davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Peștera de pe Piciorul Babelor

Peștera de sub Piciorul Babelor este o peșteră formata din conglomerate din Munții Bucegi.
Plecăm pe traseul turistic ce se îndreaptă de la cabana Babele (2206 m altitudine) spre hotelul Peștera. Chiar înainte de a sosi la marginea abruptului numit Cimitirul Elefanților, denivelare inconfundabilă de circa 20 m, vizibilă tocmai din versantul apusean al Bucegilor, de o parte și cealaltă a potecii se află intrările în Peștera de pe Piciorul Babelor (dreapta, într-o mică depresiune de circa zece metri diametru, aflată cu 8 m mai sus de traseul marcat) și în Avenul de sub Babele (stânga, printre denivelările sterpe a ceea ce s-a dorit a fi pârtie de schi).
Peștera de pe Piciorul Babelor este o cavitate formata ca urmare a tracțiunii exercitate de forța gravitațională asupra abruptului din apropiere. Astfel au apărut, în urma ruperii stratelor de rocă, spații subterane paralele cu abruptul, orientate de la sud-est la nord-vest, penetrabile pentru om. Privind de pe poteca turistică se observă, spre sud, în mod evident, fisura paralelă cu abruptul, lungă de zeci de metri.
Peștera de pe Piciorul Babelor este o peșteră din Munții Bucegi descoperită pe 20 iunie 1982 de Ștefan Vârlan. O săptămână mai târziu ea era explorată și cartată de Ică Giurgiu, Ștefan Vârlan, Manus Vișan: 91 m dezvoltare, 14,9 m denivelare, extensie plan 37,2 m. Intrarea se află la 2030 m altitudine. Galeria ce se profilează nu pare și nu este într-adevăr prea îmbietoare ca aspect. Ea se ramifică într-un parcurs superior și unul descendent, care joncționează spre partea terminală a cavității. În prima jumătate a peșterii apare evident conglomeratul pentru ca apoi spațiile să se dezvolte în gresie.
Babele, Munții Bucegi

Babele sunt formațiuni stâncoase situate în apropiere de vârful Baba Mare (2292 m), situat în masivul Bucegi din Carpații Meridionali. Important obiectiv turistic, Cabana Babele este situată sub vârful cu același nume și este punctul de plecare central în drumețiile din munții Bucegi.
Babele sunt „martori de eroziune”, formate prin erodarea eoliană diferențiată a diferitelor strate geologice în care sunt sculptate (conglomerate cretacice) și se găsesc în imediata vecinătate a cabanei cu același nume.
Accesul este posibil cu telecabina Bușteni-Babele din Bușteni sau cu piciorul de la Bușteni pe Valea Jepilor sau pe creasta Bucegilor de la cabana Piatra Arsă.
Din Bușteni pornește poteca marcată cu triunghi albastru pe văile Urlătoarea Mică și Urlătoarea Mare până în apropiere de cantonul Jepi. În continuare, urmează o potecă de legătură marcată cu triunghi roșu până sub Vârful Ciocârlia (2025 m), unde întâlnește drumul marcat cu bandă galbenă ce urmează linia telefonică până la cabana Babele. Durata traseului este de aproximativ 5 ore. Traseul Bușteni–cantonul Jepi este recomandat de parcurs doar vara.
Ciupercile de piatră numite „Babele” — monumente ale naturii — aflate chiar în fața cabanei, precum și Sfinxul din imediata apropiere, constituie atracții importante, explicând afluența turiștilor la cabana Babele.
Păstrând legătura cu Sfinxul, Babele au fost supranumite „Altarele ciclopice din Caraiman”, fiind închinate Pământului și Cerului, Soarelui și Lunii, ca și lui Marte, zeu al războiului și al agriculturii. Despre apariția lor s-au format legende și teorii. Unii cercetători apreciază că agenții modelatori au fost apa și vântul cu sprijinul înghețului și dezghețului. Se are în vedere și alternanța rocilor, gresii și calcare de pe platou. Însă nu poate fi negată intervenția umană la finisarea formelor mai mult sau mai puțin regulate. Până acum, nici o dovadă științifică nu a putut explica pe de-a întregul acest fenomen și, astfel, legendele în jurul acestor stânci se dezvoltă în continuare.
Neajlovu, Giurgiu

Neajlovu (în trecut, Babele) este un sat în comuna Clejani din județul Giurgiu, Muntenia, România.
Până în 1964, satul se numea Babele, nume provenit de la micul schit de călugărițe bătrâne care a fost desființat odată cu secularizarea averilor mănăstirești în 1864.
GR Acest articol despre o localitate din județul Giurgiu este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui.
Baba, Maramureș

Baba este un sat în comuna Coroieni din județul Maramureș, Transilvania, România. Se află în partea de sud a județului, în Podișul Someșan.
Etimologia numelui localității vine din antroponimul „baba” < s. „babă” = „femeie în vârstă” <v. slavonul (bg., scr., ucr.) „baba”.
Prima atestare documentară este din 1357 sub numele Bába pataka.
La recensământul din 2011, populația era de 466 locuitori.
Pietrele Moșu și Baba

Pietrele „Moșu și Baba” (monument al naturii) este o arie protejată de interes național ce corespunde categoriei a III-a IUCN (rezervație naturală de tip geologic și pesagistic) situată în județul Sălaj, pe teritoriul administrativ al comunei Năpradea.
Aria naturală cu o suprafață de 0,20 ha, se află în extremitatea nordică a județului Sălaj (aproape de limita teritorială cu județul Maramureș), pe teritoriul estic al satului Someș-Guruslău, în lunca pârâului Valea Caselor (la o altitudine de 400 de m).
Rezervația naturală a fost declarată arie protejată prin Legea Nr.5 din 6 martie 2000 (privind aprobarea Planului de amenajare a teritoriului național - Secțiunea a III-a - zone protejate) și reprezintă o arie protejată acoperită cu vegetație forestieră, în arealul căreia se află două formațiuni geologice denumite „Moșu și Baba”. Cele două impresionante sculpturi ale naturii în stâncă au ajuns la forma actuală datorită proceselor multiple de eroziune (îngheț-dezgheț, vânt, ploaie, spălare, șiroire) desfășurate de-a lungul timpului .
Cornetul Babelor și Cerboanei

