davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Pakistan Agricultural Research Council

The Pakistan Agricultural Research Council (PARC) (ہیئت برائے زرعی تحقیق پاکستان) is based in Islamabad, Pakistan.
It works in collaboration with Ministry of National Food Security and Research which is headed by a Federal Minister, Tariq Bashir Cheema who is heading the ministry since April 2022. It is an apex agricultural research organization at the national level. Its main objective is to strengthen Pakistan's agricultural research system, comprising the federal and provincial components.
Dr. Ghulam Muhammad Ali is the current Chairman of PARC, a scientist. His visionary approach has taken PARC to real apex position. Dr. Ali is accompanied with the technical members for different divisions in PARC. Among them Dr. Imtiaz Hussain is Member of Plant Sciences Division, Dr. Shahid Maqsood Gill (Member Natural Resource Division), Dr, Zia ul Hasan (Member Animal Sciences Division), Dr. Ghulam Sadiq Afridi (Member Social Sciences Division). Agricultural Engineering Division is headed by Engineer Zulfiqar Ali. The technical assistance is provided by Dr. Faisal Sohail Fateh (Director Technical).
National Agricultural Research Centre is the largest research establishment under PARC in Islamabad. The Director General in charge is Dr. Shahzad Asad.
In 2019, Pakistan was able to produce 20 new high-yielding, disease resistant and climate change-resilient wheat and maize (also called corn) varieties. This was achieved mainly due to the partnership between the International Maize and Wheat Improvement Center and the Pakistan Agricultural Research Council (PARC). USAID, the US development agency also supported this project.
In October 2019, World Food Day was observed at an event at the National Agricultural Research Centre (NARC) in Islamabad. This event was organized by the United Nations Food & Agriculture Organization, Pakistan's Ministry of National Food Security and Research, Pakistan Agricultural Research Council (PARC) and the World Food Programme (WFP). The theme for 2019 was – 'Our actions are our future: healthy diets for a zero hunger world'.
It has seven major research division in conducting research according to the agro-ecological needs of the regions.
Digital Dera

Digital Dera "ڈیجییٹل ڈیرہ" is an initiative to digitalize the agriculture sector in remote fertile lands of South Punjab by providing a community internet network to local farmers. It was established with the collaboration of Agriculture Republic, Internet Society, Accountability Lab, PTCL, and Hayat Farms in remote agricultural land of Chak No. 26/SP, District Pakpattan. It aims to provide free internet connectivity for better access to digital agricultural resources. The future goal is to introduce agriculture-based smart villages through IoT integration.
A group of progressive agricultural entrepreneurs from South Punjab who previously founded "Agriculture Republic", an Agriculture Think Tank, decided to start Digital Dera with NGOs' help and the support of Director General Agriculture (Punjab Agriculture Department). It is part of the "Digital Agriculture Community Network Project", targeting more than 1500 farmers in the rural belt of South Punjab.
"Digital Hujra" is another initiative to serve same purposes in Khyber Pakhtunkhwa province as "Digital Dera" is serving in Punjab province. Digital Hujra center is established in University of Malakand, Chakdara, Lower Dir District of Khyber Pakhtunkhwa. Experts in the center will provide necessary assistance to the surrounding villages such as Ramora, Ali Mast, Gul Muqam, Darbar and Sehsada in Adenzai Tehsil.
Extraction (chemistry)

Extraction in chemistry is a separation process consisting of the separation of a substance from a matrix. The distribution of a solute between two phases is an equilibrium condition described by partition theory. This is based on exactly how the analyte moves from the initial solvent into the extracting solvent. The term washing may also be used to refer to an extraction in which impurities are extracted from the solvent containing the desired compound.
Liquid-liquid extractions in the laboratory usually make use of a separatory funnel, where two immiscible phases are combined to separate a solute from one phase into the other, according to the relative solubility in each of the phases. Typically, this will be to extract organic compounds out of an aqueous phase and into an organic phase, but may also include extracting water-soluble impurities from an organic phase into an aqueous phase.
Common extractants may be arranged in increasing order of polarity according to the Hildebrand solubility parameter:
ethyl acetate < acetone < ethanol < methanol < acetone:water (7:3) < ethanol:water (8:2) < methanol:water (8:2) < water
Solid-liquid extractions at laboratory scales can use Soxhlet extractors. A solid sample containing the desired compound along with impurities is placed in the thimble. An extracting solvent is chosen in which the impurities are insoluble and the desired compound has at least limited solubility. The solvent is refluxed and condensed solvent falls into the thimble and dissolves the desired compound which then passes back through the filter into the flask. After extraction is complete the solvent can be removed and the desired product collected.
Boiling tea leaves in water extracts the tannins, theobromine, and caffeine out of the leaves and into the water, as an example of a solid-liquid extraction.
Decaffeination of tea and coffee is also an example of an extraction, where the caffeine molecules are removed from the tea leaves or coffee beans, often utilising supercritical fluid extraction with CO2 or standard solid-liquid extraction techniques.
Gel extraction

