davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Паметник на Съветската армия в Пловдив

Паметникът на Съветската армия (известен с името Альоша) е гранитна статуя с височина 10,5 м, издигаща се на върха на хълма Бунарджик в Пловдив.
Общата му височина е 17,30 м, самият войн е висок 10,5 м. Главата му е 7 тона, а картечния му пистолет ППШ-41 - 2 тона.
Издигнат е през 1954 – 1957 г. от архитектите Борис Марков, Петър Цветков, Николай Марангозов, скулпторите Васил Радославов, Георги Коцев, Иван Топалов, инж. Димитър Кънчев, Александър Занков и каменоделците Сашо Спасов, Вълчо Кадийски, Григор Михов. Прототип на статуята е съветският войник от Трети украински фронт Алексей Иванович Скурлатов (1922 – 2013).
След 10 ноември 1989 г. са правени няколко опита за премахване на паметника, но те остават безуспешни.
През 1948 година е решено в Пловдив да се изгради паметник на Съветската армия. За скулптор е избран Васил Радославов.
На 5 ноември 1957 г. десетметровата гранитна скулптура е открита в Пловдив, като в гранита на пиедестала му е гравирано „Слава на непобедимата съветска армия освободителка“.
През 2007 г. по случай отбелязването на 50-годишнината от откриването на паметника в Пловдив пристига прототипът на паметника – руският войник Алексей Иванович Скурлатов. Също така на 5 ноември 2007 г. в Балабановата къща е валидирана марка със стилизирано изображение на паметника.
На 21 септември 2013 г. на паметника е поставен дълъг червен плащ и черна кърпа на лицето.
На 3 ноември 2013 паметникът осъмва с надпис „Тотев вън“, като автори на това дело се водят „Пловдив без цензура“.
Паметник на Съветската армия в Бургас

Паметникът на Съветската армия (известен с името Альоша) се намира в центъра на град Бургас. Построен е в периода 1952 – 1953 г. Композицията се състои от съветски войник с издигната към небето лява ръка, както и бронзови релефи пресъздаващи сцени от посрещането на съветските войски в Бургас през 1944 г.
След 10 ноември 1989 г. се водят спорове относно художествената и културно-историческата стойност на паметника и многократно е заявявано желание на граждани да бъде демонтиран.
Също така след 1989 г. паметника е чест обект на вандализъм.
Паметникът на Съветската армия (наричан често „Альоша“ или „Альошата“) в Бургас изобразява съветски войник с издигната към небето лява ръка. Височината му е около 18 метра. Бронзовите релефи пресъздават сцени от Втората световна война и посрещането на съветските войски в Бургас. Намира се на централния бургаски площад „Тройката“. Построен е през 1952 – 1953 г. Автори са арх. Минко Минков и скулпторите Васил Радославов и Анета Атанасова.
Купа на Съветската армия 1946

През 1946 г. се провежда първото издание на турнира за Купа на Съветската армия (КСА), като това е общо 6-ия сезон за националната купа на България по футбол.
Турнирът е спечелен от Левски (София), който на финала побеждава с 4:1 Стамо Костов (Попово). Това е 2-ра национална купа за Левски след спечелената Царска купа през 1942 г.
7 април 1946 г.:
14 април 1946 г.:
Купа на Съветската армия

Купата в чест на Съветската армия (КСА) е футболен трофей в България. Има статут на национална купа от създаването си през 1945 г. до 1982 г. включително. След това надпреварата се провежда още 8 сезона до 1990 г., но тогава има статута на второстепенен турнир.
Купата е сребърно-кристална и е официално поднесена на представителите на българския футбол на 8 март 1945 г. във Военния клуб в София с пожеланието тя да бъде дадена на най-добрия български футболен отбор.
За пръв път е връчен от командването на съветските военни части в България на 6 май 1946 г. на Левски (София), който е победител във финалния мач от турнира за купата.
Носителя (респективно финалиста) на Купа на Съветската армия до 1982 г. вкл., участва в европейския турнир за Купата на носителите на Национални Купи (К.Н.К.). 0т 1983 г. от турнира за к.С.А. се определя евентуално един от участниците в турнира за купата на У.Е.Ф.А. – като това е само носителя на к.С.А. Турнира за к.С.А. се провежда до 1991 г., като последния турнир (през 1990/91) е преименуван на турнир за купа Б.Ф.С.
Кукушки военен музей

Кукушкият военен музей (на гръцки: Πολεμικό Μουσείο Κιλκίς или Στρατιωτικό Μουσείο Κιλκίς) е музей в южномакедонския град Кукуш (Килкис), Гърция.
Музеят е разположен на хълм югозападно от Кукуш, на който в 1927 година е построен военен мемориал, дело на скулптура Димитриадис, в памет на кървавата битка при Кукуш на 21 юни 1913 година по време на Междусъюзническата война между България и Гърция. До мемориала в 1966 година е построен военният музей, който е разширен в 1971 година. Собственост е на военното министрество, което го и поддържа. Музеят има две стаи, в които посетителите могат да видят артефакти от Балканските войни (1912 – 1913), лични вещи на войници, сражавали се при Кукуш, военни униформи, оръжия и бойни знамена. Музеят разполага и с релефна карта и с аудио-визуална възстановка на битката.
Паметник на Незнайния воин