Cornetul Babelor și Cerboanei alcătuiesc o arie protejată de interes național ce corespunde categoriei a IV-a IUCN (rezervație naturală de tip geologic floristic, faunistic și peisagistic) situată în județul Mehedinți, pe teritoriul administrativ al comunei Balta.
Aria naturală se află în extremitatea central-nordică a județului Mehedinți (în Podișul Mehedinți, între Munții Mehedinți și Piemontul Getic), aproape de limita teritorială cu județul Caraș-Severin și este străbătută de drumul județean (DJ671E) care leagă localitatea Nadanova de satul Șișești.
Rezervația naturală întinsă pe o suprafață de 40 hectare, a fost declarată arie protejată prin Legea Nr.5 din 6 martie 2000, publicată în Monitorul Oficial al României, Nr. 152 din 12 aprilie 2000 (privind aprobarea Planului de amenajare a teritoriului național - Secțiunea a III-a - zone protejate) și reprezintă o zonă de protecție pentru ecosisteme de tip submediteranean, cu floră și faună specifice Podișului Mehedințean .
Aria protejată este inclusă în Geoparcul Platoul Mehedinți și se învecinează la sud-est cu rezervația naturală Cheile Coșuștei, iar la nord-vest cu aria naturală Cornetul Piatra Încălecată.
Cabana Babele

Situată pe platoul Munților Bucegi, la o altitudine de 2206 metri, sub Vârful Babele (latitudine - 45,40617; longitudine - 25,47201), Cabana Babele reprezintă baza turistică centrală a munților Bucegi, aici încrucișându-se principalele drumuri. A fost construită în 1937 de către societatea turistică Asociația Drumeților din Munții Înalți ai României (A.D.M.I.R.) după proiectul arhitectului Octav Doicescu. În anii comunismului aspectul cabanei a fost ușor modificat. Însă după 1989 cabana a devenit practic de nerecunoscut din cauza mutilării totale a volumetriei și aspectului inițial.
Cabana este situată în vecinătatea unor fenomene litografice: ciupercile de piatră numite Babele - monumente ale naturii - aflate în fața și în spatele cabanei și a Sfinxului în imediata ei apropiere. Păstrând legătura cu Sfinxul, ele au fost supranumite „Altarele ciclopice din Caraiman”. Despre apariția lor s-au format legende si teorii. Unii cercetători spun că agenți modelatori au fost apa și vântul cu sprijinul înghețului și dezghețului.
Iarna și mai ales primăvara, Cabana Babele servește ca baza pentru practicarea schiului. Accesul poate să fie cu telecabina din Bușteni sau cu piciorul de la Bușteni pe Valea Jepilor sau pe creasta Bucegilor de la Cabana Piatra Arsă.
Traseu Canton Jepi - Cabana Caraiman/Cabana Babele
De la Cantonul Jepi (1960 m) poteca se îndreaptă către V-NV, coborând ușor, după care urcă de-a coasta și iese pe un tăpșan, unde întâlnește drumul ce vine din stânga, dinspre Piatra Arsă (timp de la canton, 10—15 min). Din acest punct spre dreapta (marcaj bandă galbenă), pe sub Vârful Ciocârlia (2056 m), drumul trece curând pe la obârșia Văii Urlătoarea Mare, apoi continuă spre nord, în urcuș ușor peste Platoul Jepilor Mici. După cca. 20 min de mers pe acest podiș înalt și monoton ajungem într-o șa largă, la o ramificație de drumuri (2120 m), de unde apar în față Valea Jepilor, iar dincolo de vale, Caraimanul și Crucea Eroilor.
Ramificație spre Babele. Urmăm la stânga drumul de căruță în urcuș ușor și ieșim repede pe coama Babele — Jepi, care desparte bazinul Văii Izvorul Dorului de cel al Văii Jepilor. Drumul se îndreaptă către nord, întretaie această coamă și descrie apoi o curbă largă spre stânga, orientându-se către vest. După cca. 10 min de la ramificație, ajungem pe un prag lat al coamei, îl urcăm pieptiș și ieșim pe un al doilea prag, unde întâlnim, venind din dreapta, poteca de la Caraiman. De aici, un ultim urcuș de cca. 5 min ne conduce în creastă, la Cabana Babele (2200 m).
Traseul poate continua înainte (marcaj punct albastru), în coborâș ușor de-a coasta, apoi repede și direct către Valea Jepilor. După 10—15 min poteca traversează firul văii și după un scurt urcuș pe malul opus ajunge la Cabana Caraiman (2025 m).
Excursii ce mai pot fi făcute în împrejurimi: la Sfinx, durată 10 minute; la Monumentul Eroilor de pe Caraiman, peste Vârful Caraimanului (alt. 2325 m), durată 1 oră; la Cabana Omu, durată cca. 2 ore, Peștera, Cabana Piatra Arsă.
Principalele căi de acces la Cabana Babele sunt următoarele:
Condiții
Ion G. Sbiera

Ion G. Sbiera (n. 1 noiembrie 1836, Horodnic de Jos, Suceava – d. 22 octombrie 1916, Cernăuți) a fost un folclorist și istoric literar român, membru fondator (1866) al Academiei Române. A fost profesor de limba și literatura română la Cernăuți, una dintre personalitățile proeminente ale culturii românești din Bucovina.
Asociația Drumeților din Munții Înalți ai României

