davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Ahmad Shah Hussein Tambakau

Datuk Ahmad Shah bin Hussein Tambakau adalah Pengerusi Lembaga Penggalakan Pelancongan Malaysia yang telah dilantik pada 20 Julai 2018 lalu. Beliau juga adalah mantan Timbalan Menteri Wilayah Persekutuan dan mantan Ahli Parlimen Keningau, Sabah.
Beliau merupakan mantan Ahli Parlimen Keningau, Sabah untuk satu penggal dari 1982-1986 lalu. Kemudian, beliau telah digantikan oleh Joseph Pairin Kitingan yang memenangi kerusi tersebut pada tahun 1986.
Pada Pilihan raya umum Malaysia 2013, beliau telah bertanding di kerusi DUN Bingkor, Sabah atas tiket PKR yang ketika itu dalam Pakatan Rakyat. Dalam pertandingan 4 penjuru tersebut, beliau telah tewas dan kerusi tersebut telah dimenangi oleh Jeffrey Kitingan, adik kepada Joseph Pairin Kitingan.
Setelah Pakatan Harapan memenangi Pilihan raya umum Malaysia 2018, Menteri Pelancongan, Seni dan Budaya, Mohammadin Ketapi telah melantik beliau sebagai Pengerusi Lembaga Penggalakan Pelancongan Malaysia (Tourism Malaysia).
Beliau adalah anak kepada Datuk Hussein Tambakau dari Sabah.
Development of Small Tourism Enterprises in the Peripheral State of Kelantan

Buku Development of Small Tourism Enterprises in the Peripheral State of Kelantan ialah sebuah buku yang diterbitkan di Malaysia pada 2010 dengan harga 54 (2010). Ia diterbitkan oleh Penerbit Universiti Putra Malaysia dalam Bahasa Inggeris dengan nombor ISBN 9673441402.
Kuala Lumpur Hospital

Kuala Lumpur General Hospital (Malay: Hospital Kuala Lumpur, abbr: HKL) is the largest Malaysian government-owned public hospital and higher specialised hospital in Kuala Lumpur, the capital city of Malaysia Kuala Lumpur Hospital opened in 1870, HKL is a not-for-profit institution and serves as the flagship hospital of the Malaysian public healthcare system. This hospital serves as a tertiary and referral hospital. It is located on 150 acres of prime land in the city with 84 wards and 2,300 beds, making it one of the largest hospitals in the world. More than 90 per cent of the beds in HKL are allocated for subsidized patients, providing access to an internationally established standard of affordable healthcare.
The Kuala Lumpur Hospital or HKL has 54 different departments and units which include 29 clinical departments and 15 clinical support services. HKL has approximately 11,000 staff with almost 2,300 professionals in various fields and disciplines. Out of the total number of staff, there are 300 medical consultants and specialists, 1,300 medical officers, 72 matrons, 253 sisters (ward managers) and 3,500 registered nurses and 258 community nurses.
North Ward Block, Radiotherapy Department and Hostels for staff were built.
HKL handled over one million outpatients and 131,639 in-patients in 2015. In 2015, the total management expenditure for HKL reached RM 1 billion whilst development expenditure exceeded RM 17 million. On average, HKL handles over 3,300 outpatient cases daily. The average hospital admission on a daily basis was over 360 cases, with over 44,500 surgeries and 14 million lab investigations were conducted annually.
Among the facilities available at the Kuala Lumpur Hospital include banking & finance, cafeteria, convenience stores, gymnasium, tennis court, police station and a post office. The library and resource center for HKL patients and visitors is located at the main block. Mobile library services are available in selected wards. HKL also provides subsidized intermediate care and short-term accommodation for patients and caregivers who are not able to afford high living costs in the city.
The hospital is accessible within walking distance east of the Titiwangsa Station. However, when the MRT Putrajaya line phase 2 opens in 2023, Hospital KL station will better serve the hospital and the surrounding vicinity. Bus stop and taxi stands are available. There are 1,950 car park bays at HKL equipped with wireless parking lot detection and guidance system. By the end of 2017, there will be additional 1,270 car park bays with the opening of the Women and Children’s Hospital (WCH) in HKL.
9/11 Living Memorial Plaza

The 9/11 Living Memorial Plaza (Hebrew: האנדרטה לזכר קרבנות אסון מגדלי התאומים) consists of an Israeli cenotaph surrounded by a larger complex near Ramot, Jerusalem. It was built on 5 acres (2.0 ha) of land, having been completed in 2009, and had been designed by Israeli artist Eliezer Weishoff to honour the victims of the September 11 attacks, which were carried out by al-Qaeda against the United States in 2001.
The cenotaph measures 30 feet and is made of granite, bronze, and aluminum. It takes the form of an American flag, waving and transforming into a flame at the tip. A piece of melted metal from the ruins of the Twin Towers forms part of the base on which the monument rests. A glass pane over the metal facilitates viewing. The names of the victims, including five Israeli citizens, are embedded on the metal plate and placed on the circular wall. The monument is strategically located within view of Jerusalem's main cemetery, Har HaMenuchot.
The folded part of the flag is reminiscent of the collapse of the towers in a cloud of dust. The flag morphs into a six-meter-high memorial flame representative of a torch. It is the first and only monument outside of the United States which lists the names of the nearly 3,000 victims of the 9/11 attacks.
The cenotaph was designed by award-winning artist Eliezer Weishoff. It was commissioned by the Jewish National Fund (JNF/KKL) at a cost of ₪ 10 million ($2 million). The inauguration ceremony was held on 12 November 2009 with representation from the US Ambassador to Israel, James B. Cunningham, members of the Israeli Cabinet and legislature, the families of victims and others.
The 2013 memorial for the 9/11 attacks was commemorated at Living Memorial Plaza. Families of victims and diplomats attended the event. U.S. Ambassador to Israel Daniel B. Shapiro commented during the ceremony: "Here, at this painfully beautiful memorial site, we are a reminder to everyone that we, Americans and Israelis, stand together in a spirit of solidarity and commitment to the future."
Israel has issued postage stamps with the 9/11 Living Memorial Plaza pictured, as a tribute to the World Trade Center victims. Also, Israel Coins and Medals Corp issues medal for 9/11 victims with the image of Living Memorial.
Following the 2018 Pittsburgh synagogue shooting, the Jewish National Fund and JNF-USA erected a stone plaque listing the names of the 11 victims of that attack next to the 9/11 Living Memorial Plaza. In February 2019, Pittsburgh mayor Bill Peduto visited the synagogue memorial and planted an olive tree beside it "as a symbol of peace and continuity".
The Amazing Race Australia 7