In molecular biology, gel extraction or gel isolation is a technique used to isolate a desired fragment of intact DNA from an agarose gel following agarose gel electrophoresis. After extraction, fragments of interest can be mixed, precipitated, and enzymatically ligated together in several simple steps. This process, usually performed on plasmids, is the basis for rudimentary genetic engineering.
After DNA samples are run on an agarose gel, extraction involves four basic steps: identifying the fragments of interest, isolating the corresponding bands, isolating the DNA from those bands, and removing the accompanying salts and stain.
To begin, UV light is shone on the gel in order to illuminate all the ethidium bromide-stained DNA. Care must be taken to avoid exposing the DNA to mutagenic radiation for longer than absolutely necessary. The desired band is identified and physically removed with a cover slip or razor blade. The removed slice of gel should contain the desired DNA inside. An alternative method, utilizing SYBR Safe DNA gel stain and blue-light illumination, avoids the DNA damage associated with ethidium bromide and UV light.
Several strategies for isolating and cleaning the DNA fragment of interest exist.
Gel extraction kits are available from several major biotech manufacturers for a final cost of approximately 1–2 US$ per sample. Protocols included in these kits generally call for the dissolution of the gel-slice in 3 volumes of chaotropic agent at 50 °C, followed by application of the solution to a spin-column (the DNA remains in the column), a 70% ethanol wash (the DNA remains in the column, salt and impurities are washed out), and elution of the DNA in a small volume (30 μL) of water or buffer.
The gel fragment is placed in a dialysis tube that is permeable to fluids but impermeable to molecules at the size of DNA, thus preventing the DNA from passing through the membrane when soaked in TE buffer. An electric field is established around the tubing (in a way similar to gel electrophoresis) long enough so that the DNA is removed from the gel but remains in the tube. The tube solution can then be pipetted out and will contain the desired DNA with minimal background.
The traditional method of gel extraction involves creating a folded pocket of Parafilm wax paper and placing the agarose fragment inside. The agarose is physically compressed with a finger into a corner of the pocket, partially liquifying the gel and its contents. The liquid droplets can then be directed out of the pocket onto an exterior piece of Parafilm, where they are pipetted into a small tube. A butanol extraction removes the ethidium bromide stain, followed by a phenol/chloroform extraction of the cleaned DNA fragment.
The disadvantage of gel isolation is that background can only be removed if it can be physically identified using the UV light. If two bands are very close together, it can be hard to separate them without some contamination. In order to clearly identify the band of interest, further restriction digests may be necessary. Restriction sites unique to unwanted bands of similar size can aid in breaking up these potential contaminants.
Acid guanidinium thiocyanate-phenol-chloroform extraction

Acid guanidinium thiocyanate-phenol-chloroform extraction (abbreviated AGPC) is a liquid–liquid extraction technique in biochemistry and molecular biology. It is widely used for isolating RNA (as well as DNA and protein in some cases). This method may take longer than a column-based system such as the silica-based purification, but has higher purity and the advantage of high recovery of RNA. Furthermore, an RNA column is typically unsuitable for purification of short (<200 nucleotides) RNA species, such as siRNA, miRNA and tRNA.
It was originally devised by Piotr Chomczynski and Nicoletta Sacchi, who published their protocol in 1987. The reagent is sold by Sigma-Aldrich by the name TRI Reagent; by Invitrogen under the name TRIzol; by Bioline as Trisure; and by Tel-Test as STAT-60.
This method relies on phase separation by centrifugation of a mixture of the aqueous sample and a solution containing water-saturated phenol and chloroform, resulting in an upper aqueous phase and a lower organic phase (mainly phenol). Guanidinium thiocyanate, a chaotropic agent, is added to the organic phase to aid in the denaturation of proteins (such as those that strongly bind nucleic acids or those that degrade RNA). The nucleic acids (RNA and/or DNA) partition into the aqueous phase, while protein partitions into the organic phase. The pH of the mixture determines which nucleic acids get purified. Under acidic conditions (pH 4-6), DNA partitions into the organic phase while RNA remains in the aqueous phase. Under neutral conditions (pH 7-8), both DNA and RNA partition into the aqueous phase. In a last step, the nucleic acids are recovered from the aqueous phase by precipitation with 2-propanol. The 2-propanol is then washed with ethanol and the pellet briefly air-dried and dissolved in TE buffer or RNAse free water.
Guanidinium thiocyanate denatures proteins, including RNases, and separates rRNA from ribosomal proteins, while phenol, isopropanol and water are solvents with poor solubility. In the presence of chloroform or BCP (bromochloropropane), these solvents separate entirely into two phases that are recognized by their color: a clear, upper aqueous phase (containing the nucleic acids) and a lower phase (containing the proteins dissolved in phenol and the lipids dissolved in chloroform). Other denaturing chemicals such as 2-mercaptoethanol and sarcosine may also be used. The major downside is that phenol and chloroform are both hazardous and inconvenient materials, and the extraction is often laborious, so in recent years many companies now offer alternative ways to isolate RNA.
Rural Utilities Service

The United States Rural Utilities Service (RUS) administers programs that provide infrastructure or infrastructure improvements to rural communities. These include water and waste treatment, electric power, and telecommunications services. It is an operating unit of the USDA Rural Development agency of the United States Department of Agriculture (USDA). It was created in 1935 as the Rural Electrification Administration (REA), a New Deal agency promoting rural electrification.
The RUS administers the following programs:
A total of 890 rural electric and 800 rural telecommunications utilities in 47 states, Puerto Rico, the Virgin Islands, Guam, the Marshall Islands, the Northern Mariana Islands, and the Federated States of Micronesia have received financial assistance. Approximately 7,200 rural communities are served through financial assistance received from water and waste loans and grants.
In 2023, RUS was in charge of the ReConnect Program; this Biden administration program is overseen by the Agriculture Department to expand broadband Internet access to rural parts of America, including the Marshall Islands.
The RUS originated with the Rural Electrification Administration (REA), one of the agencies created under the New Deal in 1935 to promote rural electrification. The REA was created by executive order on May 11, 1935, by President Franklin D. Roosevelt. Enacted the following year, the Rural Electrification Act provided federal loans for the installation of electrical distribution systems to serve rural areas of the United States.
In the 1930s, the U.S. lagged behind Europe in providing electricity to rural areas. In 1934, less than 11% of U.S. farms had electricity. That same year, in France and Germany, nearly 90% of farms had electricity. Backed by the 1936 Rural Electrification Act the REA gave loans and other help to rural organizations setting up their own power systems and was one of the New Deal's most successful programs. By 1937, hundreds of new municipal power utilities were created nationwide. In 1939, 288,000 households had their electricity provided by rural electric cooperatives. Most of these electric co-ops had applied for and received loans from REA. By 1942, nearly 50% of US farms had electricity, and by 1952 almost all US farms had electricity.
In 1949, the REA became authorized to provide loans to rural telephone cooperatives.
Under the Department of Agriculture Reorganization Act of 1994 the REA was absorbed by the Rural Utilities Service (RUS).
What the Dog Saw