Asociația Drumeților din Munții Înalți ai României (A.D.M.I.R.), a fost o asociație de turism din România fondată în data de 14 iulie 1929. A.D.M.I.R. și-a desfășurat activitatea în Munții Făgăraș Bucegi, Piatra Craiului, Iezer-Păpușa.
La 25 iunie 1931 se constituie la Câmpina, prima filială a asociației, iar în septembrie 1931 secția Câmpulung-Muscel care a pornit la realizarea unui vast program: refugiul Grindu (Cabana Radu Negru), Cabana Voina (mai târziu Vlaicu Vodă), refugiul Vacarea, refugiul Zănoaga și refugiul Iezer de la Lacul Iezer.
În mai 1933 apare primul număr al „Buletinului Alpin”, revistă de alpinism și drumeție de munte, înființată de ADMIR în scopul propagării, a frumuseților alpine ale munților noștri.
În 15 septembrie 1934 se înființează sediul din Ploiești al asociației, cu activitate în munții Bucegi, ce avea să colaboreze la ridicarea Cabanei Babele.
La 31 martie 1935 se pun bazele sediului ADMIR București, care din motive de ordin administrativ, a fost desființat în luna mai 1938.
Ca urmare a înființării „Federației Societăților de Turism din România” (F.S.T.R.), asociația ADMIR se afiliază la această structură turistică în aprilie 1935.
La 2 mai 1936 se înființează, la Pitești, cea de-a treia secție ADMIR. Acestei secții i se datorează construirea cabanelor Vlad Țepeș de la Cumpăna, de la Piscul Negru, Lacul Călțun și Căldarea Negoiului, trasarea de kilometri de marcaje pe versantul sudic al Făgărașilor.
În data de 20 septembrie 1936, după șapte ani de eforturi, se inaugurează construcția la Cabana Babele pe terenul proprietatea asociației. Cabana Babele va fi dată în folosință la 1 noiembrie 1937.
La 24 octombrie 1937 se înființează, în orașul Făgăraș, cel de-al patrulea sediu ADMIR. Secțiunea Făgăraș a pornit realizarea unei cabane în regiunea Viștea, Făgăraș.
În timpul existenței sale, Asociația Drumeților din Munții Înalți ai României s-a numărat printre primii exploratori ai munților Bucegi, preocupându-se de inițierea alpiniștilor în escaladări mai grele. De asemenea, a avut o activitate susținută, prin trasarea 337 km de marcaje: 155 km în Făgărș, 107 km în Piatra Craiului și 75 km în Iezer-Păpușa și zonele învecinate.
Oh Dear! What Can the Matter Be?

"Oh, Dear! What Can the Matter Be?", also known as "Johnny's So Long at the Fair" is a traditional nursery rhyme that can be traced back as far as the 1770s in England. There are several variations on its lyrics. It has Roud Number 1279.
The Oxford Dictionary of Nursery Rhymes by Iona and Peter Opie traces this song back to an earlier folk ballad, recorded between 1770 and 1780, whose lyrics are:
The tune was first published in British Lyre, or Muses' Repository (1792), and two years later in the James Evan's Ladies Memorandum for 1794. Older versions are likely to have existed, perhaps in 9/8 time rather than the usual 6/8. There are records of it being used as a popular duet by Samuel Harrison and his wife, the soprano Miss Cantelo, from 1776.
The following are given as the traditional lyrics (being chorus and verse) in Cuddon's and Preston's A Dictionary of Literary Terms and Literary Theory:
Cohen's Folk Music gives a different version of the lyrics:
Raph's American Song Treasury uses the traditional lyrics and adds a second verse:
Raph dates this version of the song to 1795, and notes that while it has been popular in the United States for over 200 years, having made its way across the Atlantic shortly after American Independence, it is really English, having achieved widespread popularity in England around 1792, from being performed as a duet at Samuel Harrison concerts. It was performed in concerts in New York and Philadelphia within a decade of arriving in the U.S.
The Oxford Dictionary of Nursery Rhymes dates the song to a manuscript compiled some time between 1770 and 1780. Chappell's Popular Music dates the song to 1792, when it was first published as sheet music. The notes by Stenhouse in the second volume of Johnson's Scots Musical Museum record a concurrent Anglo-Scottish publication.
The song has been parodied several times, the best known of which is the American bawdy song "Seven Old Ladies", sung to the same tune but with different lyrics. Here are the chorus and the first two verses, of seven, as published in Ed Cray's The Erotic Muse:
One suggested precursor to the bawdy song, recorded in William's Upper Thames collection is the following "old morris fragment":
As with many folk songs and tall tales each verse exaggerates one common trait (one so thin she falls through a knot-hole). Suggested alternate lyrics include:
"Seven Old Ladies" was not the first parody, however. Long before that parody, the song had been parodied for political purposes. One such parody can be found in the Wisconsin State Journal of 1 March 1864. It was written to exhort parents, who during the U.S. Civil War had not taken much interest in public schooling in Madison, to visit the schools of their children. Its lyrics were:
The Kidsongs Kids also made a version of the song called "Oh Dear, What Should the Color Be?" for their video "Play-Along Songs", about an artist named Pierre not knowing what colors to use for his painting of horses on a carousel.
Mushroom rock

A mushroom rock, also called rock pedestal, or a pedestal rock, is a naturally occurring rock whose shape, as its name implies, resembles a mushroom. The rocks are deformed in a number of different ways: by erosion and weathering, glacial action, or from a sudden disturbance. Mushroom rocks are related to, but different from, yardang.
A mushroom rock, rock pedestal, or gour is a typical mushroom-shaped landform that is formed by the action of wind erosion. At an average height of two to three feet (0.6 to 0.9 m) from the base, the material-carrying capacity of the wind is at its maximum, so abrasion (erosion by wind in which transported materials hit an exposed rock surface and polish it or scratch it) is also maximized. In some cases, harder rocks are arranged horizontally over a softer rock, resulting in such erosion.
Usually found in desert areas, these rocks form over thousands of years when wind erosion of an isolated rocky outcrop progresses at a different rate at its bottom than at its top. Abrasion by wind-borne grains of sand is most prevalent within the first three feet (0.9 m) above the ground, causing the bases of outcrops to erode more rapidly than their tops. Running water can have the same effect. An example of this type of mushroom rock is the one in Timna Park, Israel.
Occasionally, the chemical composition of the rocks can be an important factor; if the upper part of the rock is more resistant to chemical erosion and weathering, it erodes more slowly than the base. For example, erosion attributed to chemical weathering at the base of the rock due to the collection of dew near the surface.
A mushroom rock may ultimately form from an originally flat area of hard rock overlying soft rock, similar to the pattern of rocks that form a waterfall. Weathering of the exposed hard rock layer eventually exposes the lower rock to erosion from wind, water, salt intrusion, etc., depending on local conditions. The layer of softer rock is more readily eroded, leading to the formation of a depression or blowout. The overlying harder rocks are resistant to this process, and may ultimately end up as isolated mushroom rocks standing above the new, lower plain.
The nature of wind erosion is that it concentrates a few feet over the ground - wind speeds increase with height, but sediment load reduces. This means that the combination of highest sediment loads and fastest wind speed exist a few feet over the ground, leading to the characteristic narrowing of the support pedestal at this height.
In contrast to a mushroom rock formed by erosion of a single rock, these mushrooms are a type of balancing rock that formed from two separate rocks, one of which came to rest on top of the other. Typically, the uppermost rock was transported and deposited by the slow action of a glacier. The lower part of the rock formation might or might not have also undergone a degree of erosion to accentuate the mushroom shape.
Ventifact