The Amazing Race Australia 7, also known as The Amazing Race Australia: Celebrity Edition, is the seventh season of The Amazing Race Australia, an Australian reality competition show based on the American series The Amazing Race and the fourth instalment of Network 10's iteration of the show. Hosted by Beau Ryan, it featured eleven teams of two, each with a pre-existing relationship and including at least one celebrity contestant, in a race around Asia to win the grand prize of A$100,000 for the winners' chosen charity. This season visited one continent and three countries and travelled over 10,000 kilometres (6,200 mi) during twelve legs. Starting in Delhi, racers travelled through India, Malaysia and Cambodia before finishing in Kuala Lumpur. New elements introduced in this season include an international finish line. The season premiered on 4 October 2023 with the finale airing on 9 November 2023.
In a worldwide Amazing Race first, three teams won the race: Daughter and mum Alli & Angie Simpson, uncle and nephew Darren McMullen & Tristan Dougan and sisters Emma & Haley Watkins all won the race after agreeing to step on the Finish Line mat together to split the grand prize for each team's charity. In this split victory, Emma & Haley Watkins and Alli & Angie Simpson became the first all-female teams to win The Amazing Race Australia.
During the airing of the previous season, Beau Ryan stated in an interview that he believed that there would eventually be a celebrity season. On 28 April 2023, Network 10 announced that The Amazing Race Australia was renewed and that a new season would be airing in late 2023. Two days later, the network announced that the season would feature celebrity contestants.
Filming for the Celebrity Edition began on 8 June 2023 in Delhi, India with the cast announced on the subsequent day. The fifth season was initially set to visit India; however, plans were cancelled due to the COVID-19 pandemic. The show filmed in Agra on 9 June. This season included a first-time visit to Malaysia with racers spotted in Penang, Malaysia on 17 June. Filming wrapped in early July in Kuala Lumpur.
Former AFL player Warwick Capper was rumoured to have been set to compete with his son Indiana; however, he dropped out due to a low booking fee.
The cast consisted of celebrities and their relatives and friends.
In 2023, Harry Jowsey competed on the thirty-second season of the American version of Dancing with the Stars. Jowsey also competed on the second season of Perfect Match. In 2025, George Mladenov competed on Deal or No Deal. Later in the year, Mladenov competed on Survivor: Australia v The World.
The following teams are listed with their placements in each leg. Placements are listed in finishing order.
Rating data is from OzTAM and represents the viewership from the 5 largest Australian metropolitan centres (Sydney, Melbourne, Brisbane, Perth and Adelaide).
Souvenir napoléonien

The Souvenir napoléonien, founded in 1937, is an association which promotes the historical study of the Napoleonic era. Its full name is the Société française d'histoire napoléonienne.
First established in the year 1937 by Eugénie Gal, a great-great-niece of Marshal Suchet, the Souvenir napoléonien was recognized as a benevolent association by a French decree dated 5 November 1982. The society studies and makes known the history of the First and Second French Empires, from the time of the French Revolution, the imperial family, and the institutions, places, and people who were part of this history. For this purpose, it organizes a wide variety of events, such as conferences, seminars, study visits, and commemorations, at the international, national and regional levels, both in France and abroad.
The society works closely with the Fondation Napoléon, from which it receives financial support for the publication of its magazine, the Revue du souvenir napoléonien.
The officers of the Souvenir napoléonien are a President, an Honorary President, three Vice-Presidents, a Treasurer and a Deputy Treasurer. The governing body is called the Steering Committee. There is also a General Secretary and an editor-in-chief of the magazine.
In France and abroad, delegates are tasked with the organization of venues and conferences. The delegations in France are as follows: Nord-Pas-de-Calais, Picardy, Normandy, Brittany, Paris and Île-de-France, Champagne-Ardenne, Lorraine, Alsace, Loire Valley, Berry, Burgundy, Franche-Comté, Poitou-Charentes, Limousin-Quercy, Auvergne, Lyonnais, Dauphiné-Savoie, Aquitaine, Midi-Pyrénées, Languedoc-Roussillon, Provence-Alpes-Côte d'Azur, Nice Alpes-Maritimes, and Corsica.
The delegations abroad are: Northern Italy, Rome and Central Italy, Belgium, Sweden and Switzerland. In addition, there are overseas correspondents for Montreal, Bogota, Vienna, and the United Kingdom.
The Souvenir napoléonien has a library which was initially established with about five hundred books from the library of Baron Jean Thiry, bequeathed to the society by the historian's children. This library is constantly expanded by donations from the society's members and from authors and publishers, as well as by purchases, and is available for the use of members of the association and of students in a building at 82 rue de Monceau, Paris.
The library contains the archive of the Revue du Souvenir napoléonien magazine, starting from issue number 233 of December 1967.
Many historians, including Thierry Lentz, Michel Wilmot, Maurice Bernard-Catinat, Jacques-Olivier Boudon, and Jean Étèvenaux, have contributed to the society's magazine Revue du Souvenir napoléonien on topics relating to the Napoleonic era, from the Directoire to the Second French Empire.
Distritong pambatas ng Nueva Ecija

