македония, докато Атал като отколешен негов враг крои планове за съюз с Атина срещу Александър и е убит. През 334 г. пр. Хр. Парменион се отправя заедно с Александър в похода му към Азия като главнокомандващ на основната част от пехотата, състояща се от 12 000 македонци, 7000 съюзници и 5000 наемници (останалата част от пехотата е формирана от 7000 одриси, трибали и илири и 1000 стрелци агриани), а синът на Парменион Филота е поставен начело на 1800-те македонски конници. В похода участват и другите двама синове на Парменион – Хектор, който загива във водите на Нил през 331 г. пр. Хр., и Никанор, починал от болест по време на кампанията в Хиркания. В битките при Граник, Иса и Гавгамела Парменион командва левия фланг на войските – десният е ръководен от самия Александър – и има основен принос за победите на македонците. На Парменион като най-доверен човек на Александър е поверена и пленената персийска съкровищница.
През 330 г. пр. Хр. обаче в Дрангиана е разкрит заговор за убийството на Александър, в който се предполага, че е замесен и синът на Парменион Филота. По време на съпроводените с мъчения разпити Филота споменава и името на баща си, който по това време е с войските си в Мидия и охранява персийската съкровищница, съдържаща 180 000 таланта. Филот е екзекутиран в Дрангиана, а Александър изпраща хора, които да убият Парменион преди да е узнал за смъртта на сина си. 70-годишният военачалник е убит с коварство, а главата му е изпратена на Александър. Жестокото убийство на Парменион, чието участие в заговора остава недоказано и комуто не е дадена възможност да се защити, поражда недоволство сред македонските войски и Александър е принуден да вземе специални мерки, за да не избухне бунт.
Според думите на Квинт Курций Руф:
Valchitran Treasure

The Valchitran Treasure or Vulchitrun Treasure (Bulgarian: Вълчитрънско златно съкровище) is an early Thracian treasure.
It was discovered on 28 December 1924 by two brothers who were working in their vineyard near the village of Valchitran, 22 km southeast of Pleven, Bulgaria.
The hoard consists of 13 receptacles, different in form and size, and weighs in total 12.5 kg:
The gold metal has a natural mixture of 9.7% silver.
The scientists dated the treasure back to 1300 BC, at the time of the Thracians.
It is now one of the most valuable possessions of the National Archaeological Museum in Sofia.
Lukovit Treasure

The Lukovit Treasure (Bulgarian: Луковитско съкровище) is a silver Thracian treasure. It was discovered in 1953 near the town of Lukovit, Lovech Province, northwestern Bulgaria.
It consists of two groups of objects: plates, applications for horse bridles and vessels, 9 phiales, 3 ewers and a bowl.
The objects are made of silver, some of them gilded in order to reinforce the artistic images and to put emphasis on the ornaments. Phiales and the bowl are richly adorned with ornaments, depicting floral shapes, human heads and other artistic elements. On the applications various animals are portrayed – lion, gryphon, dog, stag and others.
There are also depictions of equestrians, typical of Thracian art. On two of the plates there is a lion jumping on a deer, kneeling under the weight of the beast. Another plate depicts two horsemen chasing lions, which are already overtaken and fallen under the hoofs of the horses. These scenes in the Thracian art bear a certain social meaning. They are connected to glorifying the royal power. The rulers and their companies did spread by all possible means the legends for their exceptional divine origin and even by the trimming of the horse bridles made the common subjects to have faith and to obey.
The Lukovit Treasure is dated from 4th century BC and was made by different craftsmen. It was most probably buried in the ground during Alexander the Great's invasion of the north-western Thracian lands.
The Secret (treasure hunt)

The Secret is a treasure hunt created by Byron Preiss. The hunt involves a search for twelve treasure boxes, the clues to which were provided in a book written by Preiss in 1982, also called The Secret. These boxes were buried at secret locations in cities across the United States and Canada that symbolically represent events and peoples that played significant roles in North American history. Anyone who uncovered one of the treasure boxes was entitled to exchange it with Preiss for a precious gem; after Preiss died in a car accident in 2005, his estate assumed the responsibility of honoring the terms of the treasure hunt. As of 2024, only three of the twelve boxes have been found. Preiss kept no record of the treasure boxes' exact locations before his death, leaving it a possibility that the remaining boxes may never be recovered.
Clues for where the treasures were buried are provided in a puzzle book named The Secret produced by Byron Preiss and first published by Bantam in 1982. The book was authored by Sean Kelly and Ted Mann and illustrated by John Jude Palencar, John Pierard, and Overton Loyd; JoEllen Trilling, Ben Asen, and Alex Jay also contributed to the book. A Japanese version was published in 1983, and the English version was re-issued in 2014. The book contains 12 images and 12 verses; an image must be linked to a verse, with the information they contain used to locate a buried "treasure casque".
As of 2024, three of the treasure boxes have been recovered. The first was found in Chicago, Illinois; the second in Cleveland, Ohio; and the most recent treasure box was found in Boston, Massachusetts. The remaining nine treasure boxes have not yet been recovered. The Boston treasure box's recovery was filmed for Discovery Channel's television show Expedition Unknown and aired on Wednesday, October 30, 2019, a recovery which only occurred due to the puzzle being featured in two previous episodes of the series.
Over time, some of the cached casques may have been destroyed, or been built over, as was happening with the Boston casque, which was buried in Langone Park, in Boston’s North End which was undergoing renovation, resulting in the casque being dug up in an excavator. Clues would no longer match in cases where the surrounding area has changed since the book was originally published.
Note: This table is the consensus from the majority of searchers.
400 BC

