davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Paripolitikk

Paripolitikk var pengepolitikken som ble ført i flere land på 1920-tallet. Målet var å bringe markedsverdien på landets valuta tilbake til den såkalte gullpariteten (pari kurs), det vil si den verdien valutaen hadde hatt før 1914, målt i gull. Metoder for å oppnå dette var høye renter, deflasjon og reduksjon av pengemengden. Norges Bank erklærte at den skulle føre paripolitikk i 1920, men kom i gang med denne for alvor først fra 1925. I 1928 ble gullstandarden gjeninnført i Norge og dermed stabile valutakurser.
I Norge var plikten til å løse inn sedler i gull forlatt 5. august 1914, gjeninnført i 1916 og opphevet igjen i 1920. Stor vareimport og inflasjon førte til at den norske krona falt i verdi både sammenlignet med gull og med andre valutaer. Andre land, som Sverige og Storbritannia, hadde innført paripolitikk og ble brukt som eksempler i Norge. Paripolitikken ble ført i form av en deflasjonistisk pengepolitikk. Gjennom å innskrenke tilgangen på kroner gjennom høye renter og restriktiv utlånspolitikk, presset Norges Bank opp markedsverdien på kroner, målt i annen gullinnløselig valuta, først og fremst amerikanske dollar. Mange andre land førte en lignende politikk i begynnelsen av 1920-årene. Ingen andre steder varte den imidlertid så lenge som i Norge. Paripolitikken førte til mange konkurser og stor arbeidsledighet og bidro til å skape en gjeldskrise i landbruket. Motstand mot paripolitikken var trolig også sterkt medvirkende til Arbeiderpartiets første store valgseier i 1927. Det har vært vanlig å anta at pari ble valgt som mål for pengepolitikken alt i 1920.
Bankkrisen på begynnelsen av 1920-tallet gjorde at Norges Bank måtte tilføre likviditet til markedet og slik i prinsippet bryte med den restriktive pengepolitikken. Det har vært hevdet at banken likevel sto for en netto likviditetsinndragning, også under bankkrisen. Deflasjonen ble imidlertid avbrutt av inflasjonsimpulser fra utlandet. Det aller meste av kronestigningen (appresieringen) foregikk fra våren 1925 og i etapper frem til gullinnløsning formelt ble gjeninnført, 1. mai 1928. Paripolitikken ble i høy grad forbundet med sjefdirektør i Norges Bank fra 1920, Nicolai Rygg.
Olav Bruvik

Olav J. Bruvik (født 22. november 1913 i Haus, død 30. desember 1962) var en norsk fagforeningsleder og politiker for Arbeiderpartiet.
Olav Bruvik var statsråd og sjef for Sosialdepartementet (sosialminister) i Einar Gerhardsens tredje regjering fra 18. februar 1961 til han døde.
Bruvik tok Statens Husindustriskole på Haus i 1929, og arbeidet som smed fra 1930 til 1935. Han var deretter stolstillerlærling ved Arna Fabrikker 1935-1937, gikk på Lennings Textiltekniske Institutt i Norrköping 1937-1938, og arbeidet deretter som stolstiller ved Arna Fabrikker 1938-1944.
Han ble med i motstandsbevegelsen under andre verdenskrig, og mottok deltagermedaljen i 1945.
I 1945 ble han nestformann i Norsk Tekstilarbeiderforbund, og var deretter formann fra 1949 til han døde i romjulen 1962, da han fikk et hjerteinfarkt under en skitur. Han var også medlem i sekretariatet i LO 1953-1961. Bruvik ble begravet på statens bekostning.
Meksikansk peso