Ang mga Distritong Pambatas ng Lalawigan ng Nueva Ecija, Una, Ikalawa, Ikatlo at Ikaapat ang mga kinatawan ng lalawigan ng Nueva Ecija sa mababang kapulungan ng Pilipinas.
Ang Nueva Ecija ay kinakatawan ng solong distrito nito mula 1907 hanggang 1928. Sa bisa ng Kautusan Blg. 3336 noong Disyembre 7, 1926, ang lalawigan ay nahati sa dalawang distritong pambatas mula 1928 hanggang 1972.
Noong panahon ng Ikalawang Republika, nagpadala ng dalawang assemblymen at-large ang lalawigan sa Kapulungang Pambansa. Nang manumbalik ang Komonwelt, muling hinati ang lalawigan sa dalawang distritong pambatas.
Kahit naging lungsod ang Cabanatuan at Palayan, nanatili itong bahagi ng kinakatawan ng lalawigan sa bisa ng mga Batas Pambansa Blg. 526 (1950) at 4476 (1965).
Bahagi ito ng kinakatawan ng Rehiyon III sa Pansamantalang Batasang Pambansa, mula 1978 hanggang 1984. Mula 1984 hanggang 1986, nagpadala ng apat na assemblymen at-large ang lalawigan sa Regular Batasang Pambansa.
Sa ilalim ng bagong Konstitusyon, muling hinati ang lalawigan sa apat na distritong pambatas noong 1987.
Notes
Notes
Notes
La Solidaridad

Ang La Solidaridad ang naging pangalan ng isang samahan ng mga Pilipinong ilustrado sa Espanya na naghangad na magkaroon ng representasyon ang Pilipinas sa Cortes Generales. Ito rin ang naging pangalan ng opisyal na pahayagan ng samahan na itinatag noong 13 Disyembre 1888.
Ang naging pangulo nito ay si Galicano Apacible, pinsan ni Jose Rizal. Ang mga ibang naging opisyal nito ay sina Graciano Lopez Jaena, pangalawang pangulo at si Mariano Ponce, ingat-yaman. Si Rizal, na nasa London noong panahong iyon, ay naging Pangulong Pandangal. Ngunit, kahit ang ibig sabihin ng pangalan ng samahan ay "the soliditary", naghirap ang samahan dahil sa hindi-pagkakaunwaan at anarkiya. Kinailangan ang maimpluwensiyang opinyon ni Rizal at ang talino ni del Pilar para magkaunawaan ang mga Pilipino sa Espanya at mabigyang halaga ang kanilang mga layunin.
Ang pahayagan naman ay lalong nagpalakas sa samahan at naging opisyal na pahayagan nito mula noong 15 Pebrero 1889 hanggan 15 Nobyembre 1895. Ang mga donasyon ng mga komiteng lokal at ang pamamahagi nito sa taong-bayan ay lalong nag-enganyong sumama ang mga indibidwal sa kampanya para sa mga pagababago ng itlog na bulok
Ang dyariyong La Solidaridad ay may tatlong bahagi. Ito ay mga sektion nang iba-ibang subject.
Nabuwag ang La Solidaridad sa kaubusan ng pondo kaya naipahayag nila ang kanilang pinakaunang at pinakahuling dyaryo. May napabalitang may namatay na upang magbigay lamang ng pondo para sa pahayagan ng La Solidaridad, meron na ring mga nagkasakit dahil dito. Kaya kalaunan ay kumalas na si Dr. Jose P. Rizal sa samahan at unti-unting naglaho ang pangkat na La Solidaridad.
Leonor Rivera

Si Leonor Rivera (11 Abril 1867 – 28 Agosto 1893) ang babaeng naging bahagi ng buhay ni Jose Rizal. Bagaman pinsang buo si Rivera ni Rizal, nagkaroon sila ng romantikong ugnayan na mabagal ka ng labing-isang mga taon Ayon sa istoryador na si Austin Coates, si Rivera ay kaakit-akit, may malambot, kulot na buhok, nakakaakit na mga dimples, at nakakaakit na boses sa pagkanta. Siya ay matalino at marunong tumugtog ng piano. Siya ay reserbado at malambot ang pagsasalita, na ayon kay Rizal ay mga huwarang katangian ng isang babae. Ganito ang ideyalisasyon ni Rizal kay Leonor kaya na-immortal niya ito bilang Maria Clara sa kanyang dalawang nobela, ang Noli Me Tangere at El Filibusterismo.
Ang lathalaing ito na tungkol sa Talambuhay, Pilipinas at Kasaysayan ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Diariong Tagalog

Ang Diariong Tagalog (sa makabagong ortograpiya: "Diyaryong Tagalog") ay pahayagang nasa wikang Tagalog at Espanyol noong panahon ng pananakop ng Espanya sa Pilipinas. Itinatag ito ni Marcelo del Pilar noong 1882 at tinustusan naman ni Francisco Calvo ang pagpapalimbag ng pahayagan. Ang Diariong Tagalog ang unang naglathala ng mga kaisipang nag-uudyok ng reporma sa pamahalaan at tumuligsa rin sa pang-aabuso ng mga prayle. Tumagal lamang ng limang buwan ang pahayagan magmula nang lumabas ang unang sipi nito noong Hulyo 1 ng natura ring taon.
Pinamatnugutan ni del Pilar ang Diariong Tagalog at naglathala ng mga daing ng mga inaapi at pagsulong ng reporma sa pamahalaang Kastila. Nagsulat si Jose Rizal para sa Diarong Tagalog ng makabayang sanaysay na pinamagatang Aoomor Patrio gamit ang pangalang Laong Laan. Isinalin ito sa Tagalog ni del Pilar at lumabas sa pahayagan noong Agosto 20, 1882.
Ang Diariong Tagalog ay muling binuhay sa digital na pormat ng Negosentro Media noong taong 2023.
Ang lathalaing ito ay isang usbong. Makatutulong ka sa Wikipedia sa pagpapalawig nito.
Hand-in-waistcoat