A ventifact (also wind-faceted stone, windkanter) is a rock that has been abraded, pitted, etched, grooved, or polished by wind-driven sand or ice crystals. The word “Ventifact” is derived from the Latin word “Ventus” meaning ‘wind’. These geomorphic features are most typically found in arid environments where there is little vegetation to interfere with aeolian particle transport, where there are frequently strong winds, and where there is a steady but not overwhelming supply of sand.
Ventifacts can be abraded to eye-catching natural sculptures such as the main features of the White Desert National Park near Farafra Oasis in Egypt. In moderately tall, isolated rock outcrops, mushroom shaped pillars of rock may form as the outcrop is eroded by saltating sand grains. This occurs because, even in strong winds, sand grains can't be continuously held in the air. Instead, the particles bounce along the ground, rarely reaching higher than a few feet above the Earth. Over time, the bouncing sand grains can erode the lower portions of a ventifact, while leaving a larger less eroded cap. The resulting forms thus frequently resemble fantastical stone mushrooms.
Individual stones, such as those forming desert pavement, are often found with grooved, etched, or polished surfaces where these same wind-driven processes have slowly worn away the rock.
Ventifacts are typically of three types -
When ancient ventifacts are preserved without being moved or disturbed, they may serve as a paleo-wind indicators. The wind direction at the time the ventifact formed will be parallel to grooves or striations cut into the rock.
Ventifacts have also been discovered on Mars, where such sharp immobile rocks have caused significant damage to the wheels of the Curiosity rover. An example of a Martian ventifact was named Jake Matijevic. By analyzing its shape, it was possible to reconstruct the main wind direction which sculpted the rock.
Heping Island Park

Heping Island Park (Chinese: 和平島公園; pinyin: Hépíng Dǎo Gōngyuán) is a park in Heping Island, Zhongzheng District, Keelung, Taiwan.
Strong wind over the years had eroded the coastal area of Heping Island, forming rocks with special shapes. The park used to be under military control for a long period of time. However, the ban was gradually lifted in the 1960s and 1970s. Since then, more tourists have come to the area. Parts of the parks were close starting the end of 2010 and was fully reopened to the public in June 2012.
The park island is connected to Keelung mainland with the Heping Bridge. The park consists of its vast mushroom-shaped rocks.
The park is accessible by bus from bus stop nearby Keelung Station of Taiwan Railways.
Nir Am

Nir Am (Hebrew: ניר עם, lit. 'Nation Meadow') is a kibbutz in southern Israel. Located next to the city of Sderot and around two kilometres from the Gaza Strip, the kibbutz covers 20,000 dunams. It falls under the jurisdiction of Sha'ar HaNegev Regional Council. In 2022 it had a population of 726.
Nir Am was established on 19 August 1943 by immigrants from Bessarabia who were members of the Gordonia youth movement, including Zvi Guershoni, later a member of the Knesset. Over the years the kibbutz has also absorbed immigrants from Argentina, France and South Africa. During the 1948 war it was the headquarters of the Negev Brigade. In a report written in March 1948 by Yaakov Riftin investigating abuses in Haganah and Palmach units, it emerged that an Arab was seized, tortured and killed.
During 2023 Hamas attack, Nir Am was one of few villages near Gaza that avoided casualties due to the quick action of its security team, which managed to repel attacks by Hamas gunmen. The team was led by Inbal Rabin-Lieberman, the village's security coordinator who planned the defense, and included a retired Israeli special forces soldier living in the village.
An innovative work area was created in kibbutz Nir Am (Incubator), Offices and workplaces for rent to start-ups, small companies in high-tech activities).
The Museum of Water and Security in the Negev is located at Nir Am, next to Mekorot's Nir Am reservoir.
The Assaf Siboni Scenic Lookout and memorial, at a vantage point near the Nir Am Reservoir, offers excellent views of the Gaza Strip and especially of Jabalia.
Geologist's hammer

A geologist's hammer, also known as rock hammer, rock pick, geological pick, or geo pick, is a specialized hammer used for splitting and breaking rocks. In field geology, it is employed to expose fresh rock surfaces, as weathered surfaces may obscure accurate analysis of a rock's composition, bedding orientation, mineralogy, history, and strength. In fossil and mineral collecting, geologist's hammers are used to break rocks in order to reveal specimens contained within.
Geologist's hammers, as with most hammers, have two heads, one on either side. Most commonly, the tool consists of a flat square head on one end, with either a chisel or a pick head at the other end.
The effective power of a geologist's hammer is mainly considered to be a reflection of its head weight and handle length. Head weight may range from 8 oz (230 g) or less on a small hammer—such as would generally be used for casual use or by children—to 4 lb (1.8 kg) and greater. A hammer of 2–2.5 lb (0.91–1.13 kg) has been described as most useful, although metamorphic or igneous rocks often require heavier hammers for a more powerful blow. In such cases geologists may prefer a sledge or bricklayer's "club" hammer.
The best geologist's hammers are forged from one piece of hardened steel, which renders them sturdy and long-lasting. Alternatives such as tubular- and wooden-shafted hammers are more commonly used, in part due to their lower cost. Such alternative handles sacrifice strength and make the hammer unsuitable for high-strain activities such as prying.
The form and weighting of the shaft defines the balance, which itself defines the ease, efficiency, and comfort of use of the geologist's hammer.
ጥቅምት ፲፪