What the Dog Saw: And Other Adventures is the fourth book released by author Malcolm Gladwell, on October 20, 2009. The book is a compilation of the journalist's articles published in The New Yorker.
Gladwell initially covered business and science in The Washington Post before joining the staff at The New Yorker in 1997. Each of the articles first appeared in The New Yorker and was handpicked by Gladwell. The stories share a common theme, namely that Gladwell tries to show us the world through the eyes of others, even if that other happens to be a dog, hence the title.
What the Dog Saw is a compilation of 19 articles by Malcolm Gladwell that were originally published in The New Yorker which are categorized into three parts. The first part, Obsessives, Pioneers, and Other Varieties of Minor Genius, describes people who are very good at what they do, but are not necessarily well-known. Part two, Theories, Predictions, and Diagnoses, describes the problems of prediction. This section covers problems such as intelligence failure, and the fall of Enron. The third section, Personality, Character, and Intelligence, discusses a wide variety of psychological and sociological topics ranging from the difference between early and late bloomers to criminal profiling.
What the Dog Saw was met with mainly positive reviews. It received profiles in many high-profile publications, including The New York Times, The Guardian, Time, the Los Angeles Times and The Independent. In particular, Gladwell was praised for his writing and storytelling, and reviewers looked upon the essay format positively, with The Guardian stating "one virtue of What the Dog Saw is that the pieces are perfectly crafted: they achieve their purpose more effectively when they aren't stretched out." However, What The Dog Saw was criticized for its use of statistics and its lack of technical grounding. What the Dog Saw received an 82% from The Lit Review based on 17 critic reviews. The consensus says: “Delightful and insightful, Gladwell also surprises and enthrals his readers". Culture Critic assessed critical response as an aggregated score of 62%.
What the Dog Saw debuted at #3 on The New York Times Bestseller List. It spent three weeks in the top 3 and a total of 16 weeks on the chart, appearing concurrently with Gladwell's previous book Outliers. It was also an Amazon Top 25 seller for the month of November. What the Dog Saw was named to Bloomberg's top 50 business books of 2009.
All of the articles in What the Dog Saw can be read for free on Gladwell's website.
Part 1: Obsessives, Pioneers, and other varieties of Minor Genius
Part 2: Theories, Predictions, and Diagnoses
Part 3: Personality, Character, and Intelligence
Vanilla extract

Vanilla extract is a solution made by macerating and percolating vanilla pods in a solution of ethanol and water. It is considered an essential ingredient in many Western desserts, especially baked goods like cakes, cookies, brownies, and cupcakes, as well as custards, ice creams, and puddings. Although its primary flavor compound is vanillin, pure vanilla extract contains several hundred additional flavor compounds, which are responsible for its complex, deep flavor. By contrast, artificial vanilla flavor is typically made up of only artificially derived vanillin, which is frequently made from a by-product of the wood pulp industry.
Vanilla extract is the most common form of vanilla used today. Malagasy, Mexican, Tahitian, Indonesian, and Ugandan vanilla beans are the main varieties used today. The term "Bourbon vanilla" refers to the vanilla beans' provenance as being from the Bourbon Islands, most commonly Madagascar but also Mauritius and Réunion. The name comes from the period when the island of Réunion was ruled by the Bourbon kings of France and has no relation to Bourbon whiskey.
In the United States, in order for a vanilla extract to be called pure, the U.S. Food and Drug Administration requires that the solution contain a minimum of 35% alcohol and 100g of vanilla beans per litre (13.35 ounces per gallon). Double and triple strength (up to 20-fold) vanilla extracts are also available, although these are primarily used for manufacturing and food service purposes where the amount of liquid in a recipe needs to be carefully monitored.
Natural vanilla flavoring is derived from vanilla beans with little to no alcohol. The maximum amount of alcohol that is usually present is only 2–3%. Therefore, by FDA regulations it cannot be called an extract.
Under the Food and Drug Regulations (C.R.C., c. 870), vanilla extract products have to be processed from vanilla beans: Vanilla planifolia or Vanilla tahitensia. For every 100 ml of extract, it must contain an amount of soluble substances proportional to their natural state available for extract. Specifically, if the beans contain < 25% water content, the vanilla extract must consist of at least 10 g of vanilla beans; if the beans contain > 25% water content, the vanilla extract must consist of at least 7.5 g of vanilla beans. Vanilla extract should not contain added colour.
Extract