The hand-in-waistcoat (also referred to as hand-inside-vest, hand-in-jacket, hand-held-in, or hidden hand) is a gesture commonly found in portraiture during the 18th and 19th centuries, as well as mid-19th century photography. The pose appeared by the 1750s to indicate leadership in a calm and firm manner. It is most often associated with Napoleon Bonaparte because it was used in several portraits made by his artist, Jacques-Louis David, amongst them the 1812 painting Napoleon in His Study. The pose, thought of as being stately, was copied by other portrait painters across Europe and America. Most paintings and photographs show the right hand inserted into the waistcoat/jacket, but some sitters appear with the left hand inserted.
The hand-in-waistcoat gesture traces back to classical times – Aeschines, founder of a rhetoric school, suggested that speaking with an arm outside of the chiton was bad manners. The pose was used in 18th-century British portraiture as a sign that the sitter was from the upper class. An early 18th-century guide on "genteel behavior" indicates that it denotes "manly boldness tempered with modesty." Art historian Arline Meyer has argued that – in addition to mirroring actual social behaviour or borrowing from classical statuary – the pose became a visualization of English national character in the post-Restoration period; in the context of increasing Anglo-French rivalry, it promoted "a natural, modest, and reticent image that was sanctioned by classical precedent" in contrast to "the gestural exuberance of the French rhetorical style with its Catholic and absolutist associations".
With the invention of photography, the pose continued but may have had an additional purpose in preventing blurring by maintaining the sitter's hand in a single place. It is commonly seen in photographs of members of the military, with several American Civil War photographs showing the pose, or indicated by three open buttons on a tunic.
Rizal Without the Overcoat

Rizal Without the Overcoat is a book by Filipino writer Ambeth Ocampo, adapted from his "Looking Back" column in the Philippine Daily Globe from October 1987 to July 1990. These writings were attempts to "translate" José Rizal and his historical context so that he could be better understood by a new generation—to present "a "new" Rizal that had been obscured by school and myth."
In 1999, an expanded edition of the book was published to which was added an award-winning series of commentary on Rizal which Ocampo had written. His column by then had moved to the Philippine Daily Inquirer. The book is frequently used as a reference for college courses on the Life and Works of José Rizal, which is mandated by law (Republic Act 1425) as a required course for all college students. It won the 1990 National Book Award for the Essay. Although it garnered immense popularity, the book is criticized for its lack of conceptual and analytic contribution to the larger debate in Philippine historiography.
Lauren Bacall

Lauren Bacall (distaget: [ˌlɔrən bəˈkɔːl] e saozneg), ganet Betty Joan Perske d'ar 16 a viz Gwengolo 1924 e kêr New York ha marvet d'an 12 a viz Eost 2014 e New York ivez, a oa un aktourez stadunanat. Lesanvet e oa « the look » (ar sell) rak e oa brudet evit he sell blizoniel, he mouezh teñval hag he rolloù a vaouez tonket. Gwreg diwezhañ Humphrey Bogart e oa bet.
E-touez he filmoù brudetañ a c'haller menegiñ To Have or Have Not (1944), How to Marry a Millionaire (1953) ha Designing Woman (1957).
Dre he zad e oa hi liammet gant Shimon Peres (ganet Szymon Perski), 8vet kentañ ministr ha 9vet prezidant Israel. Peres a oa dianav eus ar fed-se betek ma vefe kontet dezhañ gant Bacall.
Château Rothschild

The Château Rothschild is a historic château in Boulogne-Billancourt near Paris, France.
The château was built in 1855 for banker James Mayer de Rothschild. It was designed by architect Joseph-Armand Berthelin. Guests included President Adolphe Thiers and Prime Minister Georges Clemenceau.
It was inherited by James's son, Edmond James de Rothschild. After Edmond's death in 1934, the Rothschild family no longer lived at the château, even though his daughter, Alexandrine de Rothschild, took care of the grounds surrounding it.
During World War II, the château was taken over by the Kriegsmarine, the Nazi Navy. After the liberation of France, it was used by American forces. The Kriegsmarine and US forces also used another Rothschild residence, the Château de la Muette 3.5 km away on the edge of Paris.
It was acquired by Saudi Prince Khalid I Abdulaziz al-Ibrahim in 1986.
The château was sold to French property developer Novaxia in 2016. After 37 years of neglect, the Château Rothschild will be restored, with work beginning in 2020.
48°51′00″N 2°14′00″E﻿ / ﻿48.8500°N 2.2333°E﻿ / 48.8500; 2.2333
Herminia Mancini

Herminia Mancini (Buenos Aires, Argentina, 1882 - ibídem, 24 de junio de 1963) fue una actriz de carácter argentina de cine y teatro.
Nacida en Buenos Aires, se habría iniciado a los 16 años en un grupo de aficionados; trabaja en gira por Uruguay, integra la Compañía de circo criollo de José Corrado, es contratada para el Teatro Apolo por los hermanos Podestá. A principio del siglo XX trabajó en la "Compañía Dramática y Cómica de José Podestá". En 1906 pasó a formar parte de la "Compañía de Pablo Podestá" en el Teatro Marconi junto con Olinda Bozán, Aída Bozán, Atilio Supparo, Pedro Gialdroni, Ubaldo Torterolo y un joven debutante, Arturo De Bassi. En 1924 creó la "Compañía argentina de dramas y comedias, Mancini- Cassnel -Mancilla", momento en la que se había asociado profesionalmente con la actriz Carmen Cassnel y el actor, Federico Mancilla. En 1926 trabajó en una obra en el Teatro Maipo que hizo junto a Dora Gález, Margarita Padín, Pepita Cantero, Consuelo Carreras y Mencia Rodríguez. También formó la compañía de "sainetes, comedias y revistas" de Luis Arata-Herminia Mancini con dirección de Atilio Supparo. Trabajó para la Compañía de Florencio Parravicini en el Teatro Argentino y el de Roberto Casaux. Con el transcurrir de los años, y ya en la década de 1930 llegó a fundar su propia empresa teatral llamada "Compañía de Comedia de Herminia Mancini" con la cual presentó varias obras.
Mancini, quien era la madrina artística de la actriz Eva Franco,​ filmó un total de 15 películas argentinas, siempre como actriz de reparto, junto a primeras figuras de la escena nacional como Herminia Franco, Floren Delbene, Ernesto Raquén, Miguel Gómez Bao, Hugo del Carril, Delia Garcés, Elsa O'Connor, Santiago Gómez Cou, Pepe Arias, Amalia Sánchez Ariño y Guillermo Battaglia, entre otros.​
En teatro trabajó con Blanca Vidal, María Esther Podestá, Lea Conti, Humberto Scotti, León Zárate, María Esther Buschiazzo, Francisco Ducasse, Francisco Bastardi, José Olarra, Milagros de la Vega y Alberto Ballerini, entre otros.
La actriz cómica Herminia Mancini falleció víctima de una larga enfermedad el lunes 24 de junio de 1963 a los 81 años de edad.​
Grasa de pella