Year 400 BC was a year of the pre-Julian Roman calendar. In the Roman Republic, it was known as the Year of the Tribunate of Esquilinus, Capitolinus, Vulso, Medullinus, Saccus and Vulscus (or, less frequently, year 354 Ab urbe condita). The denomination 400 BC for this year has been used in Europe since the early medieval period, when the Anno Domini calendar era became prevalent there.
1st millennium BC

The 1st millennium BC, also known as the last millennium BC, was the period of time lasting from the years 1000 BC to 1 BC (10th to 1st centuries BC; in astronomy: JD 1356182.5 – 1721425.5). It encompasses the Iron Age in the Old World and sees the transition from the Ancient Near East to classical antiquity.
World population roughly doubled over the course of the millennium, from about 100 million to about 200–250 million after the birth of Jesus Christ and the establishment of the Julio-Claudian dynasty led by its founder Octavian.
The Neo-Assyrian Empire dominates the Near East in the early centuries of the millennium, supplanted by the Achaemenid Empire in the 6th century. Ancient Egypt is in decline, and falls to the Achaemenids in 525 BC.
In Greece, Classical Antiquity begins with the colonization of Magna Graecia and peaks with the conquest of the Achaemenids and the subsequent flourishing of Hellenistic civilization (4th to 2nd centuries).
The Roman Republic supplants the Etruscans and then the Carthaginians (5th to 3rd centuries). The close of the millennium sees the rise of the Roman Empire. The early Celtic culture dominate Central Europe while Northern Europe is in the Pre-Roman Iron Age. In East Africa, the Nubian Empire and Aksum arise.
In South Asia, the Vedic civilization gives rise to the Maurya Empire. The Scythians dominate Central Asia. In China, the Zhou dynasty rules the Chinese heartland at the beginning of the millennium. The decline of the Zhou dynasty during Spring and Autumn period and the Warring States period sees the rise of such philosophical and spiritual traditions as Confucianism and Taoism. Towards the close of the millennium, the Han dynasty extends Chinese power towards Central Asia, where it borders on Indo-Greek and Iranian states. Japan is in the Yayoi period.
The Olmec civilization declines, and the Maya and Zapotec civilizations emerge in Mesoamerica. The Chavín culture flourishes in Peru.
The first millennium BC is the formative period of the classical world religions, with the development of early Judaism and Zoroastrianism in the Near East, and Vedic religion and Vedanta, Jainism and Buddhism in India. Early literature develops in Greek, Latin, Hebrew, Sanskrit, Tamil and Chinese. The term Axial Age, coined by Karl Jaspers, is intended to express the crucial importance of the period of c. the 8th to 2nd centuries BC in world history.
World population more than doubled over the course of the millennium, from about an estimated 50–100 million to an estimated 170–300 million. Close to 90% of world population at the end of the first millennium BC lived in the Iron Age civilizations of the Old World (Roman Empire, Parthian Empire, Graeco-Indo-Scythian and Hindu kingdoms, Han China). The population of the Americas was below 20 million, concentrated in Mesoamerica (Epi-Olmec culture); that of Sub-Saharan Africa was likely below 10 million. The population of Oceania was likely less than one million people.
Archaic period
Classical period
Hellenistic to Roman period
Space Jam: O nouă eră

