davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Mezcal (película)

Mezcal es una película mexicana del director mexicano Ignacio Ortiz estrenada en 2005. Está basada en la novela Bajo el volcán de Malcolm Lowry. Obtuvo, en 2006, el Premio Ariel a Mejor Película.
En un pueblo llamado Parián confluyen personajes alienados por el pasado y desahogan sus penas tomando mezcal.​
Gusano de maguey

Se conoce como gusano de maguey a 3 especies de larvas de lepidópteros que se crían en las pencas de las especies de la familia del Agave (en especial las especies Agave angustifolia y Agave salmiana). Ambos son ingredientes de la cocina mexicana. El término es el nombre común de Aegiale hesperiaris, el gusano blanco de maguey o meocuilin,​ y tanto de Comadia redtenbacheri, como de Xyleutes redtenbacheri,​ conocidos como metchikuil, chilocuil, chinicuil (del náhuatl chilocuilin "gusano de chile"), techol o gusanos rojos de maguey.
El gusano blanco de maguey es la larva de una mariposa, que crece en las hojas, pencas y raíces del maguey. Es blanco (excepto la cabeza y las extremidades pardas); en México, se come frito.​ Está emparentado con el metchikuil, un gusano comestible parásito del maguey, pero de color rojo.
Se obtiene del centro del maguey después de las épocas de lluvia, por lo que la extracción de unos 3 o 4 animales (no se obtienen más) ocasiona la pérdida de la planta, que ya de por sí requiere varios años para llegar a su madurez y poder ser raspada para la obtención del aguamiel con que se obtiene el pulque. Se emplean tradicionalmente en las gastronomías oaxaqueña e hidalguense.
Junto con los escamoles (larvas de la hormiga güijera Liometopum apiculatum y Liometopum occidentale), el gusano de maguey es el insecto mexicano que ha alcanzado mayor prestigio gastronómico mundial, y es apreciado por todos los sectores de la sociedad mexicana (aunque, por su alto precio, su consumo ha quedado reservado a los sectores adinerados). Cocinado, tiene tamaño y consistencia semejantes a los de una patata a la francesa, pero un sabor delicado y exquisito. Por su escasez, es muy caro; un plato pequeño de gusanos de maguey, como entrada, cuesta alrededor de 120 pesos mexicanos (alrededor de 7, tanto euros como dólares estadounidenses).
Industrialmente, se ha tratado de suplantarlo por otra crisálida que se cría en residuos de tortilla.
También es el ingrediente principal de la sal de chinicuil.
Los gusanos de maguey, usados en las botellas de mezcal, sirven únicamente para aportar una característica específica a un cierto tipo de esta bebida alcohólica. El origen de esta práctica se remonta a 1940. El gusano cambia el sabor del agave (los gusanos de agave se encuentran algunas veces en las pencas después de cosecharlas, una señal de mala elección, o de agave infestado).
Ya que el gusano es característico del mezcal y nunca se utiliza en el tequila, se ha dicho que sin esta práctica no se podría diferenciar a estas bebidas; sin embargo, es el sabor ligeramente ahumado y el aroma dulce del mezcal lo que lo distingue.​
Santiago Matatlán

Santiago Matatlán es una población situada en los valles centrales del estado de Oaxaca, en México. En él se cultiva, como parte primordial el maíz, o el agave que más tarde es enviado a las destiladoras al poblado de Santiago Matatlan Tlacolula, o a tras fábricas de mezcal.​
Santiago Matatlán es un nombre derivado de los vocablos del náhuatl; Matlatl, que quiere decir red y Tlan que quiere decir lugar, por lo que Matlatlan significa «lugar cerca de redes».​
Santiago Matatlán es conocida como la "Capital mundial del mezcal" y la población depende económicamente de la producción de mezcal y del proceso de cultivo del maguey mezcalero (Agave potatorum). Las normas nacionales que certifican la producción del mezcal determinan que debe comercializarse con 45 a 48 grados de alcohol, como mínimo. Sin embargo, se producen mezcales de hasta 60 grados de alcohol para el consumo local.​
[1] [2]
Agave cupreata

El agave papalote (Agave cupreata) es una planta de la familia Asparagaceae. Es endémico de Michoacán, Guerrero y Oaxaca en México. No se reproduce vegetativamente lo cual ocasiona que su explotación para producción de mezcal, justo antes de producir flores y frutos, impida que las poblaciones sobrevivan. Su características sobresaliente son las espinas color cobre.
La reproducción se hace por semilla después almácigos se riega en todo el proceso a los 15 días se planta y a los dos meses se replantar otra vez continuar regando hasta las lluvias del segundo año de que se sembró para a inicios de lluvias se planta en su ubicación final Si bien no es necesario se le puede aportar nitrógeno para que esté más sano y crezca más rápido dependiendo de la cantidad de agua y fertilizante es la velocidad de crecimiento
Se clasifica dentro del grupo Crenatae, el cual se distingue por espinas de color cobre, hojas anchas verde claro, muy dentadas y con impresiones de espinas muy marcadas en los bordes.​ Tiene una variación muy amplia en la forma de sus hojas, espina terminal y marginal pero sigue este patrón del grupo. La inflorescencia es paniculada, monocarpica; es decir, que florece una vez y muere. Es una planta que alcanza la madurez entre 7 y 15 años y solo se reproduce sexualmente.
Habita en laderas desde los 1220 a 1850 metros de altitud en la depresión del Balsas, región semiárida de los estados de Guerrero y Michoacán, al sur-occidente de México. Sus poblaciones han sido diezmadas por cosecha de individuos maduros justo antes de su floración para producir mezcal en destilerías artesanales, lo cual evita la reproducción de la especie.
Lamentablemente pierde calidad el agave cuando se deja florear por lo que se cosecha antes sin embargo se selecciona las plantas más saludables sanas grandes vigorosas para su reproducción
las comunidades del municipio de madero en Michoacán llevan años ya cultivando y reproduciendo por lo que no creo que se encuentre amenazado
​
Tequila (canción)