Grasa de pella es el término que se utiliza en el español rioplatense para designar el tejido adiposo bovino (grasa vacuna) de buena calidad que rodea las menudencias, preferentemente la grasa que rodea a los riñones, sometida a cocción hasta derretirla y que luego puede conservarse. De la cocción se retiran los trozos de carne residuales que se denominan “chicharrones” y que se utilizan en diversas recetas de panadería integrados a la masa (pan de chicharrones, tortas de chicharrones, torta frita, etc.).
Es ingrediente esencial de las empanadas criollas tradicionales de Argentina, usada en la preparación de la masa y en la cocción de la carne del relleno. Entre los diversos modos de preparación está muy difundido el de cocer los trozos de grasa picados en leche a la que se ha agregado hojas de laurel. Al producido final se le retiran los chicharrones para luego colarlo, enfriarlo rápidamente (para evitar la sobrecocción) y envasarlo.
Años 0 a. C.

Los años cero antes de Cristo cubren el período que comenzó el 1 de enero de 9 a. C. y terminó el 31 de diciembre de 1 a. C. Dado que en la cronología basada en el Anno Domini no existe un año 0, este período no duró diez años (una década) sino solamente, nueve.​
Fue precedido por la década de los años 10 a. C.. y sucedida por los años 0 d. C..
0-3-0

0-3-0 is a type of wheel arrangement for a monorail steam locomotive.
This most unusual wheel arrangement was only used for specialised monorails.
The Lartigue Monorail locomotives used on the Listowel and Ballybunion Railway were of 0-3-0 wheel arrangement, although they also required non-load-bearing guide wheels. These locomotives were built by the Hunslet Engine Company, Leeds in 1888.
Four locomotives were built with this wheel arrangement in 1907 for the Patiala State Monorail Trainways, a monorail line in Patiala, India. They had double flanged driving wheels and the locomotives had an outrigger wheel that ran on the ground. The builder was Orenstein & Koppel of Berlin, one locomotive is preserved in working order at the National Rail Museum, New Delhi, New Delhi.
Also, in the Russian notation that counts axles instead of wheels, 0-3-0 is identical to Whyte's 0-6-0.
Орхидеи

Орхидеи или Салепови (Orchidaceae) е най-голямото семейство покритосеменни растения, с описани 750 рода, около 25 000 природни вида и близо 500 000 хибрид, създадени по естествен и изкуствен път. Цветовете са неправилни , с изключително богато разнообразие на цветове и форми.
Името им идва от гръцката дума orkhis (όρχις), означаваща „тестис“, заради формата на грудките при растенията от род Orchis. Думата за първи път е използвана от считания за баща на ботаниката древногръцки учен Теофраст (372/371 – 287/286 пр.н.е.), в книгата му „Естествена история на растенията“.
Орхидеите са разпространени в хабитатите в цял свят, с изключение на пустините и Антарктика. Преобладаващата част от тях се среща в тропическите региони, най-вече Азия, Южна и Централна Америка. Орхидеи са откривани и отвъд антарктическия кръг, в южна Патагония.
Най-общо, тяхното разпростанение е следното:
В България естествено разпространени са 26 рода с около 68 вида. От тях 24 вида са защитени от Закона за биологичното разнообразие. Повечето от тях са терестрийни - растат в почва. Най-широко са представени родовете Салеп (Orchis) – 17 вида; Дремник (Epipactis) – 10 и Дланокоренник (Dactylorhiza) – 8 вида.
В зависимост от начина на добиване на хранителни вещества, орхидеите могат да се групират в следните категории:
За пълен списък на родовете вижте Родове орхидеи. По-известните сред тях са:
На орхидеята е наречена улица в квартал „Горна баня“ в София (Карта).
Орхидеите в България
Обикновена петниста орхидея

Обикновената петниста орхидея (Dactylorhiza fuchsii) е вид цъфтящо растение от семейство Орхидеи. Среща се почти из цяла Европа. Срещат се много вариации на цвета и височината на растението, като то е високо между 15 и 60 cm. Цветът варира от бял до светлолилав с лилави петна, откъдето идва и името на орхидеята. Езичето има три части. Някои от колониите в диворастящ вид миришат за да привличат насекоми. Листата на обикновената петниста орхидея са тесни, издължено-елипсовидни, често с петна по тях. Цъфти обикновено между юли и август. Орхидеята се среща върху алкални почви от блатисти до по-сухи местности, често богати на варовик. Това е една от най-често срещащите се орхидеи в диворастящ вид в Европа.
Орхидея „Летяща патица“

Орхидея „Летяща патица“ (Caleana major), известна на английски: large duck orchid – орхидея „голяма патица“, е малка орхидея, открита в източна и южна Австралия. Това сухоземно растение се отличава със забележителен цвят, наподобяващ патица в полет. Цветето е атрактивно за насекоми, като sawfly, които опрашват цветовете в процес, известен като псевдокопулация. През 1986 г. тази орхидея е представена на австралийска пощенска марка.
Маймунска орхидея

Маймунската орхидея (Dracula simia), е епифитна орхидея, първоначално описана в рода масдевалия (Masdevallia), но по-късно преместена в род дракула (Dracula).
Разположението на клонката, венчелистчетата и устните силно наподобява лицето на маймуна. Растението цъфти целогодишно с няколко цвята на съцветието, които се отварят последователно. Цветята са ароматни с аромат на зрял портокал.
Пасха