ጥቅምት ፲፪
ቀን በኢትዮጵያ ዘመን አቆጣጠር የዓመቱ ፵፪ኛው እና የመፀው ፲፮ኛው ዕለት ነው። ከዚህ ዕለት በኋላ እስከ ዓመቱ መጨረሻ ድረስ፣ በዘመነ ሉቃስ ፫፻፳፬ ዕለታት ሲቀሩ፤ በዘመነ ዮሐንስ ፣ ዘመነ ማቴዎስ እና ዘመነ ማርቆስ ደግሞ ፫፻፳፫ ዕለታት ይቀራሉ።
ኣቦ ሸማኔ

ኣቦ ሸማኔ በአንዳንድ አገር እንዲሁም ኢትዮጵያ ውስጥ የሚገኝ አጥቢ እንስሳ ነው።
አቦ ሸማኔ በአቦ ሸማኔዎች ወገን (Acinonyx) ውስጥ አሁኑ አንድያ ዝርያ ነው፤ በወገኑም ሌሎች ጥንት የጠፉት አባላት ከሥነ አጥንት ታውቀዋል።
አቦ ሸማኔ አሁን የሚገኘው በአንዳንድ ቦታ በአፍሪካና በፋርስ ብቻ ነው። ቀድሞ እስከ ሕንድ ድረስ ይገኙ ነበር።
ጅብና ሸማኔ ከጉድጓድ አይወጡም

ጅብና ሸማኔ ከጉድጓድ አይወጡም የአማርኛ ምሳሌ ነው።
ጅብና ሸማኔ ከጉድጓድ አይወጡም የአማርኛ ምሳሌ ነው።
Baglafecht weaver

The baglafecht weaver (Ploceus baglafecht) is a species of weaver bird from the family Ploceidae which is found in eastern and central Africa. There are several disjunct populations with distinguishable plumage patterns. Only some races display a discrete non-breeding plumage.
The origin of the word baglafecht is something of a mystery and was coined by Georges-Louis Leclerc, Comte de Buffon, probably from a local name in an Abyssinian language.
The following races are currently recognised:
The baglafecht weaver has a Total Body Length of 15 cm (5.9 in).
The adult male baglafecht weaver has a distinctive black mask which extends from the bill through the eye and onto the ear coverts contrasting with the bright yellow forehead, forecrown and throat. The upperparts are yellowish green with dark centres to the feathers creating a faint streaking. The underparts are bright yellow on the breast fading to white towards the vent. The tail is yellow washed dark brown. The bill is black and the eye is pale yellow.
The female baglafecht weaver lacks a mask but has dusky lores with yellowish-green cap, concolorous with the upperparts. In the non breeding plumage the mask is largely lost but there remains a dusky area around the eye, greyish brown on the upperparts, including the crown, with white washed buff underparts. Juveniles and immature birds do not have a mask on the dark-yellowish green head.
The nominate race and Emin's weaver assume a distinct non-breeding plumage, but Reichenow's weaver does not.
It is found in central, eastern, and south-eastern Africa. It is found in forest edge, woodlands, gardens and towns.
The baglafecht weaver normally breeds singly rather than in colonies. The nests are loosely woven and usually placed in the foliage of trees or bushes. It is often aggressive to other birds and not shy of people.
White-headed buffalo weaver

The white-headed buffalo weaver or white-faced buffalo-weaver (Dinemellia dinemelli) is a species of passerine bird in the family Ploceidae native to East Africa. The buffalo part of its name derives from its habit of following the African buffalo, feeding on disturbed insects. Two subspecies are recognized.
The white-headed buffalo weaver was first described by the German naturalist Eduard Rüppell in 1845.
Two subspecies of the white-headed buffalo weaver are now recognized.
The white-headed buffalo weaver is 170 to 190 mm (6.7–7.5 in) in length and 57 to 85 g (2.0–3.0 oz) in weight. In addition to its white head and underparts, the white-headed buffalo weaver has a vividly orange-red rump and undertail coverts. Its thighs are dark brown. Narrow white bands can be found on the wings especially when stretch his wings sideways. Both sexes are similar in plumage and hard to differentiate. The bill is conical and black. D. d. dinemelli has a brown tail, whereas D. d. boehmi has a black tail.
The white-headed buffalo weaver is native to the African countries of Ethiopia, Kenya, Somalia, Sudan, Tanzania, and Uganda. It prefers habitats such as savanna, and shrublands, but especially dry brush and acacia thickets.
Like most weavers, it is a gregarious bird which forages on the ground for insects, especially beetles and butterflies, fruits, and seeds, often in company with starlings. Foraging is often done in groups of 3–6 birds. It has various calls and the sound is sometimes parrot-like: “skwieeer”, “kiiyerr”, a ringing and repetitious “tew”. In addition, variable sounds such as chuckles and whistles can be heard at breeding and roosting sites. The sounds are slow and drawn out. They also make trills: “tsu-weely-weely-wair”. They often perch in trees and hang upside-down and can be very noisy. Breeding and roosting is done in groups and they can be defensive against intruders, usually by making noise. Altercations are rarely fatal and usually vocal. Males display to females by spreading their wings to show their white wing-patches and red-orange tail-coverts.
Breeding pairs are monogamous and nests are built together. The breeding season is related to rainfall and varies according to local conditions. Nest materials are pushed together, not interwoven, to form an oval 570 millimetres (22 in) wide. A short entrance tube opens downwards and is about 2 to 4 metres (6.6–13.1 ft) above the ground. Soft materials line the inner portions of the nest, which usually has several rooms, with defensive thorny branches on the outside. A large tree will have several of their nests, which other birds, such as the African pygmy-falcon, are known to use instead of building their own. The female incubates 3–5 greyish to pale blue eggs with red, brown and olive markings for 11–14 days. Both parents feed the chicks.
List of chemical elements named after people