«Tequila» es un tema de rock and roll instrumental de 1958, grabado por The Champs.
La palabra "tequila" se repite tres veces a lo largo de la canción, la primera a los 52 segundos de la canción, la segunda en el 1:35 de la canción y la última en el minuto 2:08, teniendo un distancia de 43 segundos entre la primera y la segunda y una distancia de 33 segundos entre la segunda y la última. En su época, "Tequila" alcanzó los primeros lugares en las preferencias del público (tanto en pop como R&B), y continúa siendo una fuerte referencia en la cultura popular de nuestros días.​ Este tema se convirtió en la única canción famosa de The Champs, relegándolos a la condición de one-hit wonder.
En 1959 fueron galardonados con el premio Grammy a la mejor canción R&B.
"Tequila" ha tenido innumerables versiones a lo largo de las últimas décadas. Entre otras, cabe destacar:
Esta canción se interpreta en múltiples programas televisivos y películas, entre otras:
https://open.spotify.com/track/4YrvD72NNMr5avdkoHsmgb
Agave lechuguilla

Agave lechuguilla, de nombre común lechuguilla,​ es una especie suculenta anteriormente clasificada dentro de la familia Agavaceae, ahora subfamilia Agavoideae, dentro de las asparagáceas. Es nativa de las zonas áridas y semiáridas de México y Sur de Estados Unidos y de las más comunes en la región del Desierto Chihuahuense. Durante generaciones ha sido de gran importancia económica porque de ella se extrae fibra.​
Forma una roseta de hojas suculentas de hasta 45 cm (centímetros) de altura y 60 cm de ancho. Las hojas, llamadas «pencas», son fuertes y rígidas, con puntas endurecidas y muy afiladas, que fácilmente pueden penetrar la ropa e incluso la piel. La planta florece una vez en la vida antes de morir. Las flores son de color amarillo con tinte rojizo y se encuentran en una inflorescencia que alcanza los 4 m (metros) de altura. El néctar de las flores es un gran nutriente en la dieta de insectos, murciélagos y algunas aves.
Se encuentra principalmente en los desiertos de Chihuahua y Sonora, casi siempre sobre piedra caliza. Por esta razón, es una especie indicadora de las condiciones del desierto de Chihuahua.
Los nativos habitantes de esas regiones utilizan las fibras (comúnmente llamadas ixtle, aunque una variedad dura es conocida con el nombre comercial de «fibra Tampico») de las pencas para confeccionar cuerdas, tapetes y como materia prima para la industria de las brochas y cepillos.
El agua almacenada en esta planta es rica en sales y minerales, y a menudo es vendida en México como una bebida deportiva; sin embargo, la planta en sí misma es venenosa para el ganado bovino, caprino y ovino.
Para su uso sobre golpes internos y en dolor de riñones, se aplica la penca asada y pelada sobre el zona adolorida; también se exprime la penca asada, y el jugo obtenido se bebe en ayunas.
Se ha aislado del Agave lechuguilla una saponina esteroidal llamada esmilagenina.
Se describe en la literatura que las cabras y ovejas se envenenan con frecuencia al ingerir esta planta. El 1 % del peso de la planta en relación con el peso del animal es suficiente para causar la muerte.​
Los síntomas que presentan los animales envenenados son: pérdida del apetito, hinchazón de la piel y de las orejas, y ojos llorosos; la piel blanca es muy afectada, desde pequeñas inflamaciones hasta escoriaciones y necrosis; la coloración se torna amarillenta.​
Agave lechuguilla fue descrita por John Torrey y publicada en Report on the United States and Mexican Boundary [...] Botany 2(1): 213–214. 1859.​
Agave: nombre genérico que fue dado a conocer científicamente en 1753 por el naturalista sueco Carlos Linneo, quien lo tomó del griego Agavos. En la mitología griega, Ágave era una ménade, hija de Cadmo, rey de Tebas, la cual, al frente de una muchedumbre de bacantes, asesinó a su hijo Penteo, sucesor de Cadmo en el trono. La palabra agave alude, pues, a algo admirable o noble.​
lechuguilla: epíteto geográfico que alude a su localización en el Desierto de la Lechuguilla.
Agave parrasana

Agave parrasana, de nombre común agave parrasano, y también maguey de parras, es una especie originaria del centro-norte de México que crece en las zonas montañosas a una altura entre 1500 y 2500 m.
Esta especie está sujeta a una protección especial en la Reserva Ecológica Municipal Sierra y Cañón de Jimulco en el municipio de Torreón en el estado mexicano de Coahuila.
Agave parrasana fue descrito por Alwin Berger y publicado en Notizblatt des Botanischen Gartens und Museums zu Berlin-Dahlem 4(38): 250. 1906.​
Agave: nombre genérico que fue dado a conocer científicamente en 1753 por el naturalista sueco Carlos Linneo, quien lo tomó del griego Agavos. En la mitología griega, Ágave era una ménade hija de Cadmo, rey de Tebas que, al frente de una muchedumbre de bacantes, asesinó a su hijo Penteo, sucesor de Cadmo en el trono. La palabra agave alude, pues, a algo admirable o noble.​
parrasana: epíteto geográfico que alude a la localización de la especie tipo en la Sierra de Parras (Coahuila).
Arette (tequila)

Arette is a brand of Tequila produced by Tequila ARETTE de Jalisco founded in the 1900s by the Orendain family and run by Eduardo and Jaime Orendain since 1976. The name of the brand comes from ARETE which was the name of the horse that under Humberto Mariles won 1 bronze and 2 Gold Olympic medals in Jumping. The brand was introduced in 1986 to commemorate this event, which so far are the only Gold medals for Mexico in this discipline
The masters distillers Eduardo and Jaime Orendain, grandsons of Don Eduardo, represent the fifth generation producing tequila. Eduardo is also a former Mayor of the town of Tequila and is the current president of the National Chamber for the Tequila Industry (CNIT). Arette's El Llano distillery operates in the original building where the Orendain family history of Tequila production began in the early 1900s. El Llano was rebuilt in 1978 and today's Arette Tequila was created in 1986. It is located in the Tequila city center and is a focal point of its history.
Arette Tequila is only made from 100% Estate Agave. The Orendain brothers have always prioritized quality over quantity—they follow their grandfather’s footsteps by preserving the original artisanal practices and continue the family legacy of the highest quality Tequila.
The agave used in the production of Arette is exclusively cultivated in fields on the outskirts of the town of Tequila, Jalisco Mexico. This agave has relatively high fiber and low water content for a more full-bodied tequila.
Tequila ARETTE also produces other brands including:
Sauza Tequila