Пасха или Песах (на иврит: חג פסח "хаг - пе - сах) е еврейски празник, един от трите главни празника Шалош Регалим (наред с Шавуот и Сукот), на които, следвайки изискванията на Петокнижието, древните евреи са извършвали поклонничество в Йерусалимския храм.
Пасха се празнува на четиринадесетият ден от първия слънчев и четвърти лунен месец Нисан. Пасха е посветен на изхода на евреите от Египет и почитането на Бог като изкупител. По време на празника символично се преповтарят моменти от последната вечер преди бягството. Самото събиране около празничната трапеза се нарича Седер, следващите 5 дни се наричат „полупразници“. По времето на Втория храм всяка група поклонници първо отнасяла там жертвено агне, което след това се изпичало на открито и се яде с безквасен хляб, докато се преразказва историята за изхода от Египет. След разрушаването на Храма в 70 година, жертви не се принасят, но се запазват ритуалните ястия, а в центъра на празника застава свързването на изкуплението на евреите при Изхода с постоянното и бъдещо изкупление на еврейския народ.
Виктор I

Виктор I (на латински: Victor); е римски папа от 189 г. до 199 г.
Роден е в Северна Африка. Служил като архидякон. След избирането си активно участвал в спора за времето за празнуване на Великден. Папа св. Виктор I Мъченик е известен със сремежа му да обедини църквите, което се изразявало в това, че те всички трябва да празнуват Великден в неделя. По негово време по-голяма част от Църквата чествала Христовата Пасха в деня от седмицата, в който Христос възкръснал - неделя, но църквите в Мала Азия празнували Великден на 14-ия ден на месец Нисан от еврейския календар, който можел да се пада в различен от неделята ден. Те изхождали от практиката на св. Йоан Благослов, който спазвал еврейската традиция. Папа Виктор заплашва с отлъчване онези, които не празнуват Възкресение в Господния ден. След писмо на св. Ириней Лионски до него с молба да „охлади страстите“, за да избегне опасността от сериозен разкол в Църквата, папа Виктор приема съвета на Ириней и търпеливо отстъпва. При неговия приемник - папа св. Зеферин - църквите се обединяват и официално приемат честването на Господнята Пасха да се извършва само в неделен ден. Впоследствие папа Виктор е канонизиран.
Аникет

Аникет (на латински: Anicetus) е римски папа от около 154 до около 167. Името му идва от гръцки и означава „непобедим“.
Според „Книга на папите“ той е сириец от Емеса (днес Хомс). Аникет е първият епископ на Рим, който осъжда еретичното учение – монтанизъм. Той също така се обявява срещу гностицизма и маркионизма. Аникет издава декрет, който забранява на християнските свещеници да носят дълги коси, така както са правели гностиците.
Според Ириней Лионски по време на неговия понтификат св. Поликарп Смирненски вече на преклонна възраст се явил при него в Рим за дебат по повод времето за празнуване на Великден. Поликарп, както и всички представители на Източната църква празнували Пасха на 19 април, в деня на тайната вечеря на Христос, без да вземат предвид дали е неделя. В Рим (в съответствие с обичая, въведен от св. Петър и св. Павел) празникът се отбелязвал в неделята след 19 април, а денят на Христовата смърт (pasca staurosimon, pascha crucificationis) – в петък; тази римска традиция се съхранила. Дискусията се състояла, но страните не стигнали до съгласие. Според Евсевий Кесарийски: „Нито Поликарп успя да убеди папата, нито папата Поликарп. Спорът не бил завършен, но отношенията не били нарушени“. Папата позволил на Поликарп да продължи да празнува Пасха в църквата в Смирна в деня, в който е свикнал.
Има сведения, че папа Аникет умира като мъченик (липват точни детайли как) по времето на съимператора Луций Вер. За дата на смъртта са посочвани 16, 17 и 20 април, като денят, в който се почита паметта му, е 17 април. Погребан е във Ватикана.
Мишколц

Мишколц (на унгарски: Miskolc; на словашки: Miškovec; на полски: Miszkolc) е град в Североизточна Унгария, административен център на окръг Боршод-Абауй-Земплен.
С население около 168 000 души той е трети по големина в страната след Будапеща и Дебрецен.
Голяма част от производствените мощности на промишлеността на Унгария бяха съсредоточени в Мишколц. След падането на тоталитарния строй градът се превръща в мощен притегателен център за туристите, които могат да видят редица забележителности, между които Народния театър на Мишколц и естествената красота на природния парк Бюк.
Побратимени градове с Мишколц са:
Духовна и материално-обществена култура в Трънско

В Знеполе духовният и материално-обществена култура е многопластова : се и развивала във времето. Тя е обект на изучаване и изследване от студенти до академици и през ХХI в. С.Х. От антропологична гледна страна хората от Знеполе са средни на ръст, здрави, набити, скулести и с големи вдлъбнати очи. Отличават се със светлите си очи - зелени, сини, сиви и синьо-зелени. Рядкост е да се срещнат чернооки или с кафяви очи. Кожата е бяла или кафеникава до тъмна. Техният нрав е здрави, оптимостично-реалистични хора, деликатни, трудолюбиви. Въпреки неволите, те не изразяват своите трудности и и неволи, а го прилагат в трудолюбие. И в малките неща те намират смисъл в живота. Поради това не сребролюбието, а трудът е мерило основна ценност. Любовта към труда, трудолюбието са са основна ценност. Мързелът и безделието ги определят като падение и опадък и зло изпратено от дяволът, защото той с нищо не може да се похвали.. Ронулужаните времето ги е научило за опазват семейството и възпитанието на поколенията си. В с. Рани Луг стожер е женското свързвана с пазител на семейното огнище и семейната чест. Затова и до днес те са са уважавани и на почит в селото от мъжете. Чувството за помощ и уважение в Знеполе са на първо място сред местните. в Знеполско от старо време време съществува т.нар. Намолба (взаимопомощ между хората). Жителите на селата в котловината си помага когато някой реши да изгражда дом, всеки с който може да помогне с каквото може и да му се притече на помощ. Това се дължи на на на патриархалното възпитание и коопериращите семейства в които са израснали през времето. Хората в Знеполско от рождение се отличават със своята чистота и естествена красота - те са спретнати и чистоплътни във всяко отношени. Чистота е на всякъде от до дворовете до улиците. Тези които вдигат гюрентия и са високогласни ломотещи човечета не могат да виреят там и отиват в градовете и повече не се завръщат в Знеполско, търсейки щастието и късмета си в мегаполисите.
Златен рог