An extract (essence) is a substance made by extracting a part of a raw material, often by using a solvent such as ethanol, oil or water. Extracts may be sold as tinctures or absolutes or dried and powdered.
The aromatic principles of many spices, nuts, herbs, fruits, etc., and some flowers, are marketed as extracts, among the best known of true extracts being almond, cinnamon, cloves, ginger, lemon, nutmeg, orange, peppermint, pistachio, rose, spearmint, vanilla, violet, rum, and wintergreen.
Most natural essences are obtained by extracting the essential oil from the feedstock, such as blossoms, fruit, and roots, or from intact plants through multiple techniques and methods:
The distinctive flavors of nearly all fruits are desirable adjuncts to many food preparations, but only a few are practical sources of sufficiently concentrated flavor extract, such as from lemons, oranges, and vanilla beans.
The majority of concentrated fruit flavors, such as banana, cherry, peach, pineapple, raspberry, and strawberry, are produced by combining a variety of esters with special oils. Suitable coloring is generally obtained by the use of dyes. Among the esters most generally employed are ethyl acetate and ethyl butyrate. The chief factors in the production of artificial banana, pineapple, and strawberry extract are amyl acetate and amyl butyrate.
Artificial extracts generally do not possess the delicacy of natural fruit flavor but usually taste sufficiently similar to be useful when true essences are unobtainable or too expensive.
Wadaasanach

Wadaasanach (pia: Wadasenach, Wadassanech, Wamarille au Wageleba) ni kabila la watu wa jamii ya Waniloti wanaoishi karibu na ziwa Turkana katika nchi tatu: Ethiopia (50,000), Kenya na Sudan Kusini.
Lugha yao ni Kidaasanach, mojawapo kati ya lugha za Kikushi.
Pamoja na kuendeleza desturi ya ufugaji, siku hizi wengi huwa wanalima pia.
Club (weapon)

A club (also known as a cudgel, baton, bludgeon, truncheon, cosh, nightstick, or impact weapon) is a short staff or stick, usually made of wood, wielded as a weapon or tool since prehistory. There are several examples of blunt-force trauma caused by clubs in the past, including at the site of Nataruk in Turkana, Kenya, described as the scene of a prehistoric conflict between bands of hunter-gatherers 10,000 years ago.
Most clubs are small enough to be swung with one hand, although larger clubs may require the use of two to be effective. Various specialized clubs are used in martial arts and other fields, including the law-enforcement baton. The military mace is a more sophisticated descendant of the club, typically made of metal and featuring a spiked, knobbed, or flanged head attached to a shaft.
Examples of cultural depictions of clubs may be found in mythology, where they are associated with strong figures such as Hercules or the Japanese oni, or in popular culture, where they are associated with primitive cultures, especially cavemen. Ceremonial maces may also be displayed as a symbol of governmental authority.
The wounds inflicted by a club are generally known as strike trauma or blunt-force trauma injuries.
Police forces and their predecessors have traditionally favored the use, whenever possible, of less lethal weapons than guns or blades. Until recent times, when alternatives such as tasers and capsicum spray became available, this category of policing weapon has generally been filled by some form of wooden club variously termed a truncheon, baton, nightstick, or lathi. Short, flexible clubs are also often used, especially by plainclothes officers who need to avoid notice. These are known colloquially as blackjacks, saps, or coshes.
Conversely, criminals have been known to arm themselves with an array of homemade or improvised clubs, generally of easily concealable sizes, or which can be explained as being carried for legitimate purposes (such as baseball bats).
In addition, Shaolin monks and members of other religious orders around the world have employed cudgels from time to time as defensive weapons.
Though perhaps the simplest of all weapons, clubs come in many varieties, including:
Some animals have limbs or appendages resembling clubs, such as:
Mtori

Mtori is a popular Tanzanian stew made of bananas and meat along with other ingredients (e.g. potatoes, milk or cream).
The soup originated in the Kilimanjaro area of Tanzania, specifically the Moshi-Arusha region. Plantains/green bananas are often eaten in this region as the main source of starch. It has since spread to other areas throughout Tanzania. A special stick is traditionally used to mash the bananas. Mtori is often eaten by Maasai women during a three-month period postpartum confinement for nutrition. During this postpartum period, women are given mainly soft foods (laini) to eat like mtori.
Because it is a thick stew, it can be served as a main course. It can be eaten during breakfast, lunch, or dinner.
Edward Loure

Edward Loure is a Tanzanian tribal activist. He is a member of the Maasai people. Loure was awarded the Goldman Environmental Prize in 2016, for his efforts of defending the Maasaian traditional way of life, which has been threatened by commercial tourism.
Edward Loure grew up in a pastoral tribal community in the Simanjiro plains, near Tarangire National Park. His family raised cattle and lived a semi-nomadic lifestyle. Motivated by his upbringing, he dedicated his efforts to the Ujamaa Community Resource Team (UCRT) in order to safeguard the Maasaian way of life. Traditionally, pastoralist communities coexisted with migratory wildlife while subsisting off the land. The Maasai seasonally move their herds, managing their livestock to prevent overgrazing and help maintain the ecosystem. As a young man, Loure became aware that the Maasai people's lands were being reduced and their access restricted due to the growth of tourism and the creation of national parks. This has led to some Indigenous peoples being displaced from their native lands, becoming conservation refugees. Furthermore, the government engaged in covert land sales to the safari and game-hunting industries without first engaging with local indigenous populations.
Loure led the UCRT movement, with the support of Maasai elders, to secure communal rights for their land. This work resulted in the Tanzanian government issuing the first-ever Certificate of Customary Right of Occupancy (CCRO) to a member of the Maasai community. As of 2021, through the use of CCROs the UCRT movement has secured 200,000 acres (81,000 ha) of rangeland. The UCRT movement aims to promote the CCRO model and community-based land titling throughout Tanzania.
Морганит