Sauza Tequila Import Company is a producer of tequila located in Tequila, a municipality of the state of Jalisco, Mexico and owned by Suntory Global Spirits, a subsidiary of Suntory Holdings of Osaka, Japan.
The company was founded in 1873 when Don Cenobio Sauza started La Perseverancia distillery. Sauza Tequila Import Company is Their products include Sauza, Conmemorativo, Hornitos and Tres Generaciones.
In 1873 Don Cenobio Sauza founded Sauza at La Perseverancia distillery. He was the first distiller to call the spirit produced from blue agave plant "tequila" and the first to export the drink to the United States.
His son, Don Eladio Sauza was born in Tequila in 1883. When he was old enough to continue the family tradition, he expanded the family business by opening branches in Monterrey and Mexico City and a concession in Spain.
In 1931, Don Eladio Sauza's son, Don Francisco Javier Sauza took over the business and continued the family legacy by broadening distribution and its product's reputation as one of the highest-quality tequilas in the world.
By the 1970s, demand for tequila was increasing worldwide. Sauza distillery formed a partnership with the leading Spanish brandy producer, Pedro Domecq. This relationship eventually led to Pedro Domecq's complete purchase of Sauza distillery in 1988.
In the first of a series of beverage-giant transfers, in 1994 the new owner was itself acquired by Allied Lyons to form Allied Domecq. That company was purchased by Fortune Brands in July 2005, and then spun off with other drinks businesses as Beam Inc. in October 2011. In April 2014, Suntory bought Beam Inc. for about $16 billion, and renamed the unit Beam Suntory. In May 2024, Beam Suntory was re-branded as Suntory Global Spirits . Suntory Beverage & Food Ltd trades on the Tokyo Stock Exchange (2587). Sauza tequila products are still distilled at La Perseverancia (NOM: 1102).
Sauza Conmemorativo – 100% agave (since 2012). Aged 18 months in oak Bourbon casks - long enough to be called añejo
Sauza's offerings have been moderately successful at international spirit ratings competitions. The best showing was for the brand's Hacienda Reposado tequila, which won a gold rating at the 2006 San Francisco World Spirits Competition. The Extra Gold tequila won bronze at the 2007 San Francisco World Spirits Competition, and received a score of 81 from the Beverage Testing Institute in the same year.
Ciorbă de potroace

Ciorba de potroace este una din cele mai tipice ciorbe românești. Ingredientele pot să difere un pic de la o regiune la alta. Înăcrirea se bazează la această supă mereu pe zeamă de varză. Se pot folosi potroace de curcan, gâscă, pui sau rață.
Este nevoie de: 2,5 litri de apă sau supă de carne de pasăre, 500 ml zeamă de varză, 1 kg măruntaie de pasăre (aripi, picioare, gât, pipotă etc.), zarzavat de supă (2 cepe, 1morcov, ¼ de țelină, ½ păstârnac, ¼ de praz) 1 ardei roșu, 2 roșii (fără obligă), 4 linguri cu orez, verdeață (leuștean, mărar, pătrunjel), ulei sau seu de porc, smântână sau iaurt, sare și piper negru, opțional 2 gălbenușuri de ou.
Se fierb măruntaiele tăiate in bucăți potrivite în apă ușor sărată sau bulion, adăugând zarzavatul tăiat felii precum si orezul ales și spălat, un sfert de oră înainte de sfârșit. Într-o altă oală se prăjesc cepele, ardeiul (și roșiile), tăiate fin, cu o lingură de ulei sau untura de porc, apoi se adaugă supa cu toate ingredientele și se potrivește cu zeamă de varză, sare și piper negru. Se mai dă un clocot, anexând verdețurile. Smântâna (sau iaurtul) se bat cu gălbenușurile de ou și două linguri de apă rece, apoi se diluează cu un polonic de ciorbă fierbinte și după aceea se răstoarnă în oală. Dacă nu se folosesc ouă, ciorba se decorează cu o lingură de smântâna înaintea servitului. La masă se servește extra mărar tocat fin.
La ciorba de potroace borșul este înlocuit de zeamă de varză. Fără zeamă de varză nu există ciorba de potroace.
Ciorbă de miel

Ciorba de miel este o specialitate culinară românească preparată din șira, coastele și/sau măruntaiele de miel. Se găsesc multe variații în pregătirea ei în diferitele regiuni ale României (în Moldova se prepară „borșul de miel”). Multe gospodării casnice au propriile lor rețete. Această ciorbă se pregătește adesea în zilele de Paști.
În acest articol este descrisă doar ciorba bazală, pentru că există foarte multe variații ale acesteia.
Pentru o ciorbă de miel este nevoie de: carne de miel (șiră, coaste, și/sau măruntaie), cepe, morcovi, țelină verde, eventual păstârnac și rădăcină de pătrunjel, usturoi, ceapă verde, foaie de dafin, verdețuri (pătrunjel verde, leuștean, tarhon), apă sau bulion de carne, borș, lămâie (a la grec) sau oțet precum sare și piper negru. După gust de mai poate adăuga ceva orez fiert, smântână, iaurt sau smântână cu gălbenuș de ou.
Carnea tăiată în bucăți se pune la fiert în apă sărată clocotindă (respectiv bulion de carne sau legume) împreună cu foaia de dafin și usturoiul, iar când carnea este pe jumătate fiartă, se adaugă zarzavatul tăiat mărunt și se fierb împreună. La sfârșit (la carne bună în orișice caz mai scurt decât o oră) se adaugă borșul, ceapa verde precum verdețurile tocate mărunt și se potrivește de sare și piper precum, după gust, orezul fiert. Se mai lasă să tragă câteva minute pe foc foarte mic (să nu mai fiarbă).
Gălbenușurile se freacă bine într-un vas cu smântâna și se toarnă, ciorbă amestecând continuu pentru a nu se tăia ori ciorba se servește cu smântână, iaurt sau smântână frecată bine cu gălbenuș de ou, după gust. Pentru ciorbă se poate folosi și capul.
Această ciorbă poate fi preparată și cu carne de oaie sau berbec, dar timpul de fiert este mult mai lung. Ingredientele sunt aceleași ca la ciorba de miel, dar se adaugă în plus, după gust, varză dulce, ardei grași, roșii, verdețurile fiind cimbru, mărar, pătrunjel, tarhon și se acrește cu borș, de preferat însă cu zeamă de varză sau lămâie.
Babic