Паметникът на Незнайния воин, с варианти за „паметник“ (гроб, гробница, могила) и за „воин“ (герой, войник, моряк, боец и др.) или само Незнаен воин (в англоезични страни), е появил се в съвременната епоха символичен начин на почитане на неидентифицирани воини, загинали във войните.
Обикновено в тези паметници са положени останките на загинал неизвестен войник (или „известен само на Бог“ според разпространен в английскоговорещите страни надпис).
Може би първият мемориал от този вид в света е паметникът Ландсолдатен („Пехотинец“) за Първата война за Шлезвиг, издигнат във Фредерисия, Дания през 1858 г. Друг ранен подобен паметник е мемориалът от 1866 г., посветен на Незнайния воин, паднал в американската гражданска война.
Съвременната тенденция започва от Великобритания през 1920 г., когато е извършено погребение на Незнайния войн от името на всички имперски части, участвали в Първата световна война, в Уестминстърското абатство – мястото, в което традиционно са погребвани британски монарси, аристократи или заслужили личности.
Британският пример е последван и от други страни. В памет на загиналите в Първата световна война във Франция през 1921 година гроб на Незнайния воин се повява под Триумфалната арка в Париж, а в Канада - под Канадския военен мемориал в Отава.
Мемориалите се използват за погребване и за почитане на паметта на загинали и в по-късни конфликти.
Най-известният в България е Паметникът на Незнайния воин в София, издигнат през 1981 година.
На Незнайния войн е наречена улица в София (Карта).
Военно престъпление

Военните престъпления са престъпления по време на война, които са наказуеми, според международното право. Те включват нарушения на законите за водене на война, извършени както от военни, така и от цивилни лица. Всички нарушения на законите за водене на война в междудържавни конфликти са военни престъпления, докато нарушенията при вътрешни конфликти обикновено попадат под местната юрисдикция. Военните престъпления са дефинирани първоначално с Хагската конвенция от 1899.
Член 8 от Римския статут дефинира военните престъпления като тежки нарушения на Женевските конвенции (Женевска конвенция за отношението към военнопленниците, Женевска конвенция за защита на гражданските лица по време на война) от 12 август 1949 г.
Според Статута военните престъпления включват, но без да се ограничават до:
Черна статуя (Енидже Вардар)

Черната статуя или Героите на Яница (на гръцки: Μαύρο Άγαλμα, Το Ηρώο των Γιαννιτσών) е паметник в Енидже Вардар на загиналите в Балканските войни войници, сражавали се на страната на Кралство Гърция. Статуята е построена през 1926 година, а неин архитект е Григорис Зевголис. Поставена е на източния вход на града на улица „Егнатия“.
На върха на паметникът е изваян ангел, държащ перо и скрижал. Под него е представен умиращ войник, облегнат в скута на жена, символизираща гръцката майка. Композицията е поставена върху мраморна основа с височина 1 m с надпис „Η ΠΑΤΡΙΣ ΕΙΣ ΜΝΗΜΗΝ ΤΩΝ ΕΙΣ ΓΙΑΝΝΙΤΣΑ ΠΕΣΟΝΤΩΝ ΤΕΚΝΩΝ ΤΗΣ 1912-13“.
Статуя на свободата (Будапеща)

Статуята на свободата или Статуя на независимостта (на унгарски: Szabadság-szobor) е паметник на хълма Гелерт в Будапеща, Унгария.
Издигната е в чест на унгарците, загинали за независимостта, свободата и просперитета на Унгария. Неин автор е унгарският скулптор Жигмонд Кишфалуди Щробл.
Издигната е през 1947 г. като спомен от изтласкването на германските войски от Унгария от войските на СССР по време на Втората световна война. Местоположението му върху хълма Гелерт (235 m) придава допълнителна значимост сред градския пейзаж на Будапеща. Първоначалния план на Министерство на отбраната, а по-късно на Министерство на благоустройството на Унгария е паметника да бъде с височина 8 – 10 m и да се намира в парка „Хорват“, но по нареждане на Климент Ворошилов, като председател на контролната комисия на Съюзниците в Унгария и контролиращ въвеждането на комунистическия режим в страната, паметника е издигнат на хълма Гелерт. Паметника е открит на 4 април 1947 г.
Статуята е излята от бронз, с височина 14 m. Разположена е на 26-метров иззидан пиедестал. Представлява скулптура на жена с вдигнати ръце, с които държи палмова клонка. Първоначално около статуята има четири по-малки статуи. През 1992 г. скулптурата на съветския войник е преместена в парка на паметниците в Будапеща.
Първоначално върху паметника е изписан текст на унгарски и на руски възхваляващ съветската армия – освободителка:
В превод: "В памет на съветски герои освободители [издигнати от] признателния унгарски народ [в] 1945".
През следващите години, обществената нагласа към СССР намалява до точката на революция от 1956 г. Някои части от паметника са повредени. След 1989 г. надписът е променен на:
В превод от унгарски: „В памет на всички, които са пожертвали живота си за независимостта, свободата и просперитета на Унгария“.
Мъжество (монумент)

„Мъжество“ (на руски: Мужество) е паметник на воинската доблест, който е централен монумент в Брестката крепост в република Беларус. Скулптор е Александър Павлович Кибалников през 1971 г.
Скулптурата с височина 33,5 м е значително голяма и се състои от 200 части. Представлява бетонна обвивка, която е прикрепена към метална рамка с решетка от вътрешни колони 6 × 6 м. Нейната тънка обвивка е излята от бетон в хоризонтална равнина. Направени са редове за монтажен кофраж от гипсови форми, който е закрепен към външно скеле. За тази цел в един от цеховете на Брестския завод за стоманобетонни изделия е отлята гипсова форма на паметника в мащаб 1:7. От нея са взети отпечатъци от формата във вид на квадрати с размери 40 × 40 см, които след това са уголемени до естествени размери 280 × 280 см. Транспортирани са до определеното място на паметника и положени там. След подобаващо почистване вътрешната повърност на гипсовия модел става вътрешна и за монумента. Върху модела е монтирана армировка и допълнителен (втори) вътрешен кофраж с цел на кухата иначе фигура да се гарантира качеството на монолитната и обвивка, нейната еднаква дебелина и тегло.
Негативни оценки в обществото предизвиква публикация на Си Ен Ен, която характеризира монумента като един от най-грозните.
В периода 2004 – 2005 г. е извършен главен ремонт, както и консервация и боядисване на външната повърхност на паметника, на който са излети близо 4000 м бетон.
Погребален монумент на Гай Вибий Кварт