Морганитът представлява розова скъпоценна разновидности на минерала берил. Той има висока твърдост – 7,5 – 8 по скалата на Моос и притежава висока търговска стойност като ювелирен камък. Като всички останали разновидности на минерала берил, морганитът се среща главно в гранитни пегматити и в биотитови шисти. Може да се открие също и в хидротермални жили, възникнали чрез съприкосновението на горещи газове от втвърдяващата се магма с околните скали. Най-качествените морганити са открити в региона на Минас Жерайс (Бразилия), на остров Елба (Италия), в Мадагаскар, Намибия, Пакистан, Русия и Зимбабве, както и край Сан Диего (Калифорния, САЩ).
Аметистова роза

„Аметистова роза“ е награда, учредена през 2004 г.
Връчва се всяка година по време на Събора на българската книга в Националния музей „Земята и хората“ за високи постижения в българската литература в 3 раздела:
За наградата „Аметистова роза“ могат да се предлагат книги, отпечатани във времето между предходния и настоящия Събор на българската книга.
Връчването на наградата се провежда в началото на месец ноември при закриването на Събора на българската книга. Инициативата за Събора на българската книга е на Националния музей „Земята и хората“ съвместно с Дирекцията „Книги и библиотечно дело“ при Министерство на културата, Съюза на българските писатели, Института за български език при БАН, Националния литературен музей, Народна библиотека „Св. св. Кирил и Методий“, столични читалища и редица други културни институции.
Наградата е изработена от аметист от Маджаровското находище в Източните Родопи.
Неактуална награда - не е връчвана след 2007 г.
I раздел: „Аметистова роза“ за високо авторско постижение на писател – Виктор Пасков за книгата му „Аутопсия на една любов“;
II раздел: „Аметистова роза“ за високо авторско постижение на художник – Яна Левиева за поредица книги (изд. „Жанет 45“);
III раздел: „Аметистова роза“ за високо постижение на книгоиздател, участник във Втория събор на българската книга – Академично издателство „Марин Дринов“ за „Алманах на българските национални движения след 1878 г.“.
I раздел: „Аметистова роза“ за високо авторско постижение на писател – Теодора Димова за романа „Майките“;
II раздел: „Аметистова роза“ за високо авторско постижение на художник – Константин Жеков за книгата „Децата и ние или изкуството да си родител“ на Кина Къдрева (Академично издателство „Марин Дринов“);
III раздел: „Аметистова роза“ за високо постижение на книгоиздател, участник в Третия събор на българската книга – Издателство „Жанет 45“ за „Атлас на българската литература“ в 2 тома;
специална награда „Аметистова роза“ – авторски колектив Биляна Борисова, Петя Колева, Велислава Маринова, Стоян Петков с ръководител проф. Симеон Янев за „Атлас на българската литература“ в 2 тома.
(Жури с председател Драгомир Шопов и членове Петър Величков от Народната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“, Радка Пенчева от Националния литературен музей, Димитър Христов от Министерството на културата, доц. Виктор Паунов от Националната художествена академия, Петър Велчев от Института за литература на БАН и Никола Хаджиев, директор на Национален църковен историко-археологически музей.)
II раздел: „Аметистова роза“ за високо авторско постижение на художник – Атанас Хранов за романа „Колекционер на любовни изречения“ на Александър Секулов (Издателство „Сиела“);
III раздел: „Аметистова роза“ за високо постижение на книгоиздател, участник в Четвъртия събор на българската книга – Издателска къща „Христо Ботев“ за библиотечна поредица „Сияйна зора“
Смарагд

Смарагдът (познат и като изумруд) Be3Al2(SiO3)6 е много рядка разновидност на минерала берил, оцветена в наситено зелено от примеси на хром, ванадий и желязо. Етимологията на термина „смарагд“ е свързана с гръцката дума σμάραγδος – „зелен скъпоценен камък“. Смарагдът е един от най-скъпите камъни от „Голямата четворка“, в която са включени и диамантът, сапфирът и рубинът.
Смарагдът заема привилегировано място сред скъпоценните камъни, известен е от най-дълбока древност и е използван широко както за направа на украшения, така и за извършването на религиозни обреди. Известно е, че в древността смарагдите украсявали съкровищата на най-известните владетели и се добивали в Древен Египет. По-късно са открити и други находища в Шри Ланка, Мадагаскар, ЮАР, Австрия, Австралия, САЩ, Канада, Индия, Танзания и др. В България ограничени залежи на смарагд се срещат в Рила и Източните Родопи. Най-качествените изумруди произхождат от Колумбия, а най-красивата колекция от тези скъпоценни камъни се съхранява в Банката на Република Колумбия в Богота. Тя включва 5 кристала с тегло между 220 и 1795 карата. Най-красивите смарагди са изложени в музея „Топкапъ“ в Истанбул, Смитсониън Инститюшън във Вашингтон и Американския музей по естествена история в Ню Йорк.
Според преданията Савската царица ги обожавала. Най-известният смарагд е „Смарагдът на Девънширския херцог“, който се пази в Британския музей по естествена история в Лондон. Поради наситения си зелен цвят, смарагдът е считан за символ на вечната пролет и безсмъртието.
Съществуват вярвания, че смарагдите притежават изключителна лечебна сила – укрепват паметта, помагат при безсъние, прогонват лошите сънища, спасяват от зли духове и укрепват сърцето. Наричат смарагда още камък на мъдростта и хладнокръвието.
Ден на Земята