Babicul este un salam crud-uscat, originar din județul Buzău. Este preparat de obicei din carne de porc și de vită, condimentat cu mult piper și boia de ardei iute, presat, uscat și afumat.
Termenul de babic provine din echivalentul din limba bulgară, babek, derivat cel mai probabil din baba, care înseamnă bunică. Numele mezelului poate fi astfel interpretat ca salamul bunicii.
Babicul a apărut în județul Buzău odată cu venirea migranților bulgari în Muntenia în secolul al XVII-lea. Deoarece administrația Imperiului Otoman a încercat să îi recupereze pe refugiații bulgari din Țara Românească, mulți dintre aceștia au pretins că sunt sârbi, limbile lor fiind din familia slavă și cu o fonetică asemănătoare. Din acest motiv, babicul mai este cunoscut și sub numele de babic sârbesc.
Cu un gust picant care variază de la ușor la intens, în funcție de cantitatea de ardei iute folosită, acest salam tradițional este consumat de obicei ca aperitiv și este de adesea servit cu rachiu de prune, vin roșu sau bere rece. Babicul poate fi folosit, de asemenea, în diverse mâncăruri românești, cum ar fi supe, omlete, pilafuri sau tocănițe. Un baton de babic trebuie să aibă o lungime de aproximativ 40 cm, iar consistența trebuie să fie fermă.
Carnea proaspătă de vită și porc (uneori și oaie) este tocată fin, frământată în mai multe rânduri, asezonată și condimentată cu pastă de ardei sau boia de ardei iute sau dulce. Membrana folosită pentru producția de babic este intestinul subțire de vițel (de cel puțin 200 kg, dar nu mai mult de 350 kg) bine curățat și sărat timp de 3-5 zile. După umplere, salamul se leagă bine la capete cu sfoară. Salamul se pune între două plăci de lemn peste care se așează greutăți și se lasă 2–3 zile, după care se lasă la uscat timp de 5–7 zile. În final, se afumă la rece timp de câteva ore.
Habanero

Habanero este o varietate de ardei iute din specia Capsicum chinense, tipică Peninsulei Yucatán din Mexic. Nu există multe varietăți, dar aceasta a intrat în 1994 în Cartea Recordurilor ca având cel mai puternic gust picant (cu o valoare de până la 577.000 de unități pe scara Scoville), însă în 2007 a fost detronat de specia Bhut Jolokia. Ca și picante medie de obicei Habanero „Chocolate” și „Orange” pot întrece varietatea „Red Savina”. Numele Habanero derivă de la Havana, capitala Cubei, și se presupune că de aici este și proveniența speciei. Cel mai mare cultivator al aceste specii este Mexic, unde este cultivat în Yukatan, Campeche și Quintana Roo. Însă mai sunt și alte țări care cultivă această specie pentru comercializarea ei, precum Belize, Costa Rica, Texas și California. Alte specii de Habanero cuprind: Habanero Alb, Habanero Cappucino, Habanero Orange, Habanero Red, Habanero Congo Black, Habanero Golden, Habanero Cancun, Habanero Caribbean Red, etc.
Dinu Flămând

Dinu Flămând (n. 24 iunie 1947, Susenii Bârgăului, România) este un poet, eseist, jurnalist francez, diplomat, originar din România. Este de asemenea un traducător inspirat din literatura franceză, spaniolă, italiană și portugheză, precum și comentator politic al actualității în presa românească și în cea internațională. În ianuarie 2011 a fost distins cu Premiul Național de Poezie ”Mihai Eminescu” pentru Opera Omnia.
Este licențiat al Facultății de Filologie a Universității „Babeș-Bolyai” din Cluj (1970). A fost membru întemeietor al cenaclului, iar apoi al revistei Echinox. A lucrat în diverse redacții de ziare și reviste din București, între care Amfiteatru și Secolul 20. În anul 1971 a fost transferat disciplinar de la Centrala cărții pentru că a refuzat să participe la acțiunea de epurare ideologică a cărților. În anii 80 pleacă din țară și se refugiază în exil la Paris, de unde denunță, în presa scrisă și în emisiuni radiofonice, regimul de opresiune din România. Locuiește până în 2010 în Franța. A fost jurnalist bilingv la Radio France Internationale, între aprilie 1989 și aprilie 2009. Ulterior a început să realizeze emisiuni de pe teme de actualitate românească și internațională la diverse posturi de televiziune din România, mai cu seamă la B1 tv, în emisiunea de analiză social-politică "Pasul următor". Din august 2011 devine consilier al Ministrului de externe. Este numit în 2013 ministru consilier la Ambasada României de la Paris și reprezintă România la Organizația Internațională a Francofoniei până în noiembrie 2014. După căderea regimului comunist a fost reintegrat în literatura țării sale de origine. Volumele sale de versuri și de critică literară, dar și unele traduceri, au obținut mai multe premii naționale și internaționale. I s-au atribuit burse și participări la programe internaționale de creație: Yowa City, SUA,1983; Fundația Kalouste Gulbekian, Lisabona, Portugalia,1985; La Naplouse, Franța, 2002; Centro di studi ligure, Bogliasco, Italia, 2005; Sacatar Organisation, Salvador de Bahia, Brazilia, 2008. În data de 25 mai 2010 a primit titlul de Doctor Honoris Causa al Universității de vest "Vasile Goldis" din Arad. Este cetățean de onoare al mai multor localități, între care al comunei natale. În 2019 i s-a atribuit premiul Nichita Stănescu, iar în 2021 premiul Lucian Blaga. Premiul Academiei Române pentru poezie (Om cu vâslă pe umăr), 2022. În 2023 i-a fost acordat Premio de poesia Nuevo Siglo de Oro, Circulo de Poesia, Ciudad de Mexico.
Ed. Humanitas, București, 2009.
Ed. Limes, Cluj-Napoca, 2010.
ediție ed. Institutul Cultural Român, București, 2014.
ediție bilingvă, Editura Timpul, Iași, 2016.
viziune grafică & gravuri în lemn de Mircia Dumitrescu, tehnoredactare & editare imagini Orbán Anna-Mária, editura Școala ardeleană, Cluj-Napoca, 2016.
Editura TESSERACTUM, São Paulo, 2022.
Interviuri:
Referințe critice:
Desfășurarea

Desfășurarea este un film românesc din 1954 regizat de Paul Călinescu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Colea Răutu, Graziela Albini, Ernest Maftei.
Scenariul este semnat de Marin Preda și Paul Călinescu, adaptat după nuvela omonimă a scriitorului, se oprește asupra momentului istoric al colectivizării, ilustrând o zi din viața țăranilor din satul Udupu, cu ideologia și conflictele de interes care îi animă.
Personajul central al nuvelei/ filmului, țăranul Ilie Barbu (interpretat în film de Colea Răutu) este un ins mai degrabă marginal din cauza statutului său social, făcând parte din pătura de jos a societății. Exploatat de chiaburi, neplătit și disprețuit, bărbatul este întru totul motivat să lupte pentru schimbarea înscrisă în programul colectivizării. Însă lupta sa este sabotată de alți membri ai partidului, care ajung să fie deconspirați în cele din urmă (i.e. Voicu Ghiocioaia).
Distribuția filmului este alcătuită din:
Filmul a fost vizionat de 3.148.292 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.
Deși este un film de propagandă care avea ca scop promovarea colectivizării în rândul publicului român, Desfășurarea prezintă totuși anumite diferențe față de alte filme ale perioadei:
Răsună valea

Răsună valea este un film românesc din 1950 regizat de Paul Călinescu după un scenariu de Mircea Ștefănescu. Este primul lungmetraj de ficțiune realizat de Paul Călinescu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Marcel Anghelescu, Geo Barton, Radu Beligan. Este inspirat dintr-un fapt real, construirea liniei de cale ferată București-Livezeni.
Răsună Valea a fost primul film realizat imediat după procesul de naționalizare a cinematografiei românești, ceea ce explică anumite lipsuri sau inconsistențe la nivel narativ sau stilistic.
Este anul 1948, în defileul Jiului s-au strâns mii de tineri pentru a construi o linie de cale ferată.
Distribuția filmului este alcătuită din:
Filmările exterioare au avut loc în perioada martie și iunie 1948 - cu imagini documentare de pe șantier; și în septembrie și octombrie 1948 - cu actori în Valea Jiului, la Lainici și Petroșani. În toamna anului 1949, au avut loc filmări exterioare la Brașov. Filmările interioare au avut loc în primăvara anului 1949 în studioul din strada Wilson, devenită Kirov. Costurile de producție s-au ridicat la 1.680.000 lei.
Filmul a suferit modificări de scenariu în timpul producției, la cererea autorităților regimului comunist. În scenariul original, personajul lui Niki, interpretat de Radu Beligan, avea parte de un arc de redempțiune atunci când se alătură muncitorilor de pe șantier, însă autoritățile au cerut modificarea narațiunii deoarece portretizarea pozitivă a unui personaj burghez nu era acceptabilă. Astfel, în varianta finală, Niki rămâne caricatura unui burghez leneș care nu se poate adapta la stilul de viață al proletariatului, fiind dat afară de pe șantier și batjocorit de muncitori.
Regizorul Paul Călinescu detaliază problemele din timpul filmărilor în autobiografia sa:
Filmul a fost vizionat de 1.944.255 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.
În iulie 1950, a primit o diplomă de onoare la Festivalul Internațional de Film de la Karlovy Vary.
În ciuda succesului pe care l-a întâmpinat la lansare, filmul a ajuns în scurt timp să fie considerat un demers imperfect, datorită condițiilor precare în care a fost produs (începutul propriu zis al cinematografiei române). La doi ani după lansare, Geo Bogza menționează neajunsurile filmului, din punct de vedere al construcției narative:
În prezent, filmul este studiat mai degrabă din punct de vedere istoric decât artistic, reprezentând începutul propriu-zis al cinematografiei românești și un exemplu de propagandă din timpul regimului Gheorghe-Dej
O ciorbă ucigătoare

Killer Soup (O ciorbă ucigătoare) este un serial de televiziune Netflix thriller de comedie neagră în limba hindi. A avut premiera în streaming la 11 ianuarie 2024 pe Netflix. Este scris de Abhishek Chaubey împreună cu Harshad Nalawade, Anant Tripathi și Unaiza Merchant și regizat de Abhishek Chaubey. În rolurile principale interpretează Konkona Sen Sharma și Manoj Bajpayee. Anterior a fost intitulat „Supă”. Serialul se bazează vag pe cazul din 2017 din Telangana.
În stațiunea montană fictivă din Mainjur, Tamil Nadu, o asistentă medicală aspirantă, dar lipsită de talent, devenită bucătar-șef, Swathi, conspiră pentru a-și înlocui soțul, Prabhakar Shetty, cu iubitul ei dopplegangerul cu ochii încrucișat al lui Prabhakar, Umesh Pillai.
Saibal Chatterjee de la NDTV i-a dat patru stele din cinci și a spus că este o comedie de crimă și de investigație scrisă inteligent, care se caracterizează printr-o scriere inteligentă și interpretări fără cusur. Serialul este spiritual, viclean și incredibil de amuzant.
Dhaval Roy de la The Times of India a acordat, de asemenea, patru stele din cinci și a scris în recenzie că serialul rămâne captivat pe tot parcursul său, un thriller cu umor negru, cu subtilități și complexități. Rețeta lui Abhishek Chaubey este atât de uimitoare încât o vei devora dintr-o singură ședință.
Lachmi Deb Roy scrie în Firstpost că este o comedie la maximum. Intrigant și plin de umor... este exact ceea ce publicul și-ar dori în timpul lunii reci din ianuarie.
Zinia Bandyopadhyay scrie în recenzia sa din India Today că artiștii își joacă rolurile aproape bine. Ca polițist, Nasser s-a remarcat. Cinematografia rafinată este un element care merită discutat.
Shubhra Gupta de la The Indian Express a acordat 2 stele din 5 și a spus în recenzia ei că o „comedie” neagră ar trebui să fie plină de umor și să te facă să râzi în ciuda ta, totuși am tot așteptam să înceapă glumele. Și am tot așteptat...
Sukanya Verma de la rediff.com a acordat, de asemenea, 2 stele și a criticat serialul. Ea a spus că atunci când grafica inteligentă și bizară (a serialului) își pierde impactul, dificultatea de a menține fluxul este evidentă, deoarece poveștile devin excesiv de complicate.
Café Europe

Café Europe, Café d'Europe or also Café Europa was a cultural initiative of the Austrian presidency of the European Union, held on Europe Day (9 May 2006) in 27 cafés of the capitals of the then 25 EU member states and the two countries which would join the Union in 2007. Vienna, the capital of Austria, is well known for its long and vibrant café culture, dating back from the first introduction of coffee to Europe as a result of the trade with the Ottoman Empire via Italy in the 16th and 17th centuries.
The initiative also included a presentation, called Sweet Europe, of typical sweets and cakes of every member state.
Marios Lefkaritis

Marios N. Lefkaritis (Greek: Μάριος Λευκαρίτης; born on 28 November 1946 in Limassol) is a Cypriot football administrator and industrial manager. He is honorary president of the Cyprus Football Association. Since 1996 he has been a member of the UEFA Executive Committee, and since 2007 he is also a member of the FIFA Council. Leftarikis is one of the directors of the Cypriot oil company Petrolina. It belongs to the Lefkaritis Group, which operates mainly in trade, bottling and transportation of petroleum and liquefied petroleum gas.
Since 1971, he has been working for the Cypriot oil company Petrolina, part of family-owned Lefkaritis Group. From 1972 to 1977 he was a board member of the football club Apollon Limassol. From 1985 he was a member of the Presidium of the Cyprus Football Association. Starting in 1991, he spent ten years as President of the Association and was subsequently Honorary President. Since 2002, Lefkaritis has been honorary president of the Romanian football club FC Farul Constanța.
Lefkaritis is married, has three daughters and lives in Limassol.
Catedral de Lyon

La catedral de San Juan Bautista de Lyon (en francés: Cathédrale Saint-Jean-Baptiste de Lyon), a menudo llamada simplemente catedral de Lyon o primacial de San Juan (en francés: Primatiale Saint-Jean-Baptiste-et-Saint-Étienne)​ es la catedral y primado de Lyon (Francia). El término primado viene de Primat des Gaules, título histórico del obispo de Lyon.
Construida entre 1180 y 1480, mezcla el estilo Románico con el Gótico. Cuenta con un reloj astronómico del siglo XIV (o años 1300 al 1399)
La catedral fue escenario de importantes eventos religiosos y políticos:
La construcción comenzó en el siglo XII con la pared del monasterio. Las partes más bajas del ábside, las capillas de ambos lados y el transepto fueron construidos entre 1165 y 1180 en estilo Románico. El techo del ábside y el transepto en estilo Gótico, las dos torres orientales, los primeros cuatro tramos de la nave y la bóveda fueron completados entre el siglo XII y el primer tercio del siglo XIII.
A mediados del siglo XIII, las ventanas del coro y los dos rosetones del transepto fueron completados. Entre finales del siglo XII y el primer tercio del siglo XIV, los últimos cuatro tramos y la parte más baja de la fachada fueron completadas. El final del siglo XIV presenció la terminación de los últimos tramos de la bóveda y los rosetones de la fachada en 1392.
En el siglo XV, la parte superior de la fachada y las torres fueron completadas. La estatua de Dios Padre fue ubicada en la parte más alta del frontón en 1481. La capilla de los Borbones (nombrada así por los arzobispos que ordenaron su construcción), de un estilo Gótico tardío, fue construida entre finales del siglo XV y comienzos del siglo XVI.
En 1562, la catedral fue destruida por las tropas calvinistas del barón de Adrets. Las ventanas de la gran nave medieval y del tímpano del largo portal fueron destruidas en el siglo XVIII por orden de los Canónigos. Durante la revolución, la catedral sufrió algunos daños.
Entre 1791 y 1793, el arzobispo Lamourette ordenó la modificación de los coros. Esto incluyó la destrucción del atril.
El coro fue restaurado a su disposición medieval entre 1935 y 1936. Durante la liberación de Lyon en septiembre de 1944, algunas de las vidrieras de colores fueron destruidas.
La fachada fue restaurada en 1982.
El tesoro, de acceso libre, está situado en la sala alta de la antigua escolanía (manécanterie) y contiene importantes obras desde un punto de vista artístico e histórico. Entre sus numerosos objetos se pueden destacar un cofre de marfil del siglo X, un altar portátil bizantino del siglo XIII, una naveta de incienso y planchas de un salterio con esmaltes campeados de Limoges. Son espectaculares el conjunto de casulla, estola, hijuela y manípulo diseñados por Pierre Bossan y una capa pluvial del cardenal de Bonald con los relieves de los obispos de Lyon, san Potino y san Ireneo.
Cementerio de San Diego (Quito)

El cementerio de San Diego es un camposanto situado en el barrio del mismo nombre, en el Centro Histórico de Quito, Ecuador. Se ubica en las calles Chimborazo 199 e Imbabura, y está abierto al público todos los días entre las 08:00 y 17:00.
El cementerio se inauguró en 1872, en la zona donde habían sido sepultados parte de los soldados en la Batalla de Pichincha.
En el cementerio hay elementos de diferentes estilos como clásico, neoclásico, neogótico, neobarroco o ecléctico. En la construcción de la capilla y los mausoleos participaron algunos de los arquitectos más renombrados de Quito en aquella época, tales como Pietro Capurro, Luis Mideros y Francisco Durini, quien también trabajó en el antiguo Hospital Militar del barrio de San Juan.
Junto al cementerio se encuentra el convento de San Diego, donde se aloja el museo del Padre Almeida, con cinco salas donde se exponen cuadros del siglo XVII, así como otros espacios como el campanario, la Sacristía con el Cristo del Padre Almeida y la propia iglesia.
En 1899 llega al Ecuador el padre lazarista Pedro Huberto Brüning, nacido en la ciudad alemana de Colonia.​ El padre Brüning se destacó como arquitecto diocesano gracias a la construcción y reconstrucción de varios edificios religiosos en el país como el campanario de La Catedral, la Iglesia de San Roque, la Iglesia de la Magdalena, la Capilla de San José, la Iglesia de San Felipe, etc.​ Entre sus obras para el Cementerio de San Diego se cuentan la capilla (inaugurada en 1935 ​​) y la gran portada de piedra del cementerio (1936)​​
Los restos de algunas personalidades de la historia ecuatoriana descansan en este camposanto, entre ellas:​
(1562) Gondolatsch

(1562) Gondolatsch es un asteroide perteneciente al cinturón de asteroides descubierto el 9 de marzo de 1943 por Karl Wilhelm Reinmuth desde el observatorio de Heidelberg-Königstuhl, Alemania.
Gondolatsch recibió inicialmente la designación de 1943 EE. Más adelante se nombró en honor del astrónomo alemán Friedrich Gondolatsch (1904-2003).​
Gondolatsch está situado a una distancia media de 2,226 ua del Sol, pudiendo acercarse hasta 2,052 ua y alejarse hasta 2,401 ua. Tiene una inclinación orbital de 4,884° y una excentricidad de 0,07838. Emplea en completar una órbita alrededor del Sol 1213 días.​
Masacre de Toulouse de 1562

La Masacre de Toulouse fue una matanza que tuvo lugar en Toulouse, Francia, en el año de 1562 en el contexto de las guerras de persecución contra los cristianos hugonotes.​
Fue una de las varias masacres religiosas llevadas a cabo en el año de 1562​ en el que se perpetraron, además, la Masacre de Wassy, la Masacre de Sens y la Masacre de Tours. El catolicismo y la Corona francesa se sentían amenazados por las nuevas doctrinas fundamentalistas bíblicas​ expresadas por los reformistas luteranos, que en Francia eran conocidos despectivamente como hugonotes.​ Estas masacres desencadenaron la llamada Guerra de las Religiones.​
Catalina de Médici había promulgado el Edicto de Saint-Germain (17 de enero de 1562), una medida de segregación religiosa que obligaba a los cristianos hugonotes a practicar su culto fuera de las ciudades. Los hugonotes exigieron el derecho a practicar su culto religioso en el interior de las ciudades.​
Durante una semana se cobró la vida de entre 3000 y 5000 ciudadanos de la ciudad francesa de Toulouse . Estos eventos exhiben las tensiones que pronto explotarían en plena guerra civil durante las guerras de religión de Francia.​
Juan de Médici (1543 - 1562)

Juan de Médici llamado "el joven" (en italiano, Giovanni di Medici; Florencia, 29 de septiembre de 1543 - Livorno de 20 de noviembre de 1562) fue un cardenal italiano, perteneciente a la célebre familia de los Médici.
Fue el segundo hijo varón del segundo Gran Duque de Florencia Cosme I de Médici y de su esposa Leonor Álvarez de Toledo. Estuvo destinado a la carrera religiosa, como era normalmente en las familias poderosas, mientras que su hermano mayor, el futuro Francisco I de Médici, sería en cambio educado en la política y en las artes militares.
Su carrera fue fulgurante: después de haber sido obispo de Pisa, fue nombrado cardenal por el papa Pío IV en el consistorio del 31 de enero de 1560, a los 17 años.
Probablemente ya enfermo de tuberculosis, murió prematuramente con tan solo diecinueve años en 1562 a causa de la malaria, contraída cuando se encontraba en la costa, entre Pisa y Livorno, con su madre y su hermano García de Médici, que también murieron con pocos días de diferencia.
Una suerte similar le había tocado unos años antes a su hermana María de Cosme de Médici.
De él nos han quedado dos retratos de Agnolo Bronzino apenas siendo un niño, uno con un pajarillo en la mano, y otro junto a su madre Leonor Álvarez de Toledo.
Su hermano Fernando también fue nombrado cardenal.
Su padre, Cosme I, tuvo otro hijo un año después de la muerte de Juan (1563), un hijo ilegítimo al que decidió llamar con el mismo nombre, y que sería conocido como Don Juan de Médici.
Enrique Enríquez de Guzmán (f. 1562)

Enrique Enríquez de Guzmán,​​ también llamado Enrique Enríquez de Guzmán y Toledo​ (m. 1562), fue IV conde de Alba de Liste​ y mayordomo mayor de la reina Isabel de Valois,​ mujer del rey Felipe II de España.
Era hijo de Diego Enríquez de Guzmán, III conde de Alba de Liste,​ y de su primera esposa, Leonor Álvarez de Toledo.​ Su padre contrajo un segundo matrimonio con Catalina de Toledo y Pimentel.​
Contrajo matrimonio en 1532 con María de Toledo y Pimentel,​ hermana de su madrasta,​ padres de seis hijos:
Murió en Zamora en 1562 de una infección dental.
Manuel Chili "Caspicara"

Manuel Chili (ca. 1723, Quito – 1796) – known as Caspicara ("wooden face") – was an Ecuadorian sculptor who exemplified the Quito School movement of the 18th century Andes. His major religious works, characterized by polychromed wood sculptures in an elegant Spanish Baroque style, are preserved in the Quito Cathedral and the Church of San Francisco de Quito, Ecuador, and in Popayán, Colombia. His work was rediscovered in 1791 and championed by Eugenio Espejo, then the country's leading intellectual.
Caspicara was born into an Indigenous family in Quito in about 1723. Among his predecessors was Lucas Barrionuevo (d. 1594) and among his mentors was Bernardo de Legarda (ca. 1700–1773), whom he is sometimes seen as succeeding. As a sculptor, he worked in both wood and marble, always within the prevailing Baroque style and with a religious motif. He grouped figures in a manner that evokes painting as much as sculpture. His technique of representation, especially of human anatomy, was impeccable.
Numerous works are attributed to Caspicara, among the most notable are listed here. Dating of individual works is very difficult.
Gubserville, California

Gubserville (/ˈɡb, sr, vəl/) was a historic stagecoach, mail, and teamster stop along the road between West San Jose and Saratoga in Santa Clara County, California, United States. The early settlement was named after Frank Gubser, a German immigrant who worked as a barber, saloon keeper, and served as the village's first and only postmaster since July 5, 1882. Gubserville ceased to exist when the post office discontinued operations in 1899. Today, the old ghost of Gubserville is marked by the California Historical Landmark #447.
In 1882, Gubserville emerged as a small townsite, providing the first stop along the Saratoga-Santa Clara Road (now Saratoga Avenue) on the stagecoach route departing from Santa Clara. This was the location where the stagecoach driver stopped to exchange mail. This community was situated in the County Lane neighborhood of West San Jose and used to extend through the Rancho Quito region, close to Saratoga Creek. The Gubserville U.S, post office operated from July 5, 1882 to April 15, 1899.
The town earned its name from Frank Gubser, who held the roles of barber, saloon keeper, and postmaster. In 1905, Gubserville had a blacksmith shop, a Methodist church, and a two-story school. George W. Forbes operated the blacksmith shop and was known for creating the "Forbes Cultivator" used in agriculture. In the San Jose directory of ninety-two household heads from that era, prominent family names included Farr, Cox, and McCoy.
During the 1880s, Frank Gubser's "Halfway House" was a layover on the northwest side of Saratoga Avenue, situated between San Jose and Saratoga. This establishment functioned as the local tavern, stagecoach stop, and a post office that catered to travelers and tradespeople journeying to and from Saratoga. Beer in wooden barrels was transported by horse-drawn wagons to the Halfway House.
The United States post office in Gubserville ceased operations on April 15, 1899, and was absorbed by the Santa Clara post office. over time, both the town and its businesses integrated into the surrounding communities. Nerveless, it remained customary to refer to this as Gubserville as late as the 1920s.
In 1951, the only structure that remained standing in the settlement was the Forbes residence. This two-story house, constructed from native redwood, consisted of seven rooms.
City Museum (Quito)

The City Museum (Museo de la Ciudad) is a museum in the colonial center of Quito, Ecuador. It is located on Garcia Moreno Street, between Morales and Rocafuerte.
The museum was founded in 1998 and occupies the buildings of what once was the San Juan de Dios Hospital. The buildings were designated as a UNESCO Cultural World Heritage Site. and were restored in 1995 using the same materials as the original buildings to repair damaged areas. Ancient stone Doric columns, stone doorways and stone coverings in the patios are a highlight of the architecture.
The museum chronicles the history of Quito, along with 400 years of the history of the hospital. The former hospital buildings include an area of 10,200 square meters which house the four museum collections, 10 exhibition halls, workshop areas and museum offices, arranged around four courtyards. In addition to its permanent collections, the museum also offers the temporary exhibitions, focusing on particular aspects of life in Quito.
In July 2020, a collection of 69 artifacts were privately restituted to Ecuador to be displayed and appreciated at the museum. The objects were first taken from Ecuador by a London diplomat in the 1960s who was an art and archaeology enthusiast. The objects in his collection include Catholic icons from the era of the Spanish conquest and objects thought to date to the Pre-Columbian era.
One of the permanent exhibitions offers a journey through the customs, people and traditions of Quito, through its displayed history from the sixteenth century to the nineteenth century. Another is the display of the history of the hospital and a collection of items from a former doctor at the hospital. There is another permanent exhibit which is called "A new social order breaks through: Quito nineteenth century".
The museum is open Tuesday to Sunday, from 09:30 until 17:30. Admission is free for people with disabilities, certain institutions and municipal employees. Admission for the general public requires minimal fees.
0°13′23″S 78°30′54″W﻿ / ﻿0.22306°S 78.51500°W﻿ / -0.22306; -78.51500
George Stanley, 9th Baron Strange

George Stanley, 9th Baron Strange, of Knockin, KG, KB (c. 1460–1503) was an English nobleman and heir apparent of Thomas Stanley, 1st Earl of Derby. He was also a notable soldier in his own right and held a number of senior offices of state.
He was born about 1460 at Knowsley, Lancashire, England, the eldest son of Thomas Stanley and his first wife Eleanor, sister of Richard Neville, Earl of Warwick. On his father's second marriage to Lady Margaret Beaufort, Countess of Richmond, he became stepbrother to her son, Henry Tudor, later King Henry VII.
He was invested as a knight of the Order of the Bath in 1475 by King Edward IV. He held the offices of Constable of Pontefract Castle and Constable of Knaresborough Castle in 1485. He was present at the Battle of Bosworth Field, but as a hostage of Richard III who was trying to ensure the support of George’s father and uncle and their substantial armies. He held the office of Constable of Wicklow Castle in 1486 and became Chief Justice of the Duchy of Lancaster in 1486. In 1487 he took part in the Battle of Stoke Field. In the same year he was invested with the Order of the Garter and was made a privy counsellor.
He was married in 1482 to Joan le Strange, 9th Baroness Strange (c. 1460 - 1514), daughter of John le Strange, 8th Baron Strange (c. 1440 - 1477) and Jacquetta Woodville (daughter of Richard Woodville, 1st Earl Rivers and Jacquetta of Luxembourg), thereby becoming 9th Baron Strange de jure uxoris (in the right of his wife) and was summoned to Parliament in this role. Their children were:
Stanley died in Derby House, St Paul's Wharf, London over 4–5 December 1503, allegedly of poison following a banquet. He was buried in the London church of St James Garlickhythe nearby.
Mosley, Charles, ed. (2003), Burke's Peerage, Baronetage & Knightage, vol. 1 (107th in 3 volumes ed.), Wilmington, Delaware: Burke's Peerage, p. 1101