This list of chemical elements named after people includes elements named for people both directly and indirectly. Of the 118 elements, 19 are connected with the names of 20 people. 15 elements were named to honor 16 scientists (as curium honours both Marie and Pierre Curie). Four others have indirect connection to the names of non-scientists. Only gadolinium and samarium occur in nature; the rest are man-made.
These 19 elements are connected to the names of people. Seaborg and Oganessian were the only living persons honored by having elements named after them; Oganessian is the only one still alive. Names were proposed to honor Einstein and Fermi while they were still alive, but they had both died by the time those names became official.
The four elements associated with non-scientists were not named in their honor but named for something else bearing their name: samarium for the mineral samarskite from which it was isolated; and americium, berkelium and livermorium after places named for them. The cities of Berkeley, California and Livermore, California are the locations of the University of California Radiation Laboratory and Lawrence Livermore National Laboratory, respectively.
Other element names connected with people (real or mythological) have been proposed but failed to gain official international recognition. The following such names received past significant use among scientists:
Names had also been suggested (but not used) to honour Henri Becquerel (becquerelium) and Paul Langevin (langevinium). George Gamow, Lev Landau, and Vitalii Goldanski [ru] (who was alive at the time) were suggested for consideration for honoring with elements during the Transfermium Wars, but were not actually proposed.
(See the article on element naming controversies and List of chemical elements named after places.)
Also, mythological entities have had a significant impact on the naming of elements. Helium, titanium, selenium, palladium, promethium, cerium, europium, tantalum, mercury, thorium, uranium, neptunium and plutonium are all given names connected to mythological characters. With some, that connection is indirect:
Titanium is unique in that it refers to a group of deities rather than any particular individual. So Helios, Selene, Pallas, and Prometheus actually have two elements named in their honor.
And for elements given a name connected with a group, there is also xenon, named for the Greek word ξένον (xenon), neuter singular form of ξένος (xenos), meaning 'foreign(er)', 'strange(r)', or 'guest'. Its discoverer William Ramsay intended this name to be an indication of the qualities of this element in analogy to the generic group of people.
Gallium was discovered by French scientist Paul-Émile Lecoq de Boisbaudran, who named it in honor of France ("Gallia" in Latin); allegations were later made that he had also named it for himself, as "gallus" is Latin for "le coq", but he denied that this had been his intention.
Schultze & Weaver

Schultze & Weaver was an architecture firm established in New York City in 1921. The partners were Leonard Schultze and S. Fullerton Weaver.
Leonard B. Schultze was born in Chicago, Illinois, on December 5, 1877. He was educated at the City College of New York and ranks high among the most successful pupils of Franco-American architect Emmanuel Louis Masqueray, founder of the Atelier Masqueray. Schultze had been an employee of the firm of Warren & Wetmore, and during his twenty years in that company's office he had worked on the designs for such projects as New York's Grand Central Terminal.
Weaver's primary responsibilities in the new firm were in engineering, business, and real estate. Schultze & Weaver's first major commission was from John McEntee Bowman's Biltmore Hotels, for the large Los Angeles hotel today known as the Millennium Biltmore.
Their later work included several other projects for the same company, including the Atlanta Biltmore Hotel, and the Coral Gables Biltmore Hotel. The firm also designed the Breakers Hotel in Palm Beach and the Miami Nautilus Hotel. In addition to their work outside New York, they designed several noted landmark hotels within the city, including The Park Lane Hotel, The Lexington Hotel (now the Radisson Lexington Hotel), The Pierre Hotel and its neighbor, the Sherry-Netherland. Schultze & Weaver architect Lloyd Morgan (1892–1970), in 1929, designed the Waldorf-Astoria Hotel which, upon its completion in 1931, was the world's largest, with 2,200 rooms. Schultze & Weaver redesigned and renovated the Grand Ballroom in New York City's Plaza Hotel in the autumn of 1929.
Though best known for their work on luxury hotels, Schultze & Weaver also designed schools, hospitals, residential developments, and office buildings such as the 1925 New York headquarters of the J.C. Penney Company. Among their other buildings are the Hunter-Dulin building on Sutter Street in San Francisco and Miami's Freedom Tower. They also designed the U.S. Post Office at Scarsdale, New York, as consulting architects for the Office of the Supervising Architect.
After Weaver died in 1940 Schultze reorganized the firm under the name Leonard Schultze and Associates. During this period the firm designed three large apartment complexes for the Metropolitan Life Insurance Company, and a fourth that served as housing for United Nations employees in New York. These are listed below.
As Schultze & Weaver:
As Leonard Schultze and Associates, for the Metropolitan Life Insurance Company:
As Leonard Schultze and Associates, as housing for the new United Nations:
Notes
Bibliography
Estadio Azteca (estación)

Estadio Azteca es una de las estaciones que forman parte del Tren Ligero de la Ciudad de México, perteneciente a la única línea existente del sistema. Se ubica al sur de la Ciudad de México en el límite de las alcaldías Tlalpan y Coyoacán.
Esta estación está situada enfrente del Estadio Azteca. El logo de la estación es una vista estilizada de dicho estadio.
Durante algún tiempo, fue una estación de correspondencia entre las líneas que iban a Xochimilco y la de San Fernando, razón por la cual esta es la única estación que tiene tres vías y dos andenes.​
Al sur de la estación pueden observarse los remanentes de la línea de tren ligero que comenzaba en esta estación y terminaba cerca de la avenida San Fernando, en Tlalpan. Aún se mantienen en pie los andenes de algunas de estas estaciones, así como sus vías.
La estación estuvo fuera de servicio desde el 1 de julio de 2019 hasta el 16 de enero de 2020, debido a que se realizó una rehabilitación mayor del sistema, haciéndose el cambio de vías que han permanecido desde a mediados de la década de 1890, cuando eran usados para la extinta ruta de tranvías que recorrían lo que hoy es el Tren Ligero. Las obras terminaron el día 31 de diciembre de 2019. La reapertura oficial se realizó el 16 de enero de 2020.​​
Estadio Azteca (canción)