Международен ден на Земята, Денят на Земята – 22 април, е нерелигиозен празник в света, отбелязван от над половин милиард души. Всяка година Международната мрежа за Деня на Земята координира действията на повече от 12 000 партньори в 174 държави, насочени към опазване на планетата Земя и съхраняване на живота върху нея. Мрежата се стреми да създаде широка гражданска подкрепа за устойчиви и ефективни екологични политики за развитие по целия свят.
Денят на Земята се отбелязва за първи път в България на 14 декември 1930 г. по инициатива на тогавашния министър на Земеделието и държавните имоти Григор Василев. Инициативата се радва на широката подкрепа на други министри на земеделието от цяла Европа. Празникът на Българската Земя дава повод на организаторите да поемат инициатива за установяване Международен ден на Земята. Тази идея намира силна подкрепа от председателя на Международния Земеделски Институт в Рим – Де Микелис. Денят, който е бил предложен, е 21 март. Денят има и астрономическа стойност и може да задоволи всички изисквания на всички страни от Северното и Южното полукълбо на Земята.
За първи път Ден на Земята се отбелязва официално на 22 април 1970 г. в САЩ и Канада. Милиони северноамериканци участват в демонстрация и настояват политици, държавници, бизнессреди да включат в своите приоритети опазването на околната среда. През 1990 г. празникът на нашата планета е обявен за международен, като България се включва в отбелязването му през 1993 г. Целта е да се обединят хората на планетата в защита на околната среда.
Първото честване на Деня на Земята се организира от Гейлорд Нелсън – бивш губернатор и сенатор от Уисконсин, който издига каузата за опазване на природата и Денис Хейес – изявен студентски лидер. В проявите на Първия Ден на Земята се включват повече от 20 милиона американци от всички краища на страната. Като резултат от това събитие се оформя мощно движение в защита на околната среда и са приети законите за чист въздух и чиста вода на САЩ.
България е една от първите страни, присъединили се към международното отбелязване на Деня на Земята, започнало от 1990 г. В Международния организационен комитет за честването на Деня на Земята България е представена от Благовест Сендов. Той сформира Национален комитет за Деня на Земята. На призива за отбелязването на Деня на Земята се отзовават хиляди българи и денят се чества с разнообразни прояви, посветени на опазването на околната среда. На 22 април 1992 г. Президентът на Република България Желю Желев подписва клетвата в името на Земята. Над 30 хиляди български деца се подписват под Декларацията за пълномощие за живот на Земята. Декларацията е връчена на Конференцията на ООН за околната среда и развитието, проведена в Рио де Жанейро през юни 1992 г. Оттогава всяка година България участва в отбелязването на Деня на Земята и дава своя принос за по-чиста и здравословна околна среда, за съхраняване на живота на планетата.
Движението Eartday.org определя посланието за 2024 година: да сложим край на пластмасите за защита здравето на хората и планетата. Очаква се този ангажимент да постигне 60% намаление на производството на всички пластмаси до 2040 г.
Средна земя

Средната земя (на английски: Middle-earth) е мястото на голяма част от фентъзи творбите на английския писател Дж. Р. Р. Толкин. Терминът е еквивалент на Мидгард от скандинавската митология и Middangeard в английски произведения включително Беоулф. Средната земя е ойкумене (т.е. обитаваният от хора свят или централният континент на Земята) във въображаемото митологично минало на Толкин. Най-четените произведения на Толкин, Хобитът и Властелинът на пръстените, се развиват изцяло в Средната земя. „Средната земя“ също се превръща в съкратен термин за легендариума на Толкин, неговия голям обем от фентъзи писания и за целия му измислен свят.
Средната земя е основният континент на Земята (Арда) във въображаем период от миналото, завършващ с Третата епоха на Толкин, преди около 6000 години. Разказите на Толкин за Средната земя се фокусират предимно върху северозападната част на континента. Този регион подсказва за Европа, северозападната част на Стария свят, с околностите на Графството, напомнящи за Англия, но по-конкретно, Уест Мидландс, с града в центъра му, Хобитово, на същата географска ширина като Оксфорд.
Средната земя на Толкин е населена не само от хора, но и от елфи, джуджета, енти и хобити, както и от чудовища, включително дракони, тролове и орки. През въображаемата история народите, различни от хората, намаляват, напускат или избледняват, докато след периода, описан в книгите, на планетата не останат само хора.
Вътрешен строеж на Земята

Вътрешният строеж на Земята е подобен на външния. Той се състои от слоеве (пластове) и структурното съотношение и разположение на изграждащите я геосфери. Тези слоеве се определят от техните физични и химични свойства. Вътрешността на Земята е подобна на тази на другите земеподобни планети – има външна силикатна твърда земна кора, високо вискозна течна земна мантия, течно външно ядро с много по-малък вискозитет от мантията и твърдо вътрешно ядро. Много от скалите формирали кората са на по-малко от 100 милиона години, а най-старата повърхност е на 4,4 млрд. години, което показва, че Земята е имала твърда кора поне толкова дълго.
Данните от преките изследвания на строежа на Земята засягат само най-близките до повърхността части на мантията. Те се получават чрез изследователски сондажи, чиято дълбочина не надминава 13 km. Това отнесено към радиуса на Земята показва, че директно може да се изследва една много малка част. Още по-незначителнелна е информацията получавана от дълбочинните шахти, едва до 3,5 km.
Доказателства за структурата на Земята се извличат от наблюдения на поведението на сеизмичните вълни. При вулкани се освобождават огромни количества енергия, пораждащи вълни, които преминават през планетата и могат да бъдат уловени на повърхността. Хората са установили тези количества чрез много методи. Сеизмичните вълни се характеризират с различни амплитуди и скорости в различните скални пластове. Регистрирането на сеизмичните вълни дава информация за разположението на слоевете и подкрепя хипотезата за концентричния модел на вътрешния строеж на Земята и за съществуването на течно външно ядро, обвиващо най-вътрешното.
В центъра на Земята се намира ядро, което е изградено от желязо и скали. То е съставено от вътрешно и външно ядро. Външното ядро е течно, с температура около 3360 °C. Вътрешното ядро е много по-горещо (до 4930 °C). Предполага се, че то е плътно и течно, заради гигантското налягане, което според учените може би е 5 – 6 млн. пъти по-голямо от атмосферното налягане. Вътрешното и външното ядро съставляват 37,5% от цялата маса на Земята.
Над ядрото е разположена мантията. Това е най-дебелият слой, обхващащ 66% от земната маса. От долу нагоре тя постепенно се променя, затова се разделя на долна и горна мантия. Най-външната част на горната мантия е изградена от твърди скали. Под тях е пластичната астеносфера. Тук температурата е над 1300 °C и скалите са в разтопено състояние (магма). Веществата в астеносферата са в непрекъснато движение (конвекция).
Над мантията е разположен най-външният твърд скален слой – земната кора. Различават се два типа земна кора – континентална и океанска. Континенталната кора изгражда земната суша (континентите). Тя е дебела средно 30 –50 km, но има места, където дебелината ѝ е само 20 km, а другаде, под планините (например Хималаите), е около 65 km. Наричат я още сиал, заради високото съдържание на силиций и алуминий в изграждащите я гранитни скали. Океанската кора (т.нар. сима) е много по-тънка (5 – 15 km), изградена главно от базалт, с високо съдържание на силиций, магнезий и желязо.
Земната кора заедно с твърдата най-външна част на горната мантия се наричат литосфера.
Британски музей