Златният рог (на турски: Haliç, Халич; на гръцки Χρυσό Κέρας, Хрисо Керас) е залив на границата между Босфора и Мраморно море с дължина 12,2 km, широчина 92 – 120 m и дълбочина 47 m. В повечето езици Златен рог е превод на гръцкото название на залива. Около Златния рог се намират различни квартали на Истанбул.
Над Златния рог са построени 5 моста, най-известният от които е Галата, свързващ едноименния известен квартал на стария Истанбул. По поръчка на султан Баязид II италианският художник и конструктор Леонардо да Винчи предлага през 1502 г. проект за мост над Златния рог с дължина 240 m, ширина 8 m и височина над залива 24 m. Съвременният мост Галата е построен от компанията STFA и е завършен през декември 1994 г. Проектирането и проверката са изпълнени от GAMB (Göncer Ayalp Engineering Company). Мостът има дължина 490 m, височина 80 m, широчина 42 m. По него минават два 3-лентови пътя и пешеходни пътеки в двете посоки.
Районът около Златния рог се заселва след падането на Константинопол под Османска власт от живеещите в града гърци, евреи, италиански търговци и други немюсюлмани, формирайки известния днес квартал на града Фенер (Фанар). Този район става естествено място за построяването на християнски храмове. Там се намира и седалището на Вселенската патриаршия, известната българска Желязна църква, а между 1871 и 1913 година – и седалището на Българската екзархия.
На по-късен етап е заселен и отсрещният бряг на Златния рог. Районът на залива е сред най-атрактивните за туристи места в Истанбул, което се дължи на историческата му слава и естествената му красота.
Цезония

Милония Цезония (на латински: Milonia Caesonia) е четвъртата жена на Калигула, майка на неговата единствена дъщеря Юлия Друзила.
Бащата на Милония не е известен. Майка ѝ се казва Вистилия и произхожда от сенаторското съсловие. Нейният баща и брат последователно са претори при управлението на Октавиан и Тиберий. Брат ѝ е приятел с Друз Стари, а през 32 г. изпада в немилост и се самоубива.
Вистилия се е омъжва шест пъти. От различните си съпрузи има 7 деца. Милония е едно от тези деца. Скоро след нея се роажда и бъдещият римски пълководец Гней Домиций Корбулон, който е баща на Домиция Лонгина, която през 70 г. става съпруга на по-късния император Домициан.
По времето, когато среща Калигула, Цезония е била омъжена. От първия си брак има 3 деца. Не се отличавала нито с ум, нито с красота. Става любовница на Калигула около 39 г. Калигула се жени за нея през 40 г., в деня на раждането на своята единствена дъщеря.
Калигула я води при войската, заедно със себе си, облечена във военни дрехи. Имало слухове, че Цезония упоила мъжа си с любовна магия, която го довела до безумие.
Убита е по време на успешния заговор на началника на преторианците Херей от 24 януари 41 г. За тази постъпка Херей е екзекутиран от император Клавдий. Другите участници в заговора са пуснати на свобода. Преди смъртта си проявила мъжество и достойнство и твърдяла, че е предупреждавала Калигула, но той не я е послушал.
Преображение Христово (Джовани Белини, Неапол)

„Преображение Христостово“ (на италиански: Trasfigurazione di Cristo) е картина на италианския художник Джовани Белини от 1478 – 1479 г. Картината (116х154 см) е изложена в Зала 8 на Национален музей „Каподимонте“ в Неапол. Използваната техника е маслени бои върху дърво.
Картината може би идва от параклиса „Фиокардо“ в катедралата на Виченца. Еврейският надпис върху свитъка в ръката на Мойсей датира от 1478 – 1479 г., което дава представа за годините, в които е рисувана. Художникът е подписал произведението си с „IOANNES BELLI/NUS ME PINXIT“.
Платното изобразява епизод, отразен в Евангелието, в който Христос на планината Тавор разкрива божествената си природа пред тримата си ученика Петър, Яков Зеведеев и Йоан Богослов, които са представени като поразени от преображението му. Наред с Христос са се материализирали и пророците Илия и Моисей, които държат в ръце свитъци, написани на еврейски.
В дъното на картината се виждат Мавзолеят на Теодорих Велики и камбанарията на базиликата Сант Аполинаре ин Класе в Равена, докато вдясно, на фона, зад голямото дърво има две човешки фигури, едната от които изобразява мюсюлманин с бял тюрбан на главата. Те разговарят и не виждат божественото събитие, което се случва.
Забележима в необикновения фон е естествената красота на природата, което е новост в изобразителното изкуство, открита във Венеция през онези години. Приложен е новият синтез между перспектива и геометрия – стил, наложен от Пиеро дела Франческа. На небето, в съответствие със светлината на Христос, облаците са раздвижени от вятър, от който идва божественият глас, който го провъзгласява за Бог Син.
Действието се извършва сред красив пейзаж с хълмове и планини, които се изгубват далеч на хоризонта и многобройни следи от спокойно човешко присъствие, като градът отдясно, замъкът и пастирът с пасящи крави отляво. Сливането между фигурите и ландшафта, благодарение на умелото прилагане на цветовете и светлината, които скриват контурната линия, придава на картината съвършен вид. Топлата и интензивна светлина придава на всеки детайл лъчиста красота, заимствана от чудодейното събитие.
Фороглова къща (хотел)

Форогловата къща (на гръцки: Μέγαρο Φόρογλου) е историческа постройка в град Солун, Гърция.
Сградата е разположена на улица „Филипу“ № 9, на кръстовището с улица „Йонос Драгумис“.
В морфологично отношение се характеризира към края на 30-те години на XX век. Първоначално е собственост на семейство Фороглу, собственици на едноименната стоа и едноименната къща. Обявена е за паметник на културата в 2016 година. От 2019 година е част от хотелската група „Тесалоники Хоутел ИКЕ“, която извършва и реставрационни дейности по сградата. Името на хотела е променено на „Марун Ботъл Бутик“ (Maroon Bottle Boutique).
Състои се от приземен етаж и още три етажа. Простата и строго симетрична организация на фасадите, с вертикални колони от отвън и външните врати, са характерни за архитектурата на междувоенния период. Интерес представляват и отделни елементи от сградата, като еркерите с вертикални линеарни елементи, желязната входна врата с ар деко елементи. Интериорът впечатлява с двойните си дървени врати на входа на апартаментите, декоративните плочки на пода с геометрични шарки, гипсовите декорации, стълбищната клетка с естествено осветление и ергономичен дизайн, изключително декорираната входна зона, украсена с растителни мотиви, рамкирани с мазилка релефни рамки, богато украсения таван с гипсови релефни елементи и други.
Летен театър (Варна)

Летният театър във Варна е разположен в централната част на Морската градина на града.
Налице са свидетелства за работещ летен театър при морската градина още през 1919 г., когато в пресата се съобщава за незаинтересоваността на гражданите към организираната от Общината благотворителна дневна забава за събиране на средства за сираците от войната.
В днешния му вид, летния театър е построен през 60-те години на ХХ век и предлага 2341 седящи места. Сцената му е с площ 250 м.кв. и е декорирана от естествена растителност. В театъра се провеждат традиционни фестивали и концерти, както и спектакли, опери, театрални представления и други културни събития.
Кофова къща

Кофова къща (на гръцки: Μέγαρο Κόφφα) е емблематична постройка в град Солун, Гърция.
Сградата е разположена на улица „Йоанис Цимискис“, между „Елевтериос Венизелос“ и „Ронготис“.
Построена е в 1925 година по проект на архитектите Анастасиос Захариадис и Константинос Кокоропулос, с ясно влияние на сецесиона, австро-германския вариант на ар нуво. От построяването си е офис сграда, в която работят адвокати, нотариуси и архитекти. В тази сграда е монтиран един от първите асансьори в Северна Гърция. По време на окупацията в годините на Втората световна война сградата е иззета от окупационните власти и за кратко време там се помещава в Главната военна администрация на Солун-Егея. По-късно администрацията е прехвърлена в Кониордовата къща. След края на войната според някои източници за кратко в сградата се помещава Министерството на Македония и Тракия. В сградата се помещават магазини и офиси.
В 2016 година е обявена за паметник на културата.
На приземния етаж, вдясно от входа, се помещаваше историческата еврейска книжарница „Молхо“ – най-старата книжарница в града и от малкото в края на XIX век, в която има чужди книги и списания. Книжарницата е открита в 1888 година в сграда на улица „Сабри паша“ (днешната „Венизелос“), която обаче е унищожена при големия пожар от 1917 година и след няколко години книжарницата се мести в Кофовата къща. По време на Втората световна война книжарницата е насилствено иззета от германците и след това разграбена от колаборационисти. Единствените членове на семейството, които успяват да избягат от Солун, са Солон Молхо и сестра му Виктория със семейството си, които намират убежище в Глоса Скопелос. В края на войната Солон Молхо се завръща в Солун и взема книжарницата си, която междувременно се използва от британските власти. Солон Молхо умира в 1997 година и книжарницата затворя в 2004 година.
Сградата е пететажна с партерен етаж с мецанин, предназначена за търговско ползване. Има п-образна форма и централната ѝ фасада е към „Йоанис Цимискис“. Фасадите към „Венизелос“ и „Цимискис“ са разделени на 3 вертикални оси, като централната ос на всяка фасада е подчертана чрез използването на вертикални декоративни зони, но също така и чрез нейния неравен завършек. Характерна е липсата на балкони в по-голямата част от сградата, като такива има само на последния етаж, но не и в централната част. Отворите са симетрични, а рамките им – геометрично декорирани. Вътре интерес представляват общите части с естествено осветление от прозорците, задната непокрита част и страничното осветление на сградата. На главния вход има вестибюл. Също така вниманието привличат стълбището с дървени парапети и линеарни балюстради с интересна и ергономична гравюра, входните врати с дървена ламперия към офисите и гипсовите релефни декоративни рамки по таваните. Организацията на вътрешните пространства и семплата естетика на материалите са в хармония с външния дизайн на фасадите и цялостната естетика на сградата.
Bulbophyllum globuliforme

Bulbophyllum globuliforme, commonly known as the green bead orchid, miniature moss-orchid or hoop pine orchid, is a species of epiphytic orchid with tiny spherical pseudobulbs, scale-like leaves and small cream-coloured flowers with a yellow labellum. It grows on the scaly bark of hoop pine (Araucaria cunninghamii), mostly on the McPherson Range on the New South Wales/Queensland border in eastern Australia. Because of its small size it is often dismissed as moss.
Bulbophyllum globuliforme is an epiphytic herb with pale green, more or less spherical pseudobulbs that are 1–2 mm (0.04–0.08 in) in diameter. Each pseudobulb has a single papery, scale-like leaf 1–2 mm (0.04–0.08 in) long. A single cream-coloured flower about 3 mm (0.1 in) long and 3–5 mm (0.1–0.2 in) wide is borne on a thread-like flowering stem 10–15 mm (0.4–0.6 in) long. The sepals and petals spread widely, the sepals about 3 mm (0.1 in) long and 2 mm (0.08 in) wide, the petals about 2 mm (0.08 in) long and 0.5 mm (0.02 in) wide. Flowering occurs from September to November and from May to August.
This orchid is rarely encountered, except on fallen branches after storms, and is easily mistaken for a moss.
Bulbophyllum globuliforme was first formally described in 1938 by William Nicholls in the Orchidologia Zeylanica.
The green bead orchid grows on the scaly bark of hoop pine in rainforest, mainly on the McPherson Range in eastern Australia.
This orchid species is listed as "vulnerable" under the Australian Government Environment Protection and Biodiversity Conservation Act 1999, and the New South Wales Threatened Species Conservation Act 1995. In Queensland it is classed as "rare" under the Nature Conservation Act 1992.