Meksikansk peso (ISO 4217 MXN og symbolet $) er den offisielle myntenheten i Mexico.
Siden 11. mai 1535 har myntene i Mexico blitt utstedt av Casa de Moneda de México, Det meksikanske myntverket, og fra 15. mars 1861 har pengene blitt oppdelt i desimalsystemet. Fra 1969 av blir pengesedlene blitt utgitt av La Fábrica de Billetes del Banco de México, landets sentralbank.
1. januar 1993 ble el nuevo peso, den nye pesoen, innført. Her ble tre nuller strøket, slik at 1000 gamle pesos ble til én ny. Formålet var å forenkle betalingstransaksjoner i Mexico og gjør elektronisk databehandling av store summer enklere.
De første tre årene skilte man mellom peso nuevo og peso, men fra 1996 av har myntenheten blitt kalt bare peso.
Det var to seddelserier av typen AA i sirkulasjon. Den første serien ble produsert av American Bank Note Company med valørene 1, 2, 5, 10, 20, 50, 100, 500, 1000 og 10000 pesos (MXP). Tidligere hadde Banco de México startet å produsere sine egne sedler med forskjellige motiver. Disse kun i valørene 5, 10, 20, 50, 100, 500 og 1000 pesos (MXP). Alle disse sedlene ble ugyldig som betalingsmiddel den 1. januar 1996.
Sedler utstedt av Banco de México i valørene 2000, 5000, 10000, 20000, 50000 og 100000 pesos (MXP). Alle disse sedlene ble ugyldig som betalingsmiddel den 1. januar 1996.
De første sedlene av den nye pengeenheten i valørene 10, 20, 50 y 100 nuevos pesos (MXN) (ny pesos). Disse sedlene var lik i verdi som sedlene følgende sedler av type A (10000, 20000, 50000 og 100000 MXP).
Disse sedlene ble utstedt i valørene 10, 20, 50, 100, 200 og 500 nuevos pesos (MXN). Sedlene fikk samme design og kom ut i 2 forskjellige størrelser. 10, 20 og 50 nuevo peso sedlene hadde størrelsen 129 x 66 mm, mens 100, 200 og 500 nuevo peso sedlene hadde størrelsen 155 x 66 mm.
Disse sedlene var lik i både design, valør og størrelse som sedlene av typen C, men man kuttet ut nuevo i valøren og de var dermed kun påført pesos. Denne seddelrekken var den siste som hadde valøren 10 pesos (MXN).
Banco de México begynte nå å trykke sedler i polymer for å utvide dens levealder samt å hindre pengeforfalskning. Den første seddelen av denne typen var 20 pesos (MXN), hvor det ble brukt samme design som seddelen i type D. Resten av denne seddelrekken ble trykket i papir.
I 2006 ble sedlenes design endret. Endringen trådte først i kraft for 50$-seddelen, og deretter for 20$ seddelen (august 2007), 200$, 1,000$ (2008) og 500$ (2009)
For å kunne skille mellom sedlene, er de utgitt i forskjellige størrelser som varierer 7 mm mellom valørene. Sedlene med valørene $20 y $50 er av polymer, mens $100, $200, $500, og $1000 er av papir.
April 2008, var både type B, C, D, D1 og F gyldige. Typene B, C og D blir tatt ut av sirkulasjon.
Mynter som var i sirkulasjon: Ved de siste tidligere pesos-seriene frem til 1992 utga man lett gjenkjennelige mynter mellom en centavo og 5 tusen pesos. Ved ulike perioder ble både myntenes legering, størrelse og verdi endret. Spesielt ved inflasjonen på 70- og 80-tallet.
Mynter i sirkulasjon:
Romsdals Budstikke