Британският музей (на английски: British Museum) в Лондон е сред най-големите и най-богати музеи в света. През 2013 г. е петият най-посещаван музей в света с близо 6,7 млн. посетители.
Музеят възниква, когато през 1753 г. доктор Ханс Слоън (Sir Hans Sloane, 1st Baronet, 1660 – 1753) преотстъпва на страната си огромната си колекция. Той е бил лекар и учен и е събирал литература и изкуство. Парламентът решава да съхранява тази колекция под името „Британски музей“.
Тогава той се помещава в къща на име Монтагю Хаус в лондонския квартал Блумсбъри и отваря вратите си на 15 януари 1759 г. Поради непрекъснато нарастващия обем на колекцията, а също и поради големия брой посетители, през 1824 г. е решено музеят да се премести в нова, по-голяма, специално построена за него сграда – това е днешната сграда. С годините някои сбирки са изнасяни в други сгради – отново поради липса на място.
Сградата на музея, която е завършена през 1848 г., има квадратни основи. Неин архитект е Роберт Смерк. Той покрива 13,5 акра и осигурява работа на 1200 души. Планирането на вътрешния двор на музея, който обхваща читалнята на някогашната Британска библиотека, е направено от известния съвременен архитект Норман Фостър. Покривът на вътрешния двор е конструкция от стъкло и стомана, която се състои от 1656 двойки стъклени плоскости, и е поставена през 2000 г. Вътрешният двор има площ 7100 m² и е най-големият покрит площад в Европа.
Музеят показва днес около 6 милиона обекта, които документират културната история на човечеството от най-стари времена до днешния ден. Прочут е с египетските мумии, розетския камък, мраморите на Елгин и др. съкровища. Поради липса на място складовете му също са препълнени с произведения на изкуството.
В библиотеката на Британския музей се намират повече от 7 млн. печатни книги, около 105 хиляди ръкописа, повече от 3 хиляди папируса. Тя е част от Британската библиотека.
Първоначално е открит като сбирка на находки от Древен Египет, Древна Гърция, Асирия и други страни. Днес колекциите му обхващат период от античността, Средновековието и Ренесанса.
В музея има много рисунки, гравюри, медали, монети и книги от различни епохи.
Входът в Британския музей е безплатен. Забавен куриоз е, че на щат в музея се водят 6 котки, които да ловят мишки.
От 1926 г. Британският музей издава списанието „British Museum Quarterly“.
Музеят има 10 раздела (доисторически, египетски, гръцки, римско-британски, средновековен, Ренесансов, източен, нумизматичен и др.) и Британската библиотека.
Разделът нумизматика включва монети и медали от различни страни и епохи, включително и древногръцки, древноримски, персийски и т.н., а също и кралската колекция на крал Джордж IV.
Обширната етнографска колекция на Британския музей съдържа паметници на културата от Африка, Америка, Океания и др.
Национален исторически музей

Националният исторически музей (НИМ) е най-големият музей в България.
НИМ е създаден с разпореждане на Бюрото на Министерския съвет на НРБ през 1973 г. Първата експозиция е открита през 1984 г. в сградата на Съдебната палата в София в чест на 1300-годишнината от създаването на българската държава.
По решение на Министерския съвет от 15.4.1998 г. на музея е предоставен Дом № 1 в държавната резиденция Бояна. Новата експозиция е тържествено открита от министър-председателя Иван Костов на 29 юни 2000 г.
Директори на НИМ са били:
Колекциите на НИМ включват над 650 000 паметника на културата в следните периоди и научноизследователски области:
През 1990-те години НИМ поема съхранението на колекциите на вече закритите Музей на българо-съветската дружба и Национален музей на революционното движение.
Към септември 2024 г. НИМ има следната административна структура:
Към септември 2012 г. НИМ има следните филиали:
Изчезнал в природата вид

Изчезнал в природата вид (на английски: Extinct in the wild, EW) е природозащитен статут на вид или по-нисък таксон, единствените известени членове на когото, са живеещи или отглеждани в плен или като интодуцирана популация извън историческия си ареал.
Червения списък на световнозастрашените видове на Международния съюз за защита на природата от 2008 година, включва 37 таксона животни и 28 растения, изчезнали в дивата природа.
Реинтродукцията може да бъде една възможност за някои видове, които са застрашени или изчезнали в дивата природа. Това е съзнателното освобождаване на видове в дивата природа, от плен или преместени от други области, където този вид оцелява. Въпреки това, може да бъде трудно да се въведе отново един Изчезнал в природата вид обратно в дивата природа, дори когато неговите естествените местообитания са възстановени, защото техниките за оцеляване, които често са предавани от родители на потомството по време на родителството, може да са загубени. Докато усилията за опазване могат да запазят отчасти генофонда на даден вид, вида може никога да не се възстанови напълно.
Икономическа история