Space Jam: O nouă eră (titlu original: Space Jam: A New Legacy) este un film 3D de animație și comedie din 2021 produs de Warner Animation Group și distribuit de Warner Bros..
Bine ați venit la Meciul Secolului! Campion de baschet și icon global, LeBron James, merge într-o aventură epică, atemporală alături de Gașca Tune și Bugs Bunny, cu filmul live-action „Space Jam: A New Legacy”, de la regizorul Malcolm D. Lee și o echipă inovatoare de filmare, inclusiv Ryan Coogler și Maverick Carter. Această călătorie de transformare are loc la intersecția a două lumi care dezvăluie cât de departe vor merge unii părinți pentru a se conecta cu copiii lor. Când LeBron și tânărul său fiu, Dom, sunt prinși într-un spațiu digital de un AI (Artificial Intelligence) necinstit, LeBron trebuie să-i aducă în siguranță acasă, conducând-i pe Bugs Bunny, Lola Bunny și întreaga bandă de Looney Tunes, foarte cunoscuți ca nedisciplinați, să câștige împotriva campionilor digitalizați ai AI pe teren: un număr semnificativ de profesioniști de baschet, așa cum nu ai mai văzut. Meciul Tunes versus Goons (Nătângi) este cea mai mare miză din viața sa, care va redefini legătura lui LeBron cu fiul său și va lumina puterea de a fi el însuți. Gașca Tunes gata de acțiune sparg convențiile, își supraîncarcă talentele unice și îl surprind chiar pe „King” James jucând jocul în felul lor.
James joacă alături de actorul nominalizat la Oscar, Don Cheadle (filmele „Avengers”, „Hotel Rwanda”), Khris Davis („Iuda și Mesia Negru”, „Atlanta” TV), Sonequa Martin-Green („The Walking Dead”, „Star Trek: Discovery”), nou-venitul Cedric Joe, Jeff Bergman („Looney Tunes Cartoons”), Eric Bauza („Looney Tunes Cartoons”) și Zendaya (viitoare„ Dune ”,„ Malcolm & Marie ”).
Lee („Girls Trip”, „Night School”) regizează dintr-un scenariu scris de Juel Taylor și Tony Rettenmaier și Keenan Coogler și Terence Nance. Producătorii filmului sunt Ryan Coogler, LeBron James, Maverick Carter și Duncan Henderson, iar producătorii executivi sunt Sev Ohanian, Zinzi Coogler, Allison Abbate, Jesse Ehrman, Jamal Henderson, Spencer Beighley, Justin Lin, Terence Nance și Ivan Reitman.
Echipa de creație din culise a regizorului include directorul de fotografie Salvatore Totino („Spider-Man: Homecoming”), producătorul de animație Troy Nethercott („Wonder Park”), designerii de producție Kevin Ishioka („The Mule”), Akin McKenzie ( „Când ne văd” de Netflix și Clint Wallace (viitoarele „Eternals”), editorul Bob Ducsay („Godzilla: Regele monștrilor”, „Star Wars Episodul VIII - Ultimii Jedi) și designerul de costume Melissa Bruning („Rampage”, „Războiul pentru planeta maimuțelor”). Muzica este de Kris Bowers („Greenbook”, „Bridgerton” de Netflix).
Warner Bros. Pictures prezintă o proximitate / The SpringHill Company Production, un film al lui Malcolm D. Lee, „Space Jam: A New Legacy”. Filmul va fi distribuit în întreaga lume de Warner Bros. Pictures. Acesta va fi lansat în cinematografe la nivel național pe 16 iulie 2021 și va fi disponibil în SUA pe HBO Max timp de 31 de zile de la lansare în cinematografe.
Alexandru Zaharescu

Alexandru Zaharescu (n. 4 iunie 1961, Codlea, Brașov, România) este un matematician român. Este profesor la Departamentul de Matematică, Universitatea Illinois din Urbana–Champaign, și cercetător principal la Institutul de Matematică „Simion Stoilow” al Academiei Române. Deține două doctorate în matematică, unul la Universitatea din București în 1991 sub conducerea lui Nicolae Popescu, celălalt la Universitatea Princeton în 1995 sub conducerea lui Peter Sarnak. Zaharescu are numeroase publicații în reviste de mare prestigiu, dintr-un total de peste 300. Aproape toate studiile sale au ca temă teoria numerelor.
Zaharescu s-a născut pe 4 iunie 1961 în Codlea, România. A absolvit liceul la Codlea în 1980, iar Universitatea din București în 1986. S-a alăturat Institutului de Matematică „Simion Stoilow” al Academiei Române în 1989, iar în 1991 a obținut titlul de doctor la Universitatea din București.
Zaharescu a primit cel de-al doilea doctorat la Universitatea Princeton în 1995. După aceea, a ocupat funcții temporare la Institutul de Tehnologie din Massachusetts, Universitatea McGill, Institutul pentru Studii Avansate, înainte de a se angaja la Universitatea din Illinois în 2000.
Zaharescu a fost ales membru al conducerii Societății Americane de Matematică în 2017, pentru contribuțiile la teoria analitică a numerelor. O conferință cu ocazia împlinirii vârstei de 60 de ani a avut loc în iunie 2021 la Institutul de Matematică al Academiei Române.
La 20 martie 2024 a fost ales membru de onoare al Academiei Române.
Cartea Mozillei

Cartea Mozillei este un easter egg din navigatoarele Netscape și Mozilla. Poate fi accesat folosind comanda about:mozilla.
Cartea Mozillei a apărut pentru prima dată în Netscape 1.1 (lansat în 1995) și poate fi găsit în fiecare versiune ulterioară 1.x, 2.x, 3.x și 4.x.
Acest text este folosit pentru versiunea Firefox 21, începând cu data de 05 decembrie 2014. Prin „gemenii lui Mamona” se referă la Apple și Google, al căror sisteme de operare mobile, respectiv iOS și Android, au luat un duopol pe piața sistemelor de operare mobile. „Noul întuneric” se referă la caracterul închis al magazinelor tradiționale cu aplicații. Fiara se mișcă „rapid” se referă la noul ciclu de lansări rapide pentru Firefox. Expresia „a mers mai departe și s-a înmulțit” se referă la „Firefox a devenit mai multe lucruri” prin Firefox pentru Android și Firefox OS. Numărul versetul 15:1 se referă la înghețarea codului pentru Firefox OS 1.0 (15 ianuarie 2013).