Estadio Azteca es una canción del músico argentino Andrés Calamaro y primer sencillo de su álbum El cantante.​ La letra fue compuesta por Marcelo Scornik.​ El nombre de la canción hace referencia al Estadio Azteca de Ciudad de México.​ La letra de la canción fue compuesta por Marcelo Scornik, que se la cedió a su amigo Calamaro para que él la musicara.​
Debido a su popularidad, la canción tiene entre sus fans la consideración de «himno» en la discografía de Calamaro.​​​
Estadio Azteca apareció como el primer sencillo extraído del álbum El cantante, dentro del cual es una de las tres composiciones nuevas de Calamaro (el resto son versiones de otros temas).​
Por su letra, Estadio Azteca ha sido descrita como misteriosa, por su ambigüedad y su capacidad expresiva. Es un texto que «parece hablar de fútbol y de miseria» y del sentimiento de la afición.​ Otras versiones señalan que la canción trata temas más duros, como la dictadura argentina o la cocaína. Se considera también «un canto a la pérdida de la inocencia» y al «imparable paso del tiempo».​ Para su autor, Marcelo Scornik, la canción es un «rejunte de recuerdos y emociones».​
Copa América de Fútbol Playa

La Copa América de Fútbol Playa es un torneo internacional de fútbol playa que se disputa cada dos años entre las selecciones nacionales masculinas mayores de los 10 miembros de la CONMEBOL.​ Es la versión de fútbol playa de la más conocida Copa América.
El torneo es organizado por el organismo rector del fútbol en Sudamérica, la CONMEBOL, que estableció el evento en 2016​ luego de su declaración de compromiso un año antes, para desarrollar el fútbol playa en el continente. Los eventos de estilo exhibición que también se llevaron a cabo bajo el título de Copa América se llevaron a cabo en 1994-99, 2003 y 2012-14,​ pero esta encarnación completamente competitiva de la Copa América es la primera en ser oficialmente sancionada y organizada por la CONMEBOL,​ que también organiza los otros eventos oficiales de la Copa América en fútbol y futsal.
Desde 2023, ha sido el principal campeonato de fútbol playa disputado exclusivamente por selecciones nacionales sudamericanas. Anteriormente era uno de los dos campeonatos principales junto con el Campeonato de Fútbol Playa de Conmebol de más larga duración, establecido en 2006. Sin embargo, la CONMEBOL anunció la abolición de este último en 2022, a favor de que la Copa América se duplique como sus clasificatorios para la Copa Mundial de Fútbol Playa de FIFA. En ese momento, el torneo también pasó de celebrarse en años pares a años impares.​
En cursiva, se indica el torneo en que el equipo fue local.
Cruz Azul Fútbol Club Premier

El Cruz Azul Fútbol Club Premier fue un equipo filial, sin derecho a ascenso, del Cruz Azul Fútbol Club de la Primera División de México. Participaba en el Grupo 2 de la Serie A de la Segunda División de México. Jugaba sus partidos de local en el Estadio 10 de diciembre.
El 25 de mayo de 2015 se anunció que los 18 equipos de Primera División tendrían un equipo filial en la Liga Premier de la Segunda División, para que los jugadores que superen los 20 años de edad y ya no puedan participar en la categoría Sub-20 se mantengan activos.​ Así, Cruz Azul fundó su nueva filial de Segunda División llamándola "Cruz Azul Premier" utilizando como base al Cruz Azul Jasso que participaba en la Tercera División de México.
En 2018, el requisito reglamentario de tener un equipo en Liga Premier fue eliminado, el Cruz Azul retiró a su filial llamada "Premier" al igual que 12 equipos de la Liga MX, sin embargo, la Máquina Celeste ya contaba con el Cruz Azul Hidalgo en la misma categoría, por lo que continuó con su programa de desarrollo en esta liga.
Franquicia Cruz Azul Jasso
Cruz Azul Jasso

El Cruz Azul Jasso fue un equipo de fútbol profesional mexicano que jugó en la Segunda y Tercera División de México. Disputaba sus encuentros como local en el Estadio 10 de diciembre, dentro de la Ciudad Cooperativa Cruz Azul en Hidalgo y era equipo filial del Deportivo Cruz Azul Fútbol Club.
Este equipo filial comenzó a participar en el torneo Apertura 2006 en la Segunda División Zona Bajío, bajo el nombre de Cruz Azul Hidalgo. Modificó su nombre a Cruz Azul Jasso debido al cambio de sede del ya extinto Cruz Azul Oaxaca hacia la entidad hidalguense, quien ocupó el nombre de Cruz Azul Hidalgo. Cruz Azul Jasso fue campeón de la Segunda División en el torneo Clausura 2007. Para el Apertura 2014, el club volvió a tener el nombre de Cruz Azul Hidalgo, debido a que la franquicia de Ascenso MX fue vendida a Zacatepec. Sin embargo, el Cruz Azul Dublán de la Tercera División cambió su nombre a Cruz Azul Jasso. En tercera el equipo solo estuvo durante la temporada 2014-15 y entonces la franquicia fue transformada en Cruz Azul Premier para que participara de nueva cuenta en la Segunda División.
El Estadio 10 de diciembre fue construido para albergar al Deportivo Cruz Azul hasta que este se mudó a la Ciudad de México, dejándolo sin algún equipo, el estadio tiene capacidad para 17,000 personas cómodamente sentadas y cuenta con sombra. Actualmente es sede de pruebas del equipo de Primera División.
Roberto García Orozco