Икономическата история е изследване за това как икономическите феномени се развиват в историческа перспектива. Анализ в икономическата история се прави, като се използва комбинация от исторически методи, статистически методи и прилагане на икономическа теория към историческата ситуация. Темата включва бизнес история, финансова история и застъпване между социална история като демографската история и история на труда. Количествената (економетрична) икономическа история е понякога наричана климометрика. Квантитативната (количествената) икономическа история има своя връх през 60-те и 70-те на 20 век, но в последните години е малък фактор в департаментите по история и е маргинализирана в икономическите департаменти също.
Спорове между Лондонското училище по икономика (ЛУИ) и Кеймбридж довеждат до отделянето на дисциплината като самостоятелна в Англия и нейното преподаване в отделни департаменти - което е позицията на ЛУИ, за разлика от Кеймбридж, които са на мнение, че икономическата история е просто част от икономиката. Департаментите по икономическа история стават толкова популярни в Англия, че след създаването на Обществото за икономическа история през 1926 в даден момент Кеймбридж също прави такъв. През последните 20 години, обаче, се наблюдава обратното движение - присъединяване на дисциплината или към департаментите по история, или към тези по икономика, само ЛУИ и Университетът в Глазгоу продължават да поддържат отделни програми.
Икономисти, работили в областта на икономическата история и получили Нобелова награда, включват: Милтън Фридмън, Робърт Фогел, Дъглас Норт и Мъртън Милър.
Естествена история

„Естествена история“ (Naturalis historia) е труд, съставен около 77 г. от Плиний Стари за императора Тит. Приема се за начало на енциклопедизма след въведения универсализъм с „Всеобщата история“ от Полибий.
Тя не е исторически труд, а универсална енциклопедия за природни и създадени от човека предмети и явления. „Естествената история“ е единствената съхранила са до наши дни антична работа на Плиний и може би най-дългият латински текст от класическия античен период.
В 37-те книги на енциклопедията Плиний представя следните предмети:
Значението на енциклопедичния труд на Плиний за римската литература и цивилизация е огромно и в този смисъл то има общочовешки ценностен характер.
ФК „Балкан 1929“

ФК „Балкан 1929“ е футболен отбор от град Ботевград, който участва в Трета аматьорска футболна лига, Югозападна група.
„Балкан“ е основан през 1929 г. под името „Стамен Панчев“. През 1945 г. отборът се нарича „Христо Гурбов“. От началото на 1947 г. се казва „Балкан“. През есента на 1949 г. започват да се обособяват доброволни спортни организации на ведомствен принцип – „Червено знаме“, „Динамо“, „Спартак“ и др. Те са обединени отново под името „Балкан“ през 1957 г.
Отборът играе домакинските си мачове на стадион „Христо Ботев“, с капацитет 8000 зрители. Основните цветове на клуба са зелено и бяло. Най-много участия в отбора има голмайсторът за всички времена – Васил Редовски, който е изиграл 264 мача и е отбелязал 80 гола.
От 2009 г. насам е налице сериозен упадък в развитието на клуба. През сезон 2009/10 Балкан не успява да защити 5-о си място в Западната Б група и завършва 9-и. През сезон 2010/11 отборът не получава лиценз за Б група и продължава в Югозападната В група, където завършва 9-и. Основния футболист в отбора Николай Ламбев, роден в Бургаска област, е с рекордните 35 гола за отбора.
Купа на Аматьорската футболна лига
Модерен театър

„Модерен театър“ е първият български частен театър след промените от 1989 г., който разполага със собствена сцена и актьорска трупа.
Основан е през 2007 г. Помещава се в сградата на бившия Дом на българо-съветската дружба в София, предоставена на компания „Ренесанс“.
Основател и създател на юридическото лице „Модерен театър“ е гръцкият бизнесмен Димитриос Арванитис. Артистичен директор е режисьорът Ивайло Христов, а драматург – Людмил Тодоров.
В театъра играят известни актьори, сред които Бойка Велкова, Ирини Жамбонас, Стефания Колева, Искра Ангелова, Кристина Янева, Маргита Гошева, Анастасия Лютова, Касиел Ноа Ашер, Иван Бърнев, Валери Йорданов, Иван Радоев, Пламен Сираков, Тодор Близнаков, Стефан Спасов, Филип Аврамов, Пенко Господинов.
Модерният театър притежава правата за България за някои от най-популярните театрални постановки от репертоара на Бродуей и лондонския Уест енд.
Сцената, използвана преди от „Модерен театър“, е създадена от компания „Ренесанс“. Намира се в сграда, построена по проект на арх. Димитър Цолов, в която до 1989 г. се помещава Общонародният комитет на българо-съветската дружба, наричана „Дом на българо-съветската дружба“ в София, с адрес: ул. „Върбица“ № 12 и бул. „Евлоги и Христо Георгиеви“ № 169. На „Върбица“ 12 от 2015 г. се помещава Независим театър.
Сцената разполага с 399 места, фоайе и бар.
В „Дома на българо-съветската дружба“ е седалището на Федерацията за приятелство с народите на Русия и ОНД, юридически правоприемник на Общонародния комитет и всенародното движение за българо-съветска дружба.