Погребалният монумент на Гай Вибий Кварт (на гръцки: Το ρωμαϊκο μνημειο του Caius Vibius) е римски надгробен паметник (стела) от I век от н. е. в Кавалско, Гърция.
Монументът се намира в югоизточната част на Драмското поле, северно от град Кавала, в югозападното подножие на планината Урвил (Ори Леканис). Лежи на 2 km източно от развалините на античния град Филипи и на 500 m югозападно от градчето Кринидес (Рахча). Край него е минавал пътят Виа Егнация. На няколко десетки метра на запад е праисторическата селищна могила Дикили Таш.
Името Дикили Таш, използвано днес за праисторическото селище, идва от турското Dikili Taş, което означава „Изправен камък“ и първоначално е обозначавало погребалния монумент на Гай Вибий Кварт.
Паметникът представлява 4 m висок монолит, датиращ от I век от н. е. Две от четирите му страни носят надпис, който се отнася за кариерата на римския офицер Кай Вибий Кварт. Няма обаче доказателства, че гробът му наистина лежи отдолу.
Според Леон Юзе, посетил мястото в 1876 година, „едно суеверие свързва белия прах, който се получава чрез остъргване на мрамора на Дикили Таш, със способността да се произвежда мляко от кърмещи майки: той е бил изяден от ножовете на селяните... над половината от надписа е унищожен по този начин“.
Жажда (монумент)

„Жажда“ е скулпторна композиция в Брестката крепост, Беларус. Посветена е на загиналите от жажда защитници на крепостта.
Намира се в Цитаделата, на левия бряг на река Мухавец. „Цитадела“ е централното укрепление и гнездо на съпротивата още от 22 юни 1941 г. в началото на Великата отечествена война.
Още в първите часове на битките за крепостта е прекъснато нейното водоснабдяване, както и това на града. Това е жизненоважно събитие, тъй като водата освен за пиене и готвене е необходима и по време на операциите на ранените защитници и за водните охладители на картечниците тип „Максим“.
Брестката крепост от всички страни е заобиколена от реки, притоци на Буг, и много жени, войници, командири загиват при опит за донасяне на вода. Възможните точки, от които може да се попълнят запасите, са под постоянен прицелен огън, а през нощта са осветявани с прожектори. По-късно при разкопки около такива маста по бреговете на реките са открити множество пробити от куршуми каски, чаши, войнишки кепета, баки и тела на смело загинали хора.
Скулпторната композиция е оформена като фигура на войник, който пълзи и се прокрадва към водата с каска в ръка. Днес се поставят цветя в протегнатата каска. Дължината на мемориала е 13 м. Изграден е от декоративен стоманобетон и тежи 720 тона. Всяка година по нея се извършват реставрационни работи. Това се налага поради избледняването на чертите на фигурата, предизвикано от времето. През 2004 г. мемориалът е реставриран със събрани от доброволци средства.
Първообраз на пълзящия към водата герой е поволжският немец старшина Вячеслав Мейер, убит веднага след доставянето на водата. Посмъртно Вячеслав Майер е награден с орден „Велика отечествена война“ II степен.
Мемориалният комплекс „Бреска крепост“ в сегашния си вид, в който може да бъде видян, е открит през 1971 г., на 30-годишнината от началото на нападението над СССР във Втората световна война.
Паметник на Македоно-одринското опълчение

Паметникът на Македоно-одринското опълчение е монумент в Благоевград, България, в чест на Македоно-одринското опълчение, българска доброволческа част от македонски и тракийски българи, сражавала се в Балканската и Междусъюзническата война в 1912 – 1913 година.
Паметникът е издигнат в 1979 година на площад „Мите Марков“ на левия бряг на Бистрица, южно от Младежкия дом. Дело е на скулптора Борис Гондов. Представлява внушителен паметник на гранитен пиедестал с релефни фигури на опълченци в цял ръст. На втори пиедестал над тях е бронзова женска фигура, наречена „Зовящата победа“.
На паметника е изписано:
Паметникът заедно с паметната плоча с имената на опълченците от Горна Джумая и Горноджумайско до него е включен в Регистъра на военните паметници в България.
Триумфална арка

Триумфалната арка е монумент под формата на свод, под който преминава парадът на победата.
Римската класическа триумфална арка е богато украсена самостоятелна конструкция, обикновено заемаща централно място в градската архитектура на римските градове. В най-опростения си вид една триумфална арка се състои от два масивни кея, свързани с арка, увенчана с плоска надстройка и таван, на който се монтират статуи. На арката се изобразяват в барелеф сцени, фигури или възпоменателни надписи за увековечаване на военната победа.
В по-усложнения си вариант триумфалните арки са художествено решени (украсени) с редица допълнителни архитектурни елементи.
В света са изградени редица триумфални арки, сред които най-известните са:
Класически римски триумфални арки (на английски):
Военна история

Военна история e клон на историята, занимаващ се с въоръжените сили и войната, както и с тяхното влияние върху обществата, техните култури, икономики и вътрешна политика и международни отношения.
Професионалните историци обикновено се фокусират върху основните военни конфликти и действията, основно повлияли върху участниците, както и последствията от тях. При военната история специфичен обект на интерес са причините за войната, социалните и културни предпоставки, военната доктрина на всяка страна, логистиката, лидерството и командването, технологиите, стратегията и военната тактика и как те се променят по време на конфликта или след това.
Военна история на Русия

Военната история на Русия започва с първите хора, които си построяват селища на нейна територия.
В нея вземат участие русите, които са построили Киев, следват Монголското нашествие, многобройните битки срещу Османската империя, Полша, Швеция, Седемгодишната война, Наполеоновите войни, Кримската война, участието в двете световни войни, както и много други по-дребни военни конфликти.
Военната истроия на Русия може да се раздели на:
Институт за военна история

Института за военна история е научен институт към Генералния щаб на армията, съществувал в периода (1946 – 1999).
В началото на 1946 г. Военноисторическата комисия при Щаба на войската е реорганизирана във Военноисторически отдел. Той се състои от Военноисторическо отделение (администрация), Военноисторическа секция и редакция на военноисторически издания. Основните задачи на отдела са: „да събира и подрежда всички издания и други писмени материали на български и чужди езици, които имат военноисторическа стойност за България; да разработи и издаде пълната история на войните, водени от България за национално обединение; да състави военноисторическа библиотека и военноисторическа енциклопедия; за обзаведе и попълни главен военноисторически музей“.
До 1950 г. отдела има условно наименование под. 1330, а от следващата година е променено на под. 35710. На 23 октомври 1973 г. с решение № 653 е създаден Институт за военна история, който е в подчинение на началника на Генералния щаб. На 30 април 1992 г. института е преобразуван в Национален център по военна история, като се ръководи от „директор“, а три години по-късно на 24 юли 1995 г. със заповед № ОХ – 249 е възстановено старото наименование Институт за военна история. В периода 1992 – 1995 директор на центъра е доц. д-р Людмил Петров.
Институтът за военна история е закрит с решение № 553 от 30 юли 1999 на Министерския съвет. Научният и експертен състав, структуриран организационно в две секции: Военна история и политика и Военни доктрини и стратегии, влиза в състава на новосъздадения Институт за перспективни изследвания за отбраната, който е основно звено на Военната академия „Г. С. Раковски“.
Паметник на Тодор Каблешков (Копривщица)

Паметникът на Тодор Каблешков е изработен от Йордан Гаврилов и Георги Папагалов през 1980 г. Посветен е на Тодор Каблешков и се намира в близост до дома на революционера в град Копривщица, на улица „Тодор Каблешков“ в малък парк с формата на неправилен петоъгълник.
Той има оформен фундамент от гранитни блокчета. Фигурата на героя е обърната към изгрева на Слънцето и е с поглед устремен към бъдрщето. Излята е от бронз и е висока 290 см.Автори на проекта са Йордан Гаврилов, професор Георги Папагалов и Иван Николов.
В двора на къща музей „Тодор Каблешков“ е изложен бюст-паметник за спомен на посетителите, изработен от Петър Балабанов.
През 1967 г. признателните поколения железничари приемат името на Тодор Каблешков за патрон на Полувисшия железопътен институт. В 1969 г. в района на училището е издигнат негов паметник.
На друго място в памет на именитият копривщенец и неговите също загинали другари Георги Търнев и Стефан Почеков е съграден паметник. Издигнат е на лобното място на убитите двама въстаника от 1876 година и е на 250 м. южно от хижа „Хайдушка песен“.Хижата е в района на връх Козя стена, (1670 м.)
Паметникът на Тодор Каблешков, родната му къща и разположената срещу нея Кантарджийска къща съставляват своеобразен архитектурен ансамбъл. Към тях може да бъде добавен Храм Успение на Света Богородица, който заедно с ансамбъла „Първа пушка“, намиращ се недалече са две от най-посещаваните места в град Копривщица.
Паметник на Любен Каравелов (Балчик)

Паметникът на Любен Каравелов е паметник, намиращ се в град Балчик на ул. Черно море.
Паметникът е подарък на град Балчик от роденият в него скулптор Борис Караджов (1906 – 1982), който е обучаван в Румъния от меценати и където е известен там под името Борис Караджа.
List of Soviet war memorials

Soviet war memorials are memorials commemorating the activities of Soviet Armed Forces in any of the wars involving Soviet Union, but most notably World War II. After the dissolution of the Soviet Union and the 2022 Russian invasion of Ukraine, many of the memorials, especially the ones dedicated to the activities of Soviet Armed Forces in former Soviet Bloc countries during World War II, have been removed, relocated, altered or have had their meaning reinterpreted (such as the Liberty Statue in Budapest).
Memorial of Red Army soldiers in Antakalnis Cemetery, Vilnius (removed in 2022)
After 2017, Poland's Law and Justice (PiS) government destroyed most of the Soviet War Memorials in Poland.
Joseph Stalin is still quoted in stone in German and Russian at least in Treptow and Vienna. Such inscriptions have been generally removed in Soviet Union and Soviet bloc countries as part of de-Stalinization.
A Soviet war memorial was erected in Plummer Park, West Hollywood, California in 2005. The memorial depicts cranes in flight, a reference to a popular Russian-language song by Rasul Gamzatov. A refrain from the song is shown in both English and Russian. A granite slab bares the inscription "dedicated in honor of and in tribute to the World War II veterans from the former Soviet Union" in English. West Hollywood is the center of a large Russian-speaking community from the former Soviet Union.
Soviet War Memorial (Vienna)

The Soviet War Memorial in Vienna, Austria, more formally known as the Heroes' Monument of the Red Army (German: Heldendenkmal der Roten Armee), is located at Vienna's Schwarzenbergplatz. The semi-circular white marble colonnade partially enclosing a twelve-metre figure of a Soviet soldier was unveiled in 1945. The Heroes' Monument of the Red Army of the Soviet Union in Vienna was built to commemorate the 17,000 Red Army soldiers killed in action during the Vienna offensive in World War II.
Near the end of World War II in Europe, Soviet forces of the 3rd Ukrainian Front were ordered by Joseph Stalin to capture Vienna, both for strategic military purposes and for use as a post-war bargaining chip with the Allies. After intense urban fighting, Vienna was captured by the Soviet Forces on 14 April 1945.
The creation of an Allied Commission for Austria was envisaged by Allied leaders at the various sessions of the European Advisory Commission and established by the Agreement on Control Machinery in Austria in London on July 4, 1945. The agreement mandated the creation of four occupation zones (American, British, French and Soviet) in Vienna, similar to Berlin. Perhaps not coincidentally, although several sites were considered for the Soviet memorial, ultimately a prominent location in the 3rd district near the Palais Schwarzenberg was chosen, imposingly within sight of the location used by the four allies to govern Vienna. German prisoners of war and Austrian construction workers were used to build the 3,000-square-foot (280 m) site.
The memorial includes a triumphal arch and is dominated by the figure of a soldier with a PPSh-41 submachine gun on his chest. The soldier wears a golden helmet and holds a Soviet flag and a golden emblem of the Soviet Union.
Russian President Vladimir Putin visited the memorial in 2007 to lay flowers and specifically give thanks to Austria for maintaining it. The city paid to refurbish the memorial, despite objections from some members of the local press.
The monument has been increasingly subjected to acts of politically inspired vandalism in the 21st century.
The text of the stone tablet in front of the monument begins:
Informational notes
Citations
Alyosha (song)

Alyosha (Russian: Алёша) is a Soviet-era Russian song by composer Eduard Kolmanovsky and poet Konstantin Vanshenkin. The subject is the Alyosha Monument, the common local name for the 11-metre (36-foot) statue of a World War II Soviet soldier which stands in the Bulgarian city of Plovdiv as a monument to all Soviet soldiers who died during the fighting in Bulgaria.
In 1962, Eduard Kolmanovsky visited Bulgaria, including in the city of Plovdiv where the Alyosha monument stands, where he learned the story of its origin. Kolmanovsky later shared his notes with poet Konstantin Vanshenkin, who was inspired by the topic and soon wrote a poem.
Kolmanovsky then composed music for the verses. The mournful feeling of the song is achieved with the minor mood of the music and by the lyric which employs both slow repetition:
and pathos:
"Alyosha" was published in 1966 in the Soviet army magazine Sergeant Major/Sergeant (Russian: Старшина-сержант) in the section dedicated to Bulgarian-Soviet friendship. In 1967, the Soviet Alexandrov Ensemble first performed the song at the foot of the monument. It was performed at the 1968 Ninth World Festival of Youth and Students in Sofia. The song immediately became very popular in Bulgaria.
In the Soviet Union, the song became popular in a duet by the Bulgarian singers Margret Nikolova and Georgi Kordov.
Until 1989 "Alyosha" was the official anthem of Plovdiv. Every morning Radio Plovdiv started its broadcasts with this song. It was often played during cultural events conducted by the Bulgarian Communist Party, and all Bulgarian primary school students were required to learn it.
The song has also become identified with the Russian monument Defenders of the Soviet Arctic during the Great Patriotic War in Murmansk which is also nicknamed Alyosha, and with other Soviet monuments.
Estação Vila Mariana

A Estação Vila Mariana é uma das estações da Linha 1–Azul do Metrô de São Paulo. Foi inaugurada em 14 de setembro de 1974. Durante 5 meses e 3 dias foi ponto final da linha, em seu sentido norte. A demanda média desta estação é de 28 mil passageiros por dia, segundo dados do Metrô. Ela é integrada ao Terminal de Ônibus da Vila Mariana.
A Estação Vila Mariana foi inaugurada em 14 de setembro de 1974, juntamente com a linha 1, sendo o terminal da linha ao norte, antes da expansão para Liberdade. Com a construção da estação veio a construção da Avenida Professor Noé Azevedo onde ela se situa.
A estação é enterrada, com mezanino de distribuição e plataformas laterais com estrutura em concreto aparente. Conta com uma área construída de 7.190 m². A capacidade da estação é de 20.000 passageiros por hora/pico.
Android 14

O Android 14 é a décima quarta versão principal do sistema operacional móvel Android, lançada em outubro de 2023, desenvolvida pela aliança Open Handset Alliance liderada pela empresa estadunidense Google.
O Android 14 (codinome interno Upside Down Cake) foi anunciado oficialmente nos blogs do Android em outubro de 2023 (developers e products), mas a versão prévia do desenvolvedor foi lançada em fevereiro de 2023, inicialmente para a série de smartphones Google Pixel (do Pixel 4a 5G a 8 Pro, descartando o suporte para Pixel 5 a Pixel 5a). Tendo o código fonte do sistema publicada na plataforma Android Open-Source Project (AOSP) para teste. Mas esta 14ª versão do sistema foi formalmente revelada em novembro de 2023 no evento Made By Google (cidade de Nova York).
A versão beta 1 foi lançada em abril de 2023. Posteriormente a atualização chegará para telemóveis Samsung, Motorola, Xiaomi, Realme, Google Pixel e ASUS. A versão final foi oficialmente lançada em outubro de 2023, focado nas partes de acessibilidade e de personalização.
Eve Air Mobility

Eve Air Mobility develops electric vertical take-off and landing (eVTOL) aircraft and urban air mobility infrastructure. EVE is a brand that was idealized by the innovation division of Embraer called EmbraerX.
Eve's objective is to accelerate the creation Urban Air Mobility (UAM) solutions. The first project is the eVTOL EVE.
The concept was presented to the public on 8 May 2018, before the creation of the company.
The company was founded on 15 October 2020.
The first simulator flight was conducted in Rio de Janeiro in September 2021. In the first months of 2022, the company was listed on NYSE priced at US$2.9 billion under the code EVEX in partnership with the American fund Zanite Acquisition Corp.
On 12 December 2021, Embraer and BAE Systems announced plans to embark on a joint study to explore the development of Eve's vehicle for the defence and security market. As of January 2022, Embraer had signed contracts with seventeen companies for 1,735 units, valued at US$5 billion.
On 10 February 2022, Embraer requested to National Civil Aviation Agency of Brazil (ANAC) the certification for the eVTOL EVE. In 2022, the company went public on the New York Stock Exchange following the company's merger with Zanite Acquisition Corp. In June 2023, Embraer announced the first production line of EVE in the city Taubaté, interior of the state of São Paulo, Brazil.
As of March 2024, Embraer had signed contracts with twenty-eight companies for 2,850 orders of eVTOLs, valued at US$8 billion from 30 customers in 13 countries. In 2024 Eve unveiled its first full-sized prototype during the UK's 45th Farnborough Airshow. It announced an additional US $94 million in funding to add to the $492 million it had already raised.
The aircraft uses 'lift & cruise' design similar to the Autoflight Prosperity. It has 8 propellers for vertical flight and a single pusher prop for cruising. The rear prop is driven by two motors for redundancy and performance.
This aircraft is designed for a 60-mile (100 km) range, carrying four passengers and one pilot.
Diehl Aviation is contracted as the interior designer and producer.
Eve plans capacity of 480 units per year, at four plants in Taubaté.
As of November 2023, Embraer held a 90% stake in EVE, while the rest of the shares are divided between investor companies such as United Airlines, SkyWest, Republic Airlines, Rolls-Royce.
Maratón de Berlín

La maratón de Berlín se celebra anualmente desde 1974 en la ciudad de Berlín, capital de Alemania. Junto con las maratones de Boston, Nueva York, Chicago, Londres, Tokio, la de los Juegos Olímpicos y la del Campeonato Mundial, es una de las más importantes del mundo.
El primer maratón de Berlín se celebró en 1974 contando con la participación de 286 corredores. El 27 de septiembre de 1981 el recorrido de la carrera discurrió, por primera vez, a través de las principales vías y avenidas de Berlín Este, con salida en el Reichstag y llegada en el Kurfürstendamm. En 1985 se registraron más de 10 000 corredores, concretamente 11.814 participantes. El 30 de septiembre de 1990, sólo 3 días antes de la fecha de la Reunificación de Alemania 25.000 atletas cruzaron la Puerta de Brandeburgo, entonces integrada en lo que fue el Muro de Berlín. La prueba fue ganada, en su versión masculina por Steve Moneghetti con un crono de 2h 08m 16s y en su versión femenina por la alemana Uta Pippig. En 1998 se alcanzó el récord de participantes, 28.000 atletas.
El trazado de la maratón de Berlín está considerado por los especialistas como muy rápido, lo que le hacen propicio para conseguir buenas marcas. En 2001, la japonesa Naoko Takahashi se convirtió en la primera mujer en descender de la barrera de los 2h 20m, con un tiempo de 2h 19m 46. En la categoría masculina, las mejores marcas recientes las han conseguido el keniano Paul Tergat (2h 04m 55s en 2003), y el etíope Haile Gebrselassie, quien estableció un nuevo récord del mundo en la edición de 2008 con 2h 03m 59s.
En la edición de 2011, el keniano Patrick Makau Musyoki ganó la carrera y estableció un nuevo récord del mundo con 2h 03m 38s, superando en 21 segundos el récord de Haile Gebrselassie que había conseguido en la edición de 2008. Dos años más tarde, en la edición de 2013, el keniano Wilson Kipsang Kiprotich superó el récord del mundo y estableció un tiempo de 2h 03m 23s.
También hay otras categorías representadas en el maratón: patines, monopatín, e incluso una minimaratón para los más jóvenes (4,2195 km).
Berlín es uno de los cuatro maratones mundiales con más de 40 000 finalistas, junto con la ciudad de Nueva York, Chicago y París.
Récord de la prueba
Récord de la prueba
El maratón de patinadores ha contado con miles de participantes cada año. Es considerado el maratón de patinadores en línea más grande del mundo y es la sede final de la World Inline Cup.
Run For Your Lives World Tour

Run For Your Lives World Tour es una próxima gira de conciertos de la banda británica de heavy metal Iron Maiden. Está previsto que inicie el 27 de mayo de 2025 en Budapest, Hungría y que concluya en 2026.​​​
El 19 de septiembre de 2024, la banda anunció la gira Run For Your Lives World Tour en celebración del aniversario número 50 de su formación en 1975.​ Se confirmó también que haría énfasis en los nueve primeros álbumes de estudio de la agrupación.​ Será la primera gira del grupo desde 1982 que no incluya al baterista Nicko McBrain, debido a su retiro de los escenarios en 2024 por problemas de salud.​ Simon Dawson, quien toca la batería en la banda British Lion junto con Steve Harris, fundador de Iron Maiden, será quien reemplace a McBrain en la gira.​
On Purpose (canción de Sabrina Carpenter)

«On Purpose» es una canción del segundo álbum de estudio de la cantante estadounidense y actriz Sabrina Carpenter, EVOLution. La canción fue lanzada como el sencillo principal del álbum el 29 de julio de 2016, después de su anterior sencillo "Smoke and Fire". Carpenter presentó por primera vez "On Purpose" en Kidtopia a finales de marzo de 2016". Es una canción pop con elementos de House y Electropop.
En agosto de 2015, se informó que Carpenter había comenzado su segundo álbum de estudio. [2] Originalmente, "Smoke and Fire" fue el sencillo principal de su álbum, pero posteriormente fue eliminado de la lista de temas. Cuando un fan le preguntó por Twitter por qué la había quitado, dijo que su "evolución" vino después de la canción. El 22 de julio, Carpenter lanzó la única portada en Twitter. [4]
El Video musical de "On Purpose" fue lanzado el 12 de agosto de 2016, y desde el 23 de octubre de 2016, tiene más de 6 millones de visitas en su canal de Vevo en YouTube. El video fue filmado en Londres y en Madrid y estuvo dirigido por James Miller. Cuenta con Carpenter en varios lugares de la Ciudad caminando y bailando.
Sabrina Carpenter presentó por Primera vez el sencillo en uno de los conciertos de Sabrina Carpenter Summer Tour en 2016. En octubre de este año Sabrina presentaría la canción en vivo en el iHeartRadio en un concierto especial donde Sabrina interpretó temas de su álbum debut Eyes Wide Open como "We'll Be the Stars", "Can't Blame a Girl for Trying" y canciones de su segundo álbum EVOLution como "Run and Hide" y "All We Have Is Love".
No Prayer on the Road

No Prayer on the Road es una gira de conciertos por la banda de heavy metal británico Iron Maiden, en apoyo de su álbum No Prayer for the Dying. Es la primera gira a la función de Janick Gers, quien reemplazó al guitarrista Adrian Smith​ Después de su etapa de gran escala utilizada en la década de 1980, la banda optó por una producción menos elaborada a partir de este viaje, con el bajista Steve Harris al comentar:
En Inglés:
​
En español:
​
Las bandas teloneras del tour fueron: Wolfsbane, Anthrax, The Almighty y King's X.
​​
Corredores Paneuropeos

Los diez corredores paneuropeos de transporte fueron definidos en la II Conferencia Paneuropea de Transporte en Creta, en marzo de 1994, como rutas en Europa central y del este, que requerían una mayor inversión en los siguientes diez o quince años. Se hicieron modificaciones en la tercera conferencia en Helsinki en 1997. Por tanto, estos corredores son llamados a veces como los "corredores de Creta" o "corredores de Helsinki", a pesar de sus localizaciones geográficas. Un décimo corredor fue propuesto después del fin de las hostilidades entre los estados de la antigua Yugoslavia.
Estos corredores en formación son diferentes de las redes de transporte transeuropeas, que incluyen las rutas principales establecidas en la Unión Europea, aunque existen propuestas para combinar los dos sistemas.
Corredor ecológico

Un corredor ecológico, corredor biológico, corredor verde o corredor de conservación es una ruta diseñada para conectar áreas naturales que comparten características ambientales similares​ con el objetivo de preservar la biodiversidad, prevenir la fragmentación de los hábitats y favorecer la migración, dispersión, vinculación e interrelación de poblaciones de flora y fauna silvestres.​
El establecimiento de corredores ecológicos es una estrategia efectiva de conservación.​ Los corredores ecológicos mantienen la composición, estructura y función de los ecosistemas y del paisaje que unen. Está integrado por áreas naturales bajo regímenes de administración especial, como zonas núcleo, parques nacionales, de amortiguamiento, o de usos múltiples.​
Los conceptos de corredor biológico y corredor ecológico se derivan de la ecología del paisaje, una de las ramas de la biogeografía.​ Describen las estructuras del paisaje ecológico (sitios y redes de sitios) que reúnen las condiciones para el desplazamiento de una especie (animal, vegetal u hongos) o de la comunidad de especies, o de sus genes. Todos estos corredores conforman, en el marco de una malla compleja, la red ecológica a nivel local y mundial.
Los corredores biológicos están diseñados para proteger el conjunto de especies nativas y cumplir con las funciones básicas de conectividad al tiempo que se maximizan el uso sostenible del bosque y los beneficios derivados de los servicios ambientales.
Según Forman, los corredores resuelven seis problemas de política pública: diversidad biológica, recursos acuíferos, agricultura y productos de madera, recreo, comunidad y cohesión cultural, y cambio climático.​
Un determinado corredor ambiental se constituye en un enlace continuo o casi continuo de áreas protegidas rodeadas por un ambiente inhóspito. El corredor solo ejercerá una función facilitadora para las especies asociadas a este hábitat específico. Como ejemplos de corredores se pueden mencionar los que son formados por setos de linderos en determinados paisajes agrícolas, corredores constituidos por los cauces y riberas de los ríos, corredores forestales, etc.
El aumento de la tasa de inmigración podría tener: Ventajas potenciales, estas podrían ser:
Pero también podrá tener desventajas potenciales, estas podrían ser:
El análisis de variables territoriales como la vegetación, la temperatura, la proximidad a masas de agua o la presencia de otras especies clave puede ayudarnos a identificar potenciales trazados que permitan desplazarse a las especies. Los denominados procesos de álgebra de mapas ofrecidos por los Sistemas de Información Geográfica (SIG) comienzan a tomar relevancia a la hora de proyectar y planificar estos trazados territoriales, optimizando las variables más apropiadas para la dispersión de las especies.
Algunas de las herramientas clave para conseguir proyectar y planificar un corredor son Linkage Mapper​ o Corridor Designer.​ La primera de ellas permite conectar múltiples hábitat mediante trazados lineales. La segunda permite conectar espacios, dos a dos, por medio de franjas de mayor o menor anchura dependiendo de los requerimientos ecológicos del territorio.
Pollarada

Las Pollaradas, Corridas de pollos​ o Carreras de pollos, son carreras populares pedrestes celebradas en Aragón que inicialmente tenían como premio para el ganador varios de estos animales.​ Se disputan tradicionalmente como un acto deportivo de las fiestas mayores de algunos pueblos y a veces incluso en las fiestas menores. Están rodeadas de colorido y música, que acompaña continuamente a los mejores corredores locales y forasteros. Se realizan con distancias y circuitos variables, siendo paso obligado la casa consistorial desde cuyo balcón las autoridades y las reinas de la fiesta observan su paso, pudiendo ser un recorrido por los alrededores de una localidad, recorriendo la misma por dentro o incluso dando vueltas a una plaza ofreciendo premios menores a través de metas volantes.
Maratón Canberra

El Festival de la Maratón del Canberra Times es una maratón anual de 42,195 kilómetros que se celebra en la ciudad de Canberra (Australia). Se dice que la maratón, que se estableció en 1976, es la maratón urbana más antigua de Australia. Tiene lugar a principios de abril de cada año y comprende un festival de carreras: la carrera de 5 km un sábado, y la de 10 km, media maratón, maratón y ultramaratón al día siguiente.​
El maratón comienza en la Escuela del Parque Telopea en el suburbio de Manuka, a la vista de la Casa del Parlamento. El recorrido comienza con una vuelta de 10 km alrededor de los viejos y nuevos edificios del Parlamento y otros importantes edificios gubernamentales. A continuación, se da una vuelta doble cruzando el lago Burley Griffin (por los puentes de Kings Avenue y Commonwealth Avenue) y a lo largo de Parkes Way hacia el intercambiador de Glenloch, que está muy cerca del monumento de la Torre Telstra.
Detalles del evento
El ultra maratón permite a los que se han inscrito en la carrera "ir más allá del maratón" y competir en una prueba de 50 km. Una vez que los participantes han completado el maratón, son registrados como finalistas de la maratón y son elegibles para completar la carrera de 50 km.​ Los corredores que completan 10 maratones de Canberra reciben el título honorífico de Griffin, en referencia al Lago Burley Griffin, que está en el centro de la maratón y de la ciudad de Canberra.
En el marco del Festival Australiano de Carreras, el evento trabaja para recaudar aproximadamente 200.000 dólares para más de 250 organizaciones benéficas en 2018. Los individuos o equipos pueden participar en el evento y trabajar para recaudar dinero para la organización benéfica de su elección; algunos equipos como "Team Beyond Blue" recaudan 25.099 dólares.​ Los individuos o equipos que participan en el evento contribuyen con una donación como parte de su inscripción y también pueden trabajar para acumular patrocinadores.​
Medio Maratón Ciudad de Albacete

El Medio Maratón Internacional Ciudad de Albacete, también conocido como Carrera de la Navaja, es una prueba atlética de medio maratón que se celebra anualmente en la ciudad española de Albacete. Consiste en una carrera a pie de larga distancia cuya distancia es de 21 097 metros, es decir, la mitad de un maratón. Es una de las pruebas de media maratón más importantes de España.​​ Forma parte del Calendario Nacional de la Real Federación Española de Atletismo y se rige según el reglamento de la IAAF.​
El recorrido consiste en un circuito urbano por las calles de la ciudad de Albacete de 21 097,5 metros, homologado por la Real Federación Española de Atletismo, con salida y meta en la avenida de España.​​ El circuito consta de tres vueltas: la primera, de 2,1 km, da una vuelta al parque Abelardo Sánchez de la capital, la segunda, de 6 368 km, tiene lugar por las principales calles de la ciudad, como la calle Ancha, el paseo de la Libertad o la avenida de la Estación, y la tercera, de 12 629 km, amplía su recorrido por barrios más alejados de la zona centro de la ciudad, pasando por calles como el paseo de la Cuba.​
Para la ocasión se pone en marcha un gran desplieque de efectivos que incluye al personal del Instituto Municipal de Deportes de Albacete, Policía Local, Protección Civil, Cruz Roja, más de un centenar de voluntarios, 25 fisioterapeutas y 6 podólogos.​
Durante la celebración del medio maratón tienen lugar a lo largo de su recorrido numerosas actividades que animan la prueba, como zumba, spinning, body combat, música, tambores, batuka... Otra de las tradiciones de la prueba es la celebración del concurso de fotografía, que se convoca con el objeto de premiar la mejor foto del evento.​
El récord del Medio Maratón Ciudad de Albacete está establecido en 1:01:11 en la prueba masculina y en 1:10:14 en la prueba femenina.​​
Campeonato de España de Maratón

El Campeonato de España de Maratón es una competición deportiva de atletismo, de carácter nacional y organizada por la Federación Española de Atletismo (RFEA) desde 1928, que decide anualmente al campeón de España de maratón, prueba disputada en ruta sobre 42 kilómetros 195 metros. Desde su primera edición, se dejó de disputar en los años 1929, 1932, 1934, 1936-1939 (debido a la guerra civil española), 2002, 2003 y 2004. La primera edición femenina se disputó en el año 1981. Esta competición se disputa independiente del Campeonato de España de Atletismo.
Valencia Half Marathon

The Valencia Half Marathon (Spanish: Medio Maratón de Valencia) is an annual half marathon road running event held in Valencia, Spain, since 1988. It is categorized as a Gold Label Road Race by World Athletics. The race is organised by the Valencian sports club SD Correcaminos [es], which also organises the annual Valencia Marathon.
The race attracts top level elite competitors from Kenya, Ethiopia and Morocco, as well as runners from the host country Spain.
The event was initially founded as a race of 20 km (12 mi), called the "20 kilómetros Adidas", with the inaugural race taking place in 1988. From 1993 to 1995, the race was not contested for reasons beyond the organizer's control.
The race was later lengthened to a half marathon, beginning with the 2006 edition of the race. The change coincided with a growth in the number of participants and a higher standard of elite level competition. A record 9328 runners from over 10,300 entrants finished the race in October 2013.
On 30 July 2020, the race organizer announced the cancellation of the 2020 in-person edition of the race due to the coronavirus pandemic, with all registrants given the option of transferring their entry to 2021 or obtaining a full refund. About a month later, on 10 September, the organizer announced that the Valencia Marathon (which it also organized and whose mass race was just cancelled days earlier) would hold an "Elite Edition" of the race on 6 December, and that it would also include a half marathon race that year. On the day of the race, four half marathon runners broke the previous world record of 58:01, with Kenyan Kibiwott Kandie setting a new world record of 57:32.
On 24 October 2021, Letesenbet Gidey ran a time of 1:02:52, breaking Ruth Chepn'getich's previous world record of 1:04:02 by over one minute.
On 27 October 2024, Yomif Kejelcha ran a time of 57:30 to break Jacob Kiplimo's previous world record of 57:31 set in 2021.
The half marathon starts and finishes on Carrer d'Antonio Ferrandis about 1 km (0.62 mi) southwest of the City of Arts and Sciences.
The course first crosses the City of Arts and Sciences before making a loop around the Camins al Grau [ca] and Algirós [ca] districts for the first third of the race. The half marathon then largely follows the roads along the Garden of the Turia [ca] as it makes its way northwest to Ciutat Vella [ca] and then back to the start.
The course records for the half marathon are 57:30 for the men's race (set by Yomif Kejelcha in 2024) and 1:04:51 for the women's race (also a world record at the time, set by Joyciline Jepkosgei in 2017). The latter time is the women's all-comers record for the event in Spain.
Key: Course record (in bold)