Roberto García Orozco (nacido el 24 de octubre de 1974) es un exárbitro de fútbol mexicano. Él arbitró en la clasificación para la Copa Mundial de la FIFA.​
El 3 de junio de 2015 la Comisión de Arbitrajes de la Conmebol anunció la participación como árbitro central de Roberto García Orozco, quien estuvo acompañado en las bandas por José Luis Camargo y Marvin Torrentera en la Copa América Chile 2015, que se disputó del 11 de junio al 4 de julio de 2015.​
El 14 de diciembre de 2008 fue designado como árbitro central en la final de vuelta disputada en el Estadio Nemesio Díez en el torneo Apertura 2008 entre Toluca vs Cruz Azul donde no marco un penal a favor del Cruz Azul donde el futbolista José Manuel Cruzalta choco contra el ariete del cruz azul César Villaluz donde este último tuvo que salir en camilla del partido y el azul ya había quemado sus 3 cambios 11 años después reconoció su error argumentado que el no estaba en capacidad de pitar el una final del campeonato “Reconozco que me equivoqué y haciendo un análisis, yo creo que en ese momento no era el árbitro para esa final” en un entrevista para la cadena de fox sports.​
El 16 de marzo de 2013 fue designado como árbitro central en el encuentro disputado en el Estadio Azteca en el torneo Clausura 2013 entre los equipos Club América vs San Luis en el cual tuvo su primer polémica en contra del Club América. A pesar de tener una buena actuación durante todo el partido, ya en el tiempo agregado 90+3, no marca un penal a favor del Club América sobre el jugador Raúl Jiménez tras una carga de espaldas con fuerza desmedida de parte de un defensor de San Luis. Al final termina amonestando al delantero americanista Raúl Jiménez bajo el argumento de tratar de cometer el penal, evitando así que el Club América se colocara en el segundo lugar de la tabla general del torneo Clausura 2013.​
El 29 de noviembre de 2015 fue designado como árbitro central en el encuentro correspondiente al juego de vuelta de los cuartos de final de la liguilla entre los equipos Club Universidad Nacional vs Tiburones Rojos de Veracruz, el cual tuvo una mala actuación con decisiones que perjudicaron al equipo visitante, permitiendo la clasificación del equipo Club Universidad Nacional a semifinales. El presidente del Tiburones Rojos de Veracruz solicitó mediante una carta a la comisión de arbitraje la investigación sobre la polémica actuación del silbante, ya que horas previas al encuentro el silbante comentaba en el hotel donde se hospedó que Club Universidad Nacional serían los clasificados a semifinales.​
Estadio 10 de diciembre

El Estadio 10 de diciembre, ubicado en la Ciudad Cooperativa Cruz Azul, en Tula de Allende, Hidalgo, es un estadio multiusos construido en 1963,​ que actualmente alberga a los equipos filiales de Cruz Azul, como el Cruz Azul Hidalgo y Cruz Azul Premier. El estadio tiene una capacidad de 17 000 aficionados.
Este inmueble fue el primer recinto que el Cruz Azul usó en Primera División, de 1964 a 1971 (8 temporadas, si se toma en cuenta el torneo México 70). Consiguió dos títulos de liga aquí (68-69 y México 70) y dos campeonatos de Copa (1968-1969 y Clausura 2013). En 1971 se mudan al Estadio Azteca de la Ciudad de México.
Ha sido sede de varias finales en distintas competencias de fútbol mexicano, tales como la Copa México de 1996, una final de la Primera División "A" , dos finales de Liga de la Segunda División de México, una final de la Copa de la Segunda División y un Campeón de Campeones de la misma división, además de dos finales de Tercera División de México.
Azul Azul

Azul Azul es un grupo boliviano de música pop y rock, formado en Santa Cruz de la Sierra a principios de 1990.
Se dieron a conocer en 1995 con su primer álbum El corte de la banana, donde destacó el hit «Mamá no quiero comer más huevo».​
En 1998, lanzaron el álbum El sapo,​ cuya canción «La bomba» fue uno de los éxitos que los llevó a la fama a nivel mundial. También destacaron otras canciones de ese mismo álbum, como «Lágrimas negras», «Mentirosa», «El canto de las aves» y «Sábado».
En 2004, cantaron a dúo «El hombre es como el oso» con la cantante mexicana Laura León.​
El 16 de mayo de 2011, la banda confirmó su última gira "Gracias por siempre", con la cual se despidió de los escenarios tras casi 20 años de carrera.​​
A finales de 2013, la productora musical Mesh publicó La historia de la música boliviana en 50 canciones donde «La bomba» fue seleccionada entre las 50 canciones que representan a Bolivia desde 1960 en la categoría de género tropical.​
En 2022, la banda se reúne para regresar a los escenarios de música y regresa en gira presentando conciertos momentáneamente en Bolivia, los Estados Unidos y otros países de América.
Cooperativa La Cruz Azul, S.C.L.

Cooperativa La Cruz Azul, S.C.L. is a cement company in Mexico. It was founded in 1881 by a British businessman named Henry Gibbon.
On 22 May 1927, the company's workers organized Club Deportivo Cruz Azul football club as a company team, which has gone on to become one of the most famous association football teams in Mexico, winning several national and international titles. The football team's association leads to the nickname of La Máquina Cementera or the cement locomotive. Along with Coca-Cola and Grupo Bimbo, Cemento Cruz Azul, the cement brand of Cooperativa La Cruz Azul, is one of the most frequently seen emblems on Mexican football jerseys.
With the creation of the North American Free Trade Agreement (NAFTA) in 1994, the company enjoyed the benefits of being able to transport across North America. It is now a well known cement company internationally.
Cooperativa La Cruz Azul has faced stiff competition from Mexico's other leading cement producer, Cemex, a company which has gone on to set foot on other countries, such as Puerto Rico (Cemex Puerto Rico), the United States and the United Kingdom.
In 1881, Englishman Henry Gibbon rented a portion of the old Hacienda City of Jasso, Hidalgo, and installed a hydraulic lime factory. By 1883, fellow Englishman Joseph (or George) Watson, heavily invested into the factory and business. Despite the efficient mining of the rich deposits of limestone minerals from the Hidalgo region, the business practically did not develop due to lack of capital and was bankrupt by 1906.
On 27 July 2021, a video surfaced where some 30 people are seen illegally entering the Cruz Azul Oaxaca plant and shooting the place. No injuries were reported in the incident.