Romsdals Budstikke er en partipolitisk uavhengig, men borgerlig og liberal dagsavis som utgis i Molde. Avisen er en av Norges eldste og har blitt gitt ut siden 1843. Romsdals Budstikke ble våren 2013 kåret til Årets avis av Mediebedriftenes Landsforening.
Romsdals Budstikke eies av Polaris Media ASA og hadde i 2022 34 årsverk og en omsetning på 85 millioner kroner. Dekningsområdet er kommunene Molde, Rauma, Vestnes, Aukra, Gjemnes og Hustadvika.
I konsernet Romsdals Budstikke inngår også avisene Åndalsnes Avis, Driva og nettavisen Rbnett samt lokalradiostasjonen 1 FM.
Romsdals Budstikke var Romsdals første trykte avis, og kom første gang ut 4. juli 1843 – 80 år etter den første norske avisen, Norske Intelligenz-Seddeler. Den håndskrevne Molde Søndagsblad kom ut i 1830-årene. 12. mai 1848 fikk den unge Bjørnstjerne Bjørnson sin artikkel «Frihedens tale til Moldenserne» på trykk.
Fra den første utgivelsen i 1843 til i dag (2020) har Romsdals Budstikke kommet ut sammenhengende, og er den avisen i Norge som utenom Morgenbladet har kommet ut lengst under samme navn. Til å begynne med hadde avisen to utgivelser i uken, men økte etter hvert til tre utgivelser i uken. Fra 1. mars 1919 ble «Budstikka» dagsavis med 6 ukentlige utgaver. Nettutgaven ble lansert i 2000.
Romsdals Budstikke var opprinnelig en Venstre-avis, men har vært partipolitisk uavhengig siden 1973. Per 2023 er Ole Bjørner Loe Welde ansvarlig redaktør. Torill Skuseth er nyhetsredaktør, mens Jan Inge Tomren er reportasjeredaktør.
På 2020-tallet har Romsdals Budstikke satset på podkaster og tv-produksjoner i tillegg til papiravis og nettavis.
(redigert anonymt til 1882)
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Romsdals Budstikkes hederspris for fremragende idrettslig prestasjon gis til enkeltutøvere, ledere, lag eller organisasjoner i Romsdals Budstikkes område og som over tid eller ved spesielle anledninger leverer fremragende prestasjoner.
Vinnere Årets romsdaling
Årets romsdaling kåres i samarbeid med leserne i desember hvert år.
Konglebit

Konglebit (Pinicola enucleator) er en art i den monotypiske slekten Pinicola, som inngår i tribuset Pyrrhulini i underfamilien Carduelinae, som er en av tre underfamilier i finkefamilien (Fringillidae). Arten lever i stor grad av frø med hardt skall. Den er nærmest beslektet med dompapene. Konglebiten ble avbildet på den canadiske 1000$ seddelen i 1986-serien. Ni underarter anerkjennes, men noen regner både ti og elleve.
Konglebit blir omkring 18,5–25,5 cm lang og veier typisk 42–77 g, avhengig av underart og kjønn. Hannene blir noe større enn hunnene. Underarter fra den nye verden er generelt større enn de fra den gamle verden.
Fjærdrakten varierer både mellom kjønnene og underartene. Hos nominatformen har voksne individer lang, svart stjert som grener seg ut mot enden. Vingene er svarte med hvite endefjær. Nebbet forholdsvis stort og nedoverbøyd mot spissen. Voksne hanner har rosa til rødt hode, rygg og bakende. Hunnfugl er oliven til gulaktig på hodet og bakende og gråaktig på rygg og underdeler.
Konglebiten er utbredt i det boreale barskogbeltet i Eurasia og Nord-Amerika, inkludert i Skandinavia og i Alaska. I Norge hekker den i Finnmark, Hedmark og Oppland.
Arten regnes i hovedsak som en standfugl, men noen er også kortdistansetrekkere. Hvor langt og hvor mange som trekker avhenger av tilgangen på mat. Arten opptrer solitært eller parvis når den eter; utenfor hekketiden også i mindre grupper. Den kan imidlertid opptre i større flokker når den invaderer nye matområder, herunder også i blanda grupper (i Russland spesielt med arter i slektene Loxia og Pyrrhula, og i det vestre USA sammen med sidensvans (Bombycilla garrulus).
Den eter frø, skudd, knopper, små virvelløse dyr og bær, spesielt einerbær og rognebær.
Reiret bygges vanligvis i ei gran, furu eller et bjørketre. Reiret plasseres i ca. 2 meters høyde. Eggene (3-5 egg) legges fra slutten av mai til midten av juni. Rugetiden er fra 13 til 15 dager.
Inndelingen og rekkefølgen av den følger HBW Alive og er i henhold til Collar, Newton & Bonan (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle navn, men kun midlertidige beskrivelser i påvente av offisielle navn.
De foreslåtte rasene alascensis (fra Nushagak, Alaska) og eschatosa (fra Harry's River, Newfoundland) regnes som konspesifikke med leucura (amerikansk konglebit). Rasen pacata blir av og til inkludert i kamtschatkensis.
Honduransk lempira

Lempira (L - Lempira hondureño) er den valuta som brukes i Honduras i Mellom-Amerika. Valutakoden er HNL. 1 lempira = 100 centavos.
Valutaen ble innført i 1926 og erstattet den tidligere honduranske pesoen. Den fikk sitt navn etter høvding Lempira av lenca-folket.
Valutaen har en fast vekslingskurs fra 2006 til kursen 0,0529 amerikansk dollar (USD), det vil si 100 HNL = 5,29 USD og 1 USD = 18,89 HNL.
Valutaen gis ut av Banco Central de Honduras – BCH som ble omdannet i 1950 og har hovedkontoret i Tegucigalpa.
Mynter ble introdusert i 1931 i valørene 5, 20 og 50 centavos og 1 lempira. 1, 2 og 10 centavosmynter kom til i 1935, 1939 og 1932 respektive. Sølvmynten 1 lempira gikk ut av produksjon i 1937, de andre sølvmyntene (20 og 50 centavos) ble erstattet av en nikkellegering i 1967. Man bruker ikke lenger 1, 2 og 5 centavos, prisene blir avrundet til neste 10 centavos. Honduras' sentralbank planlegger en ny familie av mynter med valørene 50 centavos og 1, 2, 5 og 10 lempiras, men de er ikke lansert ennå.
Bank of Honduras og Banco Atlantida ga ut de første lempira-sedlene i 1932. De kom med pålydende på 1, 2, 5, 10 og 20 lempiras. Banco Central de Honduras tok over produksjonen av papirpenger i 1950 og introduserte 50 lempiras-seddel in 1951. I 1975 ble 100 lempiras-seddel gitt ut og i 1995 kom 500 lempiras-seddel.
I januar 2010 kom en ny 20 lempiras-seddel laget av en polymer-base på markedet. 60 millioner sedler ble gitt ut.
Martin av Tours

Martin av Tours (også Morten, latin: Martinus; født cirka 315, død 11. november 397) var en klostergrunnlegger og biskop; han er helgen i den katolske kirke, med festdag på sin dødsdag 11. november.
Martin ble født i Pannonia i dagens Ungarn som sønn av en tidligere romersk offiser som hadde slått seg ned her etter endt tjeneste. Senere flyttet han til farens hjemsted Pavia i Italia for å få utdannelse. Foreldrene var hedenske, men Martin skal allikevel ha fått en kristen opplæring i Pavia.
Han ønsket i ung alder å bli eneboer, men faren motsatte seg dette og unge Martin gikk 15 år gammel i tjeneste som soldat i Romerrikets hær. Han ble stasjonert i Gallia hvor han avanserte i gradene og ble offiser i kavaleriet i keiser Konstantius IIs garde. Han ble imidlertid døpt 18 år gammel i Amiens. Historien om hvordan han tilbød en tigger halvparten av sin kappe er velkjent, og er fra tiden som offiser.
To år senere forlot han hæren og keiseren beskyldte ham for feighet og han ble fengslet. Dette er et av de tidligste eksemplene vi kjenner av militærnekting på kristent grunnlag, da Martin skal ha sagt «Jeg er en Kristi soldat, jeg kan ikke kjempe». Han gikk senere i kloster i Poitiers.
For å omvende befolkningen til kristendommen misjonerte han på en rekke reiser i vestre og sentrale Frankrike. Disse reisene gjorde ham svært populær og i 371 ble han biskop av Tours. Martin ønsket ikke å bli valgt, men måtte gi seg til slutt og ble Tours tredje biskop 4. juli 372, 56 år gammel. Han fortsatte imidlertid sitt enkle, asketiske liv, men måtte tilslutt flytte ut av byen for å få mer fred, og hans nye tilholdssted utviklet seg til klosteret som er kjent under sitt latinske navn Maius monasterium («Det store klostret») som senere ble Marmoutier på fransk. Etter hvert bodde det opptil 80 munker her, og klosteret ble et viktig kulturelt sentrum og et utgangspunkt for misjonsvirksomheten i Gallia.
Hans biografi ble nedtegnet av den samtidige Sulpicius Severus.
Særlig i Norden og Tyskland ble mortensaften 29. september, feiret til hans minne.
Dette har sin bakgrunn i historien om at da han skulle velges til biskop, ønsket han ikke dette og gjemte han seg blant gjess eller ender, men disse kaklet så mye at han ble funnet. Det er derfor en gammel tradisjon, spesielt i Danmark, at man spiser andestek eller gås denne dagen.
Det var noen få Martinskirker i Norge, men vi vet ikke hvor mange. De mest kjente er Martinskirken i Stavanger og Martinskirken i Bergen.
Vi vet ikke hvordan han så ut, men han er avbildet med stor kunstnerisk frihet i utseende, og med bruk av ikke tidsriktige klær og utrustninger:
Norske Intelligenz-Seddeler

Norske Intelligenz-Seddeler var Norges første ordinære avis. Den ble startet i Christiania (Oslo) av boktrykker Samuel Conrad Schwach (1731–1781) og kom ut for første gang 25. mai 1763.
Norske Intelligenz-Seddeler kom ut mer enn 150 år etter verdens første avis, Relation aller Fürnemmen und gedenckwürdigen Historien, som ble utgitt i Strassburg i 1605 ved Johann Carolus.
Schwach, som var polskfødt og hadde utdannet seg til boktrykker i København 1747–1750, fikk først fullmakt til å etablere boktrykkeriet i Christiania i 1758. Avisutgivelsen var i utgangspunktet avhengig av kongelig privilegium, men Schwach fant en nisje i privilegieordningen gjennom å unngå stoff som krevde privilegium, dvs. nyheter og beretninger om regjeringshandlinger, politikk, samt annonser. Av avisens fire små sider var to reservert for annonser, resten inneholdt økonomiske eller religiøse betraktninger samt religiøse vers. Til folk sa han «dette er et stort fremskritt, selv i disse moderne tider, Sverige og Danmark har lenge ligget før oss. Det var på tide å få en norsk avis.» Avisen inneholdt for det meste underholdning og annonser i begynnelsen. Det var først etter 1814 at den politiske interessen ble tatt opp.
I 1815 ble den solgt til Christiania Opfostringshus (Waisenhuset.)
Ved opprettelsen av den offisielle Norsk Kundgjørelsestidende i 1882 mistet avisen sitt vesentlige økonomiske grunnlag.
I 1883 gikk bladet over til et privat interessentskap, som la det om til å bli en nyhetsavis.
I 1890 ble bladet overtatt av Hjalmar Løken, som gjorde det til talerør for Venstre.
Norske Intelligenz-Seddeler ble lagt opp i 1920 og gikk over i avisa Verdens Gang.
(en) Norske Intelligenz-Seddeler – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Peder Severin Krøyer

Peder Severin Krøyer (1851–1909) var en dansk maler og billedhugger, særlig kjent som en av de sentrale Skagenmalerne.
Krøyer ble født i Stavanger som sønn av Ellen Cecilie Gjesdahl. Peder Severin ble døpt i Stavanger domkirke. I kirkeboken er står det at moren var Elen Cecilie Gjesdal og at barnefaren er fattigfogd Niels Hjorth. I kirkeboken er innført at ”Anmeldelsen skeet af Tjenestepige Joren Helgesdtr med Seddel fra Barnemoderen tