davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Facultatea de Construcții Civile, Industriale și Agricole a Universității Tehnice de Construcții din București

Facultatea de Construcții Civile, Industriale din cadrul Universității Tehnice de Construcții din București pregătește ingineri și subingineri constructori pentru activitatea de proiectare, cercetare și executare de construcții civile.
Facultatea de Construcții Civile, Industriale si Agricole este continuatoarea directă a tradițiilor Școlii Naționale de Poduri și Șosele din București, prima scoală superioară tehnică din țară - înființată în anul 1867 și transformată apoi în anul 1921 în Școala Politehnică, în cadrul căreia studenții constructori erau pregătiți în trei secții: construcții, hidrotehnică și căi de comunicații.
Școala Natională de Poduri și Șosele și, apoi, Facultatea de Construcții din cadrul Școlii Politehnice au format ingineri constructori sub îndrumarea unor cadre didactice de mare valoare și prestigiu: Spiru Haret, Anghel Saligny, Elie Radu, Gheorghe Țițeica, David Emanuel, Traian Lalescu, Andrei Ioachimescu, Gheorghe Filipescu, N. Vasilescu Karpen, Ion Ionescu s.a. prin ale căror strădanii și realizări au fost puse bazele științei și tehnicii construcțiilor din România.
În toamna anului 1948, ca urmare a reformei învățământului, Facultatea de Construcții s-a desprins din Școala Politehnica formând un institut de sine stătător, Institutul de Construcții Bucuresți, în cadrul căruia Facultatea de Construcții Civile si Industriale a fost chemată să îndeplinească un rol important în pregătirea cadrelor tehnice superioare de constructori.
In 1968, au luat ființă secțiile de subingineri zi și seral ale facultății, iar în 1975 denumirea s-a schimbat în "Facultatea de Construcții Civile, Industriale si Agricole", subliniindu-se astfel locul care-i revine în formarea de ingineri și subingineri constructori pentru activitatea de proiectare, cercetare și executare a construcțiilor civile, social-culturale, industriale și agrozootehnice.
In anul 1994 au fost înființate două specializări noi: Ingineria și Managementul Lucrărilor de Construcții (IMLC - profilul Inginerie Economică), actualmente Inginerie Economică în Construcții (IEC) și Inginerie Urbană, Construcția și Gestiunea Localităților (IUCGL - profil Construcții) actualmente Inginerie Urbană și Dezvoltare Regională (IUDR) în vederea asigurării specialiștilor pentru noile condiții socio-economice.
Din 1994 s-au organizat cicluri de studii de aprofundare cu durata de 1 an la specializările:
Georgius Agricola

Georgius Agricola (n. 24 martie 1494, Glauchau - d. 21 noiembrie 1555, Chemnitz) a fost un om de știință, care este considerat părintele mineralogiei. Numele lui adevărat a fost de fapt Georg Pawer (transformat în germană Bauer, "agricultorul", de unde și pseudonimul în latină). A studiat la universitatea din Leipzig avându-l ca profesor pe Petrus Mosellanus. I se atribuie descoperirea bismutului.
A fost al doilea copil din șapte al unui țesător din Glachau. Studiază între 1514-1518 limbile vechi la Universitatea din Leipzig avându-l ca profesor pe Petrus Mosellanus (1493- 1524) care era un adept al umanistului Erasmus din Rotterdam. Astfel activitatea lui începe ca corector (1518) ulterior rector la școala din Zwickau (1519) alcătuiește un nou sistem de învățământ cu limbile latină, greacă și ebraică, cu discipline ca agricultură, viticultură, măsurători, calcul, aritmetică și cunoștințe militare. Revenit în Leipzig (1522) studiază medicina, urmează o perioadă petrecută în Italia la Universitatea din Bologna, Veneția și Padua (1523-1524) revine în Chemnitz Germania (1526) În anul 1527 se căsătorește cu văduva Anna Meyner din Chemnitz, fiind în acest timp medic și farmacist la spitalul St. Joachimsthal (azi Jáchymov). Este ales de trei ori ca primar al orașului Chemnitz (1547-1553). Ca membru al universității efectuează cercetări în domeniul medicinii, farmaciei, alchimiei, filologiei, pedagogicii, politicii, istoriei, meteorologiei, științelor pământului, ca geologie și minerit.Astfel va publica prima sa lucrare Bermannus, sive de re metallica (1530) care tratează căutarea minereurilor utile, măsurători, tehnica mineritului și obținerea metalelor Tratatul său următor De menusuris et ponderibus (1533) descrie unitățile de măsură folosite în antichitate de greci și romani.Descrierea proceselor din interiorul scoarței pământului o descrie în De ortu et ausis subterra neorum (1544) și De natura eorum, quae effluunt exterra (1545) sau despre fosile și minerale în De natura fossilium, De veteribus et novis metallis. Agricola are (cel puțin) șase copii din două căsătorii. Moare la data de 21 noiembrie 1555 la Chemnitz. Saxonia aflându-se în perioada de după Reformație, conducerea protestantă a orașului refuză îngroparea lui, a unui catolic în cimitirul comunității din Chemnitz, astfel că Agricola va fi înmormântat în curtea bisericii din Zeitz.
Ciocănăi, Argeș

Ciocănăi este un sat în comuna Moșoaia din județul Argeș, Muntenia, România.
Satul Ciocănai a fost atestat documentar în 1820, iar o parte importantă din istoria localității este legată de Biserica „Sf. Nicolae”, cunoscută și sub numele de „Biserica cu Moartea”. Construită în anul 1820, biserica este un simbol al rezilienței și al tradițiilor comunității locale.
Unul dintre cele mai importante evenimente istorice legate de biserică este tragedia din timpul invaziei otomane în secolul XIX. În acel timp, locuitorii satului s-au refugiat în biserică pentru a scăpa de invadatori. Otomanii i-au încuiat în interior și au dat foc lăcașului de cult, iar mulți dintre săteni au pierit acolo. În memoria acestui tragism, unul dintre ctitorii bisericii a dorit să redea tema morții pe unul dintre pereții exteriori ai bisericii, pictând imaginea unui înger între doi demoni, iar demonul din dreapta ține o coasă deasupra căreia este scris cuvintele „Moartea”.
Această pictură, realizată de pictorii Stan Postelnic și Constantin Zugrav, reprezintă un omagiu adus celor care au pierit în acel incendiu tragic și este un simbol al suferinței și al rezistenței comunității din Ciocănai.
Conform datelor oficiale, populația satului este de 682 (2021) locuitori. Aceștia sunt de etnie română fiind vorbitori de limba română. Locuitorii satului sunt implicați în activități agricole și au mai multe tradiții.
Copăceana, Vaslui

Copăceana este un sat în comuna Fălciu din județul Vaslui, Moldova, România.
Satul Copăceana se află în partea de sud-vest a județului Vaslui, într-o zonă de câmpie, cu un peisaj predominant agricol.
Satul Copăceana și comuna Fălciu au o istorie legată de dezvoltarea rurală a Moldovei, cu tradiții și obiceiuri care au influențat viața cotidiană a locuitorilor. Comuna Fălciu a fost atestată documentar în secolul al XVI-lea, iar satul Copăceana face parte din acest cadru istoric.
În primăvara anului 1970, satul Copăceana a fost grav afectat de alunecări de teren, un fenomen natural care a avut un impact semnificativ asupra comunității. Datorită acestor alunecări de teren, mai multe familii au fost nevoite să-și părăsească locuințele și să fie strămutate, iar infrastructura locală a suferit distrugeri importante. Printre clădirile afectate se numără școala, grădinița și un magazin.
Satul are o populație mai mică de 431 de locuitori, specifică multor localități rurale din zona Moldovei, care a suferit o scădere în ultimele decenii, din cauza migrației și a populației îmbătrânite.
În ceea ce privește tradițiile și obiceiurile, ca multe alte sate din Moldova, Copăceana păstrează tradiții de sărbători, meșteșuguri și obiceiuri populare, care sunt transmise din generație în generație. De asemenea, bisericile locale joacă un rol important în viața spirituală a comunității.
Agricultura este principala activitate economică din sat, cu culturi de cereale, legume și pomi fructiferi, în funcție de condițiile climatice specifice regiunii.
Nojorid, Bihor

Nojorid este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Bihor, Crișana, România. Se află la 9 km sud de Oradea, pe drumul național spre Timișoara.
Localitatea este atestată documentar în anul 1229 într-un act de donație. Numele latin al localității este Villa Irug. Mai târziu, constatându-se existența a două vetre ale satului, ele au fost numite Villa Irug Maior și Villa Irug Minor. Echivalențele românești ale acestor două toponime au fost Ieruga Mare și Ieruga Mică. Numele celor două localități au fost maghiarizate, devenind Nagy Ürögy sau Uregd și Kiss Ürögy, iar apoi au fost din nou românizate, devenind Nojorid și Chișirid. Populația românească din satul Nojorid a trecut la Greco-catolicism după unirea cu Roma a unei părți a bisericii românești din Ardeal, în timp ce locuitorii altor sate din județul Bihor au rămas ortodocși. În 1719 este consemnată existența a 84 de familii în satul liber Nojorid. Între cele mai vechi numele de familie atestate în sat se numără Culici, David, Ierugan, Iambor, Pop și Silaghi. Prenumele cele mai uzuale sunt Ana, Floare și Maria pentru femei și Gheorghe, Ioan și Petru pentru bărbați. După instaurarea comunismului, greco-catolicismul a fost interzis în România, iar cultul a fost practicat mai departe pe ascuns de mulți săteni, care au revenit la această religie după 1989. În perioada comunistă, mai mulți locuitori ai satului au avut de suferit persecuții, pământul și uneltele agricole au fost confiscate, iar unii săteni au fost trimiși la Canal sau în închisori pentru că nu au acceptat să se înscrie de bună voie în cooperativa agricolă de producție.
Despre tradițiile acestui sat, Ioan Silaghi a scris o monografie complexă, Satul bihorean la început de secolul XX.
Iubiri și câini

Amores Perros este un film mexican, lansat în anul 2000, produs și regizat de Alejandro González Iñárritu. Filmul ne prezintă trei povești diferite, aparent fără legătură, a unor personaje care întruchipează viața unor categorii sociale opuse: „Octavio și Susana”, „Daniel și Valeria”, „El Chivo și Maru”.
Amores Perros a fost lansat sub titulatura „Love’s a Bitch” (Dragostea e o curvă) în țările vorbitoare de limbă engleză. În limba română , a fost tradus „Iubiri și câini”.
Amores Perros a adunat 52 de premii și 14 nominalizări. A fost nominalizat la Premiul Oscar pentru „Cel mai bun film străin” în 2000 și a câștigat Premiul Ariel pentru „Cea mai bună imagine” în cadrul Academiei Mexicane de Film.
Octavio este un băiat sărac, dintr-o familie dezorganizată, care se iubește în secret cu cumnata lui, Susana. Mânat de dorința de a-i oferi acesteia un trai mai bun, pierde tot ce-i era mai drag în viață.
Daniel și Valeria – el redactor-șef la o revistă prestigioasă, ea un manechin celebru - sunt un cuplu de tineri îndrăgostiți a căror viață în doi începe promițător, dar care brusc, ia o turnură teribilă.
El-Chivo este un om care a lăsat în urmă o carieră înfloritoare și a ajuns pe stradă, boschetar. Se luptă pentru a-i fi tată (măcar din umbră) fiicei sale Maru, care crede că tatăl ei este mort. Personajul ascunde un trecut tumultos, dar iubirea necondiționată pe care le-o poartă câinilor vagabonzi, compensează cu răutatea și ilegalitățile de care este capabil.
În urma unui cumplit accident de mașină ce are loc în Mexico City, cele trei istorii diferite, converg în momentul impactului, cu pasaje intercalate care se întâmplă înainte sau după, și ale căror personaje devin victimele propriilor alegeri. Consecințele cutremurătoare pe care le suportă cei implicați, capătă un sens mult mai profund în momentul în care le aflăm poveștile, alegerile, trădările, regretele tardive și resemnările cu care vor fi condamnați să trăiască în cele din urmă.
Dragostea începe vineri

Dragostea începe vineri este un film românesc din 1973 regizat de Virgil Calotescu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Adina Popescu, Toma Caragiu și Margareta Pogonat.
Distribuția filmului este alcătuită din:
Filmul a fost vizionat de 1.496.566 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.
Marian Cojoc

Marian Cojoc (n. 12 iulie 1960, Petroșani, județul Constanța) este un istoric și profesor universitar român.
Este profesor universitar, titular al Departamentului de Istorie și Științe Politice, Facultatea de Istorie și Științe Politice a Universității „Ovidius” din Constanța. A fost expert evaluator la Oficiul Național al Burselor de Studii în Străinătate (ONBSS), CNEEA, ARACIS, Unitatea Executivă pentru Finanțarea Învățământului Superior, a Cercetării, Dezvoltării și Inovării (UEFISCDI), începând cu anul 2004. A fost prorector pentru probleme de învățământ al Universității „Ovidius” în perioadele 1 octombrie 2004 - 1 octombrie 2005 (cu delegație) și martie 2008 - februarie 2012 ; a fost decan (perioada 2004 - 2008) și anterior, prodecan (perioada 4 mai 2000 - 2002) al Facultății de Istorie și Științe Politice. În intervalul temporal februarie 1991 - noiembrie 1992 a fost ofițer activ în Ministerul de Interne, arma trupe de pază și ordine/jandarmi, ofițer-cadre, șef serviciu AFV și locțiitor pentru logistică, fiind trecut în rezervă cu gradul de căpitan. A obținut diploma de doctor în istorie cu teza Evoluția Dobrogei între anii 1944 - 1964. Principalele aspecte din economie și societate, coordonată de către prof. univ. dr. Ioan Scurtu. A parcurs toate treptele universitare (de la asist. univ., prin concurs începând cu anul universitar 1993/1994, lect. univ., 1996, conf. univ. 2001 si prof. univ. 2004/2005), fiind numit în repetate rânduri membru în comisii de doctorat la universitățile reprezentative din România, iar cărțile și studiile lui reprezintă instrumente de lucru extrem de utile pentru cercetătorii din țară și din străinătate. A fost unul dintre artizanii înnoirii Universității „Ovidius” din Constanța.
Marian Cojoc este autorul a zeci de studii și articole (10 volume din care 6 ca autor și 4 coautor, la care se adaugă coordonarea a altor 7 alături de alte 20 în calitate de editor, prefațator, referent științific, studiu introductiv).
Editor, prefațator, postfațator, studiu introductiv, referent științific
Proiecte de cercetare - dezvoltare/grant
Cojoci, Suceava

Cojoci este un sat în comuna Crucea din județul Suceava, Moldova, România.
Localitatea a primit indicatorul de sat european pentru renovarea și dotarea dispensarului, lucrări de aducțiune și distribuție a apei, și pentru reabilitarea școlii.
Este un sat muntean, ca o fortareață, prin mijlocul căruia trece râul Bistrița, împrejmuită de masivul Pietrosu (1791 m) la vest, de masivul Giumalău (1857 m) la vest, de munții Rarău (1651 m) la est, iar la sud are o deschidere spre masivul Ceahlău, (2100 m).
SV Acest articol despre o localitate din județul Suceava este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui.
Sheepskin effect

The sheepskin effect (named for the vellum on which diplomas were traditionally written) is a phenomenon in applied economics observing that people possessing a completed academic degree earn a greater income than people who have an equivalent amount of studying without possessing an academic degree. There are many applied economics papers which investigate the signaling effect of possession of such an academic degree.
For example, if Student A is one credit short of a Bachelor's degree, while Student B has earned their Bachelor's degree, then the two students have essentially the same amount of education. However, according to the sheepskin effect, Student B will earn a greater income than Student A.
Research into the sheepskin effect can be divided into studies of explicit degree effects and, because many of the useful data sets don't explicitly report degrees, studies with no explicit degree measures. The latter typically use 12 years of education as a proxy for a high school diploma and 16 years as a proxy for a Bachelor's degree. A review of a quarter century of quantitative studies of both kinds finds consistent evidence of the sheepskin effect in all but a few studies. An analysis of data from the massive General Social Survey indicates that over 60% of the economic benefit of an education comes from the actual degree rather than the years or credits earned - especially in high school and college.
Fotometría de emisión de llama

La fotometría emisión de llama se basa en que los átomos de numerosos elementos metálicos con suficiente energía, emiten dicha energía a λ particulares que son específicas de cada elemento.​
La energía en la fotometría de emisión de llama se suministra en forma de calor o energía térmica (llama).
Una determinada cantidad o quantum de la energía térmica es absorbida por un electrón de una órbita. Ese electrón excitado pasa a una órbita de energía superior más inestable, volviendo casi inmediatamente a su estado basal y emitiendo ese quantum de energía en forma de un fotón de una λ dada.
En la llama sólo el 1% de los átomos presentes experimentan esa transmisión y emisión de energía, siendo sus máximos representantes los elementos Na y K.
Las llamas se clasifican en:
Color de la llama según el elemento emisor:
La fotometría de emisión de llama tiene varias aplicaciones, ya que se puede utilizar tanto para el análisis cuantitativo como para el cualitativo de elementos químicos.
En líneas generales se puede trabajar con la fotometría de llama para conocer la composición del suelo y determinar los metales alcalinos y alcalinotérreos presentes, también se pueden analizar las concentraciones de elementos en bebidas como jugos o bebidas alcohólicas.
No obstante, a continuación se presentan áreas donde la espectrometría de llama es común y muy útil: Industria azucarera; Industria Vinícola; Industria Nuclear; Aplicación Industrial.
2. Fotómetro de llama. (luxometro.net)
Altiplano murciano

El Altiplano Murciano es la comarca más septentrional de la Región de Murcia (España). Limita al este con el Alto Vinalopó y el Vinalopó Medio (en la provincia de Alicante); al sur con la comarca Oriental y la Vega Alta del Segura (en la Región de Murcia); y al norte y al oeste, con la provincia de Albacete.
Está constituida por los municipios de Yecla y Jumilla y cuenta con 56 134 habitantes. Está formada por anchos valles de cierta altitud relativa atravesados por una red de ramblas, la mayoría de las cuales vierten sus aguas al río Segura a través de las ramblas del Judío y del Moro. Los valles del Altiplano están rodeados por diversas sierras pertenecientes al sistema Prebético, entre las que destaca la sierra del Carche como máxima altitud. Destaca por su vitivinicultura.
La evolución demográfica de los dos municipios desde 1900 ha sido bastante diferenciada: Yecla, el más poblado, sufrió con más intensidad la guerra y la crisis migratoria de los años cincuenta, y también se ha recuperado antes y con más vigor; Jumilla, en cambio, experimenta un crecimiento moderado en las fases inicial y final del proceso y entre medio un largo periodo de relativa estabilidad, comparativamente inusual en la región.
Altiplano Granadino

El Altiplano Granadino es una subregión española formada por las comarcas de Huéscar y Baza, al noreste de la provincia de Granada.
El Altiplano consiste en una planicie elevada, de 700 a 1000 metros, rodeada por varias cadenas montañosas entre las que destacan la Sierra de Castril y Sierra del Pozo al norte, la Sierra de Orce y Sierra de María al oeste, y la Sierra de Baza al sur.​ El área comprende la Hoya de Baza y los valles de los ríos Galera, Bravatas y Guardal. Se cree que hace aproximadamente ocho millones de años, el Altiplano formaba una enorme ensenada que conectaba el Atlántico con el mar Mediterráneo. A medida que la actividad de formación de las montañas asociada con Sierra Nevada elevó el terreno, el nivel del mar descendió y formó temporalmente un lago interior, que finalmente se drenó. La geología del Altiplano se caracteriza por sedimentos oceánicos cementados de manera natural y dispuestos horizontalmente.
Las precipitaciones en la zona son escasas, aunque se dan sobre las montañas circundantes y genera una serie de ríos.
Lana tirada

La lana tirada es la lana arrancada de la piel de oveja muerta. Es un producto de la industria de extracción de lana. Mazamet fue el centro más grande de la industria de extracción de lana en Europa para la lana tirada, también conocida como «lana de piel».​​​
La lana tirada tiene varios nombres alternativos, como «lana deslizante», «lana de guantes», «lana de curtidores»​ y «lana muerta».​
La industria de extracción de lana se ocupa del vellón de lana de piel o lana tirada. La piel de oveja es la materia prima para la industria de extracción de lana. A diferencia de la práctica habitual de esquila de lana de una oveja viva, la lana tirada se obtiene de la oveja sacrificada criada en la industria cárnica.
La lana esquilada de una oveja viva se llama «lana recortada» y la lana tirada es la lana extraída de una piel de oveja muerta. La última cualidad es inferior y menos deseable.​​ La industria de extracción de lana tiene un papel importante en la industria de la lana. En 1897, hubo un incentivo monetario en los Estados Unidos para promover la extracción de lana a nivel local.​
Mazamet, en el sur de Francia, era el centro más grande de Europa para lana tirada.​​ Había un departamento separado (el Departamento de Tarn, Francia) que se dedicaba a esta profesión con una mano de obra de 2200 en 1906.​ La ciudad se utilizó para importar pieles de oveja de muchos países para tirar de lana. Según los registros, se importó una gran cantidad de pieles de oveja a la ciudad en el año 1910.​
El proceso incluye los siguientes pasos, como el asentamiento, la depilación y la eliminación del vellón.​
La lana tirada o lana deshilachada, también conocida como lana de piel, ha sido a menudo de calidad inferior, era de fibra corta, más dura y menos hilable y, por lo tanto, se empleaba principalmente en productos de lana de calidad inferior a media. Para hacerla más útil, la lana deshilachada o lana de piel se ha mezclado con otras calidades de lana.​​
Existe la frase en inglés Pull the wool over someone's eyes («Tirar la lana sobre los ojos de alguien») que significa engañar a alguien.​
Anthidium manicatum

La abeja cardadora de lana europea (Anthidium manicatum)​ es una especie de abeja de la familia Megachilidae.
En inglés se las llama abejas cardadoras.​ Reciben este nombre por la forma en que coleccionan los pelillos de las hojas de las plantas,​ como los de Stachys byzantina. Acarrean estos pelillos debajo del abdomen y los usan para forrar el interior de las celdillas del nido.​ Al igual que otros miembros de la tribu Anthidiini, no cortan hojas o pétalos lo que las diferencia de otras abejas megaquílidas.​
Los machos muestran comportamiento agresivo territorial contra otros machos.​
Tiene una envergadura aproximada de 20 mm y una longitud del cuerpo de 11 a 13 mm para la hembra y de 14 a 17 mm para el macho.​ A diferencia de la mayoría de especies de abejas, los machos son más grandes que las hembras.​
Tiene el cuerpo negro cubierto de pelos amarillos grisáceos. La cara y el abdomen están cubiertos de manchas amarillas.
El macho tiene la cabeza negra y el tórax cubierto de manchas con pelos castaño amarillentos. Las mejillas, bajo las antenas, una mancha en el clípeo y las mandíbulas (excepto el ápice) son amarillas. Las alas son oscuras. El abdomen es negro con vellos grises y con una banda de pelos marrones en cada segmento, así como en los márgenes laterales.​ Este rasgo diferencia al macho de A. manicatum de las especies de Anthidium del Nuevo Mundo. Las patas presentan manchas de colores amarillos cubiertos por pelos grises.
La hembra es más pequeña que el macho pero tiene coloración similar. Las manchas abdominales son más pequeñas. Las patas de la hembra son negras con pequeñas manchas amarillas.​​
El macho A. manicatum se parece a A. maculosum. Tienen pigidios de forma similar, así como un sternum sexto alargado, (aunque el de A. manicatum es más pronunciado).​
Anthidium manicatum se encuentra en Europa, Asia y norte de África, su distribución original. Ahora ha llegado a muchas partes del mundo, Norte América, también se la ha documentado en las islas Canarias y en Sudamérica, en Argentina, Brasil, Paraguay y Uruguay.​​ Desde 2006 se ha establecido en Nueva Zelanda.​​
Fue accidentalmente introducida en los Estados Unidos, desde Europa algo antes de 1963, cuando se la descubrió en el estado de Nueva York.​ Desde entonces se ha difundido al noreste de Estados Unidos, sudeste de Canadá y el resto de Norteamérica hasta California, donde fue encontrada por primera vez en 2007.​
La misteriosa llama de la Reina Loana

La misteriosa llama de la Reina Loana (en la edición original en italiano: La misteriosa fiamma della regina Loana) es una novela de Umberto Eco publicada en 2004.
La novela incluye una miríada de referencias tanto a la alta como a la baja cultura (notablemente las tiras de Flash Gordon), y el autor ha recurrido ampliamente a sus propias experiencias al crecer en la Italia fascista de Mussolini. Como otras novelas de Eco, La Misteriosa Llama de la Reina Loana presume de abundante intertextualidad. Su propio título está tomado de un episodio de Tim Tyler's Luck, inspirado a su vez en la novela de H. Rider Haggard Ella. A diferencia de otras obras de ficción del autor, sin embargo, transcurre en la Edad Contemporánea (1991).
Cuenta la historia de Giambattista Bodoni, conocido como Yambo, un vendedor de libros antiguos milanés que pierde su memoria episódica debido a un ataque al corazón. Al comienzo de la novela, él puede recordar todo lo que ha leído (pues retiene su memoria semántica, y todo lo que ha aprendido en relación con movimientos (por ejemplo, cepillarse, manejar, etcétera, pues retiene su memoria implícita), pero no puede recordar a su familia, su pasado, o siquiera su propio nombre.
Yambo decide ir a Solara, su hogar de la niñez, parte del cual ha abandonado después de una tragedia familiar, para ver si puede redescubrir su pasado perdido. Tras días de buscar entre periódicos, discos de vinilo, libros, revistas y tiras cómicas de su niñez, fracasa en recuperar las memorias, aunque revive la historia de su generación y la sociedad en la cual sus padres y abuelo vivieron.
Listo para abandonar su búsqueda, descubre una copia del First Folio original de 1623 entre los libros de su abuelo, lo que lo impacta causando otro incidente, durante el cual revive sus memorias perdidas de la niñez. La sección final del libro es, por lo tanto, una exploración literaria del fenómeno tradicional por el cual la vida de una persona pasa por delante de sus ojos, mientras Yambo lucha por recuperar la única memoria que busca más que todas las demás: la cara de la chica que amó como estudiante y por siempre desde entonces.
Ulcinj

Ulcinj ([ǔlt͡siɲ] serbio: Улцињ Ulcinj, albanés: Ulqin o Ulqini; en italiano: Dulcigno) es una ciudad situada al sur de la costa de Montenegro, junto a la frontera con Albania. Capital del municipio homónimo.​
El historiador Tito Livio mencionó la ciudad, al igual que Plinio el Viejo, quien la llamó como Olcinium, su antiguo nombre Colchinium, «fundada por [los colonos de] Cólquida». (Olchinium quod antea Colchinium dictum est a Colchis conditum).
Su población era de unos 10 707 habitantes en 2011,​ siendo la mayoría de ellos de lengua albanesa y de religión musulmana. Igualmente existe una pequeña minoría católica y ortodoxa.​
Además de su famoso centro histórico, donde puede verse la influencia musulmana en las numerosas mezquitas presentes, la ciudad es conocida por su playa, llamada Playa pequeña (Plazhi i vogël en albanés, o Mala Plaža en serbio).​
La longitud de las playas de arena de Ulcinj, la mayor, Playa larga, de aproximadamente 13 kilómetros de largo, se ha convertido en marca comercial de la zona sur de la costa de Montenegro.​ Sin embargo, pocos turistas saben que en este lugar existe una playa, llamada Playa de las damas, en una pequeña bahía de guijarros, rocas ocultas, en la que por más de un siglo, las mujeres usan sus aguas medicinales como tratamiento de la infertilidad.​
Semau

Semau (Pulau Semau, Pusmau) es una isla que forma parte de las islas menores de la Sonda localizada en el punto más occidental de la isla de Timor y que políticamente es parte del distrito o Kabupaten de Kupang que pertenece a Timor Occidental. Se sitúa a de la ciudad de Kupang.
Administrativamente, la isla se divide en dos kecamatan, norte (dividido en 8 Desa o pueblos) y sur (dividido en 6 Desa).
En el censo de 2010 vivían en la isla 11419 habitantes. El pueblo original de la isla se llama Helong, así como su lengua, parte de las lenguas malayo-polinesias centro-orientales.
Daeboreum

Daeboreum o Jeongwol Daeboreum (literalmente "Gran luna llena") es una fiesta coreana que celebra la primera luna llena del año nuevo. Esta fiesta está acompañada de muchas tradiciones.
En Asia oriental, se considera tradicionalmente a la luna como deidad de la mujer, representando diosa, también la tierra es deidad femenina tal cual ocurre con Deméter de la mitología romana que protege la agricultura, nutricia pura de la tierra verde y joven, y de un modo semejante a la Pachamama (Madre Tierra) de los pueblos andinos indoamericanos.
Como antiguamente predominaba (al menos desde el Neolítico) una comunidad agrícola en Corea, se consideraba Daeboreum una celebración ritual especial y muy importante. Sin embargo había diferencias entre las regiones, ya que unas practicaron los rituales ancestrales antes o después de medianoche del día Daeboreum.
Daeboreum literalmente significa gran lunación. Tiene varios nombres como Sangwon (상원) u Ogi-il (오기일).​ Se consideraba el día que comienza la agricultura para celebrar un ritual con el fin de obtener una buena cosecha.​
En Corea, lo se llama también como Jeongwol Daeborum porque Jeongwol significa un primer mes del calendario lunar. Como es primer mes del calendario, se consideraba un gran festival entre los coreanos.​
Una costumbre familiar tradicional que se realiza durante el Daeboreum es la de morder nueces o frutos semejantes a los cacahuetes, piñones, con uno de los dientes. Se cree que esta práctica ayudará a mantener los dientes sanos durante todo el año. ​​
En el campo, la gente sube montañas, desafiando el frío, tratando de observar la primera salida de la luna. Se dice que la primera persona que ve la salida de la luna tendrá buena suerte durante todo el año .
En el Daeboreum se realizan muchas costumbres de la comunidad, de la familia y también entre los amigos. Se suele decir la frase: «Recibe mi calor» a alguien para darle calor (energía, buena suerte) en el año.​ En este caso, significa que alguien va a ganar calor este año merced a mí. Además, había la costumbre de velar toda la noche porque se dice que se vuelven blancas la cejas (signo de vejez) si en esa festividad se duerme. Para bromear con quienes no pudieron mantenerse se despiertos y se durmieron, se le pintan su cejas con color blanco.
Para el desayuno en Daeboreum, se sirve Ogokbap (en Hangul: 오곡밥)​ que es una comida de cinco "granos" consistentes en arroz, mijo, mijo indio, frijoles y frijoles rojos (la palabra coreana gok significa granos y frijoles ). Esto se consume con diversas hierbas secas.
Otro tipo de los alimentos especiales del Daeboreum es el yaksik (약식 / 藥食). El yaksik está hecho de arroz glutinoso (no confundir con el seitán) , castañas, piñones, miel, salsa y aceite de sésamo. También hay potable para Daeboreum.​
Pirlán

En arquitectura un pirlán (se cree que procede de lat. perna 'pierna' o 'soporte') es un listón que se coloca en el borde de los peldaños de una escalera.
También se refiere a un escalón de piedra o madera.​
También se le llama mamperlán o mampirlán, que procede de mampostería (del latín: manus-positus ‘mano-poner’),​​​​ y que la RAE define como «listón de madera con que se guarnece el borde de los peldaños en las escaleras de fábrica».
Las tiras pirlán antideslizantes, disponibles para pegar o atornillar, son una solución eficaz para mejorar la seguridad en superficies resbaladizas tanto en interiores como en exteriores, reduciendo el riesgo de caídas y accidentes. Su instalación es rápida, sencilla y altamente efectiva, proporcionando un excelente agarre en terrazas, cubiertas de barcos, rampas, escaleras y otras superficies propensas a volverse resbaladizas cuando están mojadas. Existen diversas opciones de tiras y perfiles antideslizantes en el mercado, incluidos bordes de escalón y soluciones especializadas, como los FRP step nosings (perfiles de escalón de polímero reforzado con fibra de vidrio), que ofrecen una alta resistencia y durabilidad en entornos exigentes.​
Flujo laminar

Se llama flujo laminar o corriente laminar al movimiento de un fluido cuando este es ordenado, estratificado o suave. En un flujo laminar, el fluido se mueve en láminas paralelas sin entremezclarse y cada partícula de fluido sigue una trayectoria suave, llamada línea de corriente. En flujos laminares, el mecanismo de transporte lateral es exclusivamente molecular.
El flujo laminar es típico de fluidos a velocidades bajas o viscosidades altas, mientras que flujos de fluidos de viscosidad baja, velocidad alta o grandes caudales suelen ser turbulentos. El número de Reynolds es un parámetro adimensional importante en las ecuaciones que describen en qué condiciones el flujo será laminar o turbulento. En el caso de un fluido que se mueve en un tubo de sección circular, el flujo persistente será laminar por debajo de un número de Reynolds crítico de aproximadamente 2040.​ Para números de Reynolds más altos, el flujo turbulento puede sostenerse de forma indefinida. Sin embargo, el número de Reynolds que delimita flujo turbulento y laminar depende de la geometría del sistema y, además, la transición de flujo laminar a turbulento es en general sensible a ruido e imperfecciones en el sistema.​
El perfil laminar de velocidades en una tubería tiene forma de una parábola, donde la velocidad máxima se encuentra en el eje del tubo y la velocidad es igual a cero en la pared del tubo. En este caso, la pérdida de energía es proporcional a la velocidad media, mucho menor que en el caso de flujo turbulento.
El flujo laminar no es erosivo a una escala significativa, por lo que en la erosión laminar es un flujo turbulento el que erosiona.​​
Geografía industrial

La geografía industrial es una rama de la geografía que estudia los usos industriales en el paisaje geográfico. Forma parte de la geografía económica y la geografía humana.​​​​​​​
Pretende explicar la relación que se establece entre los grupos humanos y el medio ambiente en los paisajes industriales, es decir, los paisajes humanizados en los que las actividades del sector secundario son las predominantes.
Las consecuencias de los procesos de industrialización están entre las más transformadoras del espacio geográfico y con más problemas ambientales.
Desde el siglo XIX, la Primera Revolución Industrial, basada en el uso del carbón, dio origen a los paisajes industriales tradicionales o «paisajes negros» (Pays Noir). En el siglo XX, con la Segunda Revolución Industrial, se desarrollaron los paisajes industriales urbanos, caracterizados por los polígonos industriales en torno a las ciudades, y las grandes instalaciones petroquímicas en zonas portuarias. A finales del siglo XX y en el siglo XXI, con la Tercera Revolución Industrial, Revolución científico-tecnológica o Revolución digital, caracterizada por la economía del conocimiento y las tecnologías de la información y la comunicación (TIC, que «terciarizan» la industria), aparecen las modernas «tecnópolis».​
Ven... mi corazón te llama

Ven... mi corazón te llama es una película de Argentina en blanco y negro dirigida por Manuel Romero según su propio guion que se estrenó el 9 de septiembre de 1942 y que tuvo como protagonistas a Elvira Ríos, Tito Lusiardo, Alicia Barrié y Elena Lucena. El filme contó con la colaboración de Mercedes Quintana en la coreografía.
Una cantante casada con un tahur es acusada de asesinato.
El crítico Andrés Insaurralde encontró en la película mucho de cine negro: "abundan escenas nocturnas, lugares brumoso, identidades cambiadas, escamoteadas” y Calki opinó:
Altiplano Basin

The Altiplano Basin (Spanish: Cuenca del Altiplano) is a sedimentary basin within the Andes in Bolivia and Peru. The basin is located on the Altiplano plateau between the Cordillera Occidental and the Cordillera Oriental. Over-all the basin has evolved through time in a context of horizontal shortening of Earth's crust. The great thickness of the sediments accumulated in the basin is mostly the result of the erosion of Cordillera Oriental.
The Altiplano Basin has an approximate area of 154,176 square kilometres (59,528 sq mi). The northern part of the basin is overridden by the Cordillera Occidental along the Pasani Fault, a thrust fault. To the east, the northern part of the basin was overridden by the Cordillera Oriental along the Ayaviri Fault, another thrust fault albeit the fault is now buried under more recent sediments. Further south near Oruro and Sica Sica the boundary of the basin with the Cordillera Oriental block is made up by the largely buried Coniri Fault. The fault contact is not reflected in surface topography since Cordillera Oriental rises more than 10 kilometers to the east of Coniri Fault.
The sedimentation rate in the basin has varied strongly over geological time. In the time from the middle Paleocene to the middle Eocene on average less than 10 metres (33 ft) of sediments accumulated in the basin every million years. In the Late Eocene and Oligocene, sediments accumulated in the basin at a rate of up to 500 metres (1,600 ft) every million years. Similarly in the Miocene and Oligocene (15 to 30 million years ago) the Ayaviri Sub-basin in the north accumulated 110 to 660 metres (360 to 2,170 ft) of sediments every million years.
The basin contains three large successions of sediments. The sedimentary sequence in the basin started in the Early Paleozoic. From bottom to top these are:
It has been suggested that the northern part of the Altiplano Basin experienced a significant reverse fault movement in the Oligocene and Early Miocene (c. 28 to 16 million years ago).
Argentina–Bolivia border

The Argentina–Bolivia border is the international boundary between Argentina and Bolivia. From west to east, the border goes from the Altiplano to extend to the Chaco flat through the tropical environment of the Yungas.
From east to west there are three main crossing points:
22°14′24″S 62°39′0″W﻿ / ﻿22.24000°S 62.65000°W﻿ / -22.24000; -62.65000
Torotoro National Park

Torotoro National Park (Spanish: Parque Nacional Torotoro) is a national park and town in Bolivia. The town was founded about 250 years ago by the Quechuas and the Spanish. It is located in the eastern mountain ranges of the South American Andes cordilleras in the area of Potosí.
Torotoro National Park was established in 1989. It is situated in the northern Potosí department, 140 km south of Cochabamba. It covers 165 km, in a semi-arid landscape at altitudes between 2000 and 3500m above sea level, with canyons as deep as 300 meters. It includes typical features of karst terrain like caves and dolines, Paleozoic and Cretaceous calcitic deposits with fossils, and landscapes eroded by wind and waters.
Dinosaur bone fragments and more than 3,500 dinosaur footprints have been found in the park. They belong to biped and quadruped dinosaurs, theropods and sauropods from the Cretaceous period 120 million years ago.
Llama Chaki, an archaeological site southeast of the town of Torotoro, has remnants of the Quechua culture.
Chullo

A chullo (Spanish pronunciation: [ˈtʃuʎo], from Quechua: ch'ullu; known as lluch'u in Aymara) is an Andean style of hat with earflaps, made from vicuña, alpaca, llama or sheep's wool. Alpaca fleece has wool-like qualities that help to insulate chullo-wearers from the harsh conditions in the Andean mountain region. Chullos often have ear-flaps that can be tied under the chin, to further warm the wearer's head.
Hats have been worn in the Andean mountain region by indigenous peoples for thousands of years. Wearing different types and colors has a significance among certain Andean natives. According to Peruvian historian Arturo Jiménez Borja, the chullo has its origins in the cultural exchange between Spaniards, who incorporated elements of their birretes and the original hat of the Andeans.
Compare the so-called "sherpa hat" associated with the Himalayas.
South American cougar

The South American cougar (Puma concolor concolor), also known as the Andean mountain lion or puma, is a cougar subspecies occurring in northern and western South America, from Colombia and Venezuela to Peru, Bolivia, Argentina and Chile. It is the nominate subspecies.
Felis concolor was proposed by Carl Linnaeus in 1771 for the cougar type specimen, which originated in French Guiana. Since then, several cougar specimens from South America were described:
As of 2017, these specimens are considered synonyms of P. c. concolor, the cougar subspecies occurring in South America.
The South American puma is a largely solitary and secretive cat. A single puma’s home range may span hundreds of square kilometres which the cat patrols, traversing significant distances daily. A large range potentially means more cached or hoarded kills (stored prey carcasses) for later consumption, as well as different nests, dens or bedding sites; vast territories enable the cats to scent-mark their territory and decipher the pheromones of other pumas, and animals, that have passed through.
Other than mothers with their young (or adolescent siblings newly on their own) and male-female encounters during the mating season, the South American puma is seldom seen in pairs or groups. Mothers care for and wean their cubs for up to a year before she abandons them or chases them off, in time for the next potential reproductive cycle. Large, dominant male pumas may threaten or kill young cubs if they are deemed potential competition for resources or future bloodlines.
Depending on its location, the cougar hunts a variety of species; in the northern, more tropical regions, prey consists of many species of birds, primates, opossums and rodents (including agouti, capybara, paca, rats, as well as brocket deer, white-tailed deer, white-lipped and collared peccary, South American tapir, sloths, frogs, lizards and snakes. In the western and northwestern regions of South America, cougar sometimes prey on spectacled bear cubs. Further south, the cats prey on guanaco, vicuña, pudu, South Andean deer and pampas deer, Patagonian mara, viscacha, rhea, Andean mountain cat and South American fox, as well as livestock such as sheep, goats, poultry, cattle, llama and alpaca. Certain populations may also hunt and prey on non-native, introduced species, such as red deer in Argentina, blackbuck, or North American beaver. In San Guillermo National Park, the vicuña is the cougar's main prey species, and constitutes about 80% of its diet. However, they will abandon kills if not cached quickly, as they will often be harassed by birds of prey, such as Andean condors; the presence of large raptors and other scavenging birds causes South American cougars to kill and store 50% more prey than North American cougars.
Like the jaguar, the cougar holds historical cultural significance amongst many South American indigenous people. People in the Andes regard the puma as being either a snatcher of souls, or as a helper of people. The cougar's name was used for Incan regions and people. The Chankas, who were enemies of the Incas, had the cougar as their deity.
ఎం.జి.రామచంద్రన్

ఎం.జి.ఆర్ గా ప్రసిద్ది చెందిన మరుతూర్ గోపాలన్ రామచంద్రన్ (1917 జనవరి 17 - 1987 డిసెంబర్ 24) తమిళనాడు రాజకీయ నాయకుడు, తమిళ చలనచిత్ర నటుడు, 1977 నుంచి 1987 మధ్యకాలంలో పదేళ్లపాటు తమిళనాడు ముఖ్యమంత్రిగా పనిచేశారు. అతను దాత, సమాజ సేవకుడు. 1988లో ఎంజిఆర్‌కు భారతదేశపు అత్యున్నత పౌర గౌరవమైన భారతరత్న మరణానంతరం లభించింది.
తన యవ్వనంలో ఎంజిఆర్, అతని అన్నయ్య ఎంజి చక్రపాణి తమ కుటుంబాన్ని పోషించడానికి ఒక నాటక బృందంలో సభ్యులయ్యారు. గాంధేయ ఆదర్శాల ప్రభావంతో ఎంజిఆర్ భారత జాతీయ కాంగ్రెస్‌లో చేరాడు. కొన్ని సంవత్సరాల పాటు నాటకాల్లో నటించిన తరువాత 1936లో సతీ లీలావతి చిత్రంలో ఒక సహాయ పాత్రలో చలనచిత్రరంగ ప్రవేశం చేశాడు. 1940 దశకం చివరికల్లా అతను కథానాయక పాత్రలు సంపాదించాడు. తరువాత మూడు దశాబ్దాల పాటు తమిళ చిత్ర పరిశ్రమలో అగ్ర కథానాయకునిగా ఆధిపత్యం సంపాదించాడు.
సిఎన్ అన్నదురై నేతృత్వంలోని ద్రవిడ మున్నేట్ర కజగం (డిఎంకె పార్టీ)లో ఎం.జి.ఆర్. సభ్యుడయ్యాడు. నటుడిగా తనకున్న అపారమైన ప్రజాదరణను భారీ రాజకీయ బలం పెంపొందించడానికి ఉపయోగించాడు. తద్వారా డీఎంకెలో తన స్థానాన్ని వేగంగా పెంచుకుంటూ పోయాడు. అన్నాదురై మరణించాకా పార్టీ నాయకత్వం చేపట్టిన తన ఒకప్పటి స్నేహితుడు కరుణానిధితో ఎం.జి.ఆర్.కు రాజకీయ విరోధం ఏర్పడింది. 1972లో అన్నాదురై మరణించిన మూడేళ్ళకు డిఎంకెను విడిచిపెట్టి, తన సొంత పార్టీ- ఆల్ ఇండియా అన్నా ద్రవిడ మున్నేట కళగం (ఎఐఎడిఎంకె) ను ఏర్పాటు చేశాడు. ఐదు సంవత్సరాల తరువాత, 1977 తమిళనాడు శాసన సభ ఎన్నికల్లో ఎం.జి.ఆర్. తన నేతృత్వంలోని ఏఐఎడిఎంకె కూటమిని విజయం వైపుకు నడిపించాడు. అలా అతను తమిళనాడు రాష్ట్ర ముఖ్యమంత్రి కావడంతో భారతదేశంలో మొట్టమొదట ముఖ్యమంత్రి పదవి సాధించిన సినీ నటుడిగా చరిత్ర సృష్టించాడు. ఆయన నేతృత్వంలో ఏఐఏడిఎంకె 1980లోనూ, 1984లోనూ మరో రెండు పర్యాయాలు రాష్ట్ర శాసన సభ ఎన్నికల్లో విజయం సాధించింది. 1980లో కేంద్ర ప్రభుత్వం తన ప్రభుత్వాన్ని కూలదోసి రాష్ట్రపతి పాలన విధించిన ఆరు నెలలు మినహాయిస్తే, 1987లో మరణించేవరకూ తమిళనాడు ముఖ్యమంత్రి పదవిలోనే కొనసాగాడు.
ఎం.జి.ఆర్. నటించిన తెలుగు డబ్బింగ్ సినిమాల పాక్షిక జాబితా:
రవి కల్పన

రవి వెంకటేశ్వర్లు కల్పన ఆంధ్రప్రదేశ్కు చెందిన క్రికెట్ క్రీడాకారిణి. భారత మహిళల జాతీయ క్రికెట్ జట్టులో వికెట్ కీపర్‌గా, కుడిచేతి వాటం బ్యాటర్‌గా తన జాతీయ స్థాయి కెరీర్‌ను ప్రారంభించింది.
రవి కల్పన 1996, మే 5న ఆంధ్రప్రదేశ్ లోని కృష్ణా జిల్లాలో జన్మించింది. తండ్రి ఆటో రిక్షా డ్రైవర్ కాగా, కల్పన తన చిన్న వయస్సులోనే పెళ్ళి చేయకుండా తన తల్లిదండ్రులను ఒప్పించడానికి చాలా కష్టపడింది: "నా కుటుంబాన్ని ఒప్పించి, దాదాపు ఆకస్మికంగా జరిగే నా వివాహాన్ని ఆపడం నా అత్యంత గుర్తుండిపోయే విజయం", అని ఆమె అంది.
కల్పన ఇండియన్ రైల్వేస్‌లో పనిచేస్తూ విజయవాడలో నివసిస్తుంది. విజయవాడలోని నలందా డిగ్రీ కళాశాలలో బి.కాం. డిగ్రీ పూర్తిచేసింది.
ఆంధ్రప్రదేశ్ క్రికెట్ అసోసియేషన్ నుండి 4000 రూపాయల భత్యంతో రాష్ట్ర జట్టుకు ఆడటం ద్వారా ఆమె తన కెరీర్‌ను ప్రారంభించింది.
మొదట్లో అండర్ 16 జట్టుకు సౌత్ జోన్ విభాగంలో భాగమైంది. 2011లో అండర్ 19 జట్టుకు, 2012లో ఇండియా గ్రీన్ టీమ్‌కు, 2014లో సీనియర్ సౌత్ జోన్ జట్టుకు ఆడింది. ఆ తర్వాత 2015లో భారత మహిళల క్రికెట్ జట్టుకు ఎంపికైంది. ఆ తర్వాత 2015లో న్యూజిలాండ్‌తో జరిగిన మ్యాచ్‌లో అంతర్జాతీయ క్రికెట్ లోకి అరంగేట్రం చేసింది.
రిక్షా రాముడు

రిక్షా రాముడు 1972, జనవరి 26న విడుదలైన అనువాద తెలుగు చలనచిత్రం. ఎం. కృష్ణన్ దర్శకత్వం వహించిన ఈ చిత్రంలో ఎం.జి. రామచంద్రన్, సుందర్ రాజన్, అశోకన్, రామదాసు, పద్మిని, మంజుల, జ్యోతిలక్ష్మి తదితరలు నటించగా, ఎం.ఎస్. విశ్వనాధన్, రాఘవులు సంగీతం అందించారు.
ఒరేయ్ రిక్షా

ఒరేయ్..రిక్షా! 1995లో విడుదలైన తెలుగు సినిమా. దాసరి ఫిల్మ్ యూనివర్శిటీ నిర్మించిన ఈ సినిమాకు దాసరి నారాయణరావు దర్శకత్వం వహించాడు. ఆర్.నారాయణ మూర్తి, రవళి ప్రధాన తారాగణంగా నటించిన ఈ సినిమాకు వందేమాతరం శ్రీనివాస్ సంగీతాన్నందించాడు. ఈ సినిమాలో గద్దర్ 8 పాటల్లో ఎటువంటి పారితోషికం లేకుండా 6 పాటలు రాశాడు. , వందేమాతరం శ్రీనివాస్ ఉత్తమ గాయకుడు అవార్డును అందుకున్నాడు. "నీ పాదం మీద పుట్టు మచ్చ నై చెల్లెమ్మ" పాటకు నంది పురస్కారం గద్దర్ కు లభించింది. కానీ అతను ఆ పురస్కారాన్ని తిరస్కరించాడు.ఈ సినిమా నవంబర్ 09, 1995న విడుదలైంది.
వందేమాతరం శ్రీనివాస్

వందేమాతరం శ్రీనివాస్ ప్రసిద్ధి చెందిన తెలుగు సినిమా గాయకుడు, గీత రచయిత, సంగీత దర్శకుడు. తెలుగు, తమిళ, కన్నడ, హిందీ భాషల్లో 250కి పైగా సినిమాలకు సంగీత దర్శకత్వం వహించాడు. సినిమాలకే కాక టీవీ సీరియళ్ళకు కూడా నేపథ్య సంగీతం అందించాడు. 9 నంది అవార్డులు, 9 సార్లు భరతముని పురస్కారాలు, 6 సార్లు మద్రాసు కళాసాగర్ అవార్డు, సాలూరి రాజేశ్వర రావు, ఎం. ఎస్. విశ్వనాథన్ స్మారక పురస్కారాలు అందుకున్నాడు.
టి. కృష్ణ వందేమాతరం సినిమాలో వందేమాతర గీతం వరసమారుతున్నది అనే పాటతో నేపథ్య గాయకుడిగా పరిచయమయ్యాడు. ఈ పాటతో తన పేరులో వందేమాతరం వచ్చి చేరింది. ఇతడు ప్రజా నాట్యమండలి లో గాయకుడిగా ఉంటూ తదనంతరం ప్రజా ఉద్యమాల దర్శకుడిగా ప్రఖ్యాతి పొందిన ఆర్.నారాయణమూర్తి సినిమాలతో వెలుగులోకొచ్చాడు. అతడి సినిమాలకే అత్యధికంగా సంగీతాన్ని అందించి, పలు గీతాలు రాయడం, పాడటం చేసాడు. అమ్ములు అనే చిత్రంలో హీరో పాత్రలో నటించాడు. విప్లవ చిత్రాలతో గుర్తింపు పొందిన శ్రీనివాస్, దేవుళ్ళు చిత్రంలో భక్తి పరమైన గీతాలను సృష్టించి ఆ చిత్రాన్ని విజయవంతం చేయడంలో ముఖ్య భూమిక పోషించారు.
ఈయన అసలు పేరు కన్నెబోయిన శ్రీనివాస్. ఖమ్మం జిల్లా, చింతకాని మండలం, రామకృష్ణాపురం అనే గ్రామంలో ఓ పేద వ్యవసాయ కుటుంబంలో జన్మించాడు. ఆయనకు చిన్నప్పటి నుంచి పాటలంటే ఆసక్తి ఉండేది. నెల్లూరు లోని వి. ఆర్. కళాశాలలో న్యాయశాస్త్రం చదివాడు.
ఫిల్మ్‌ఫేర్ అవార్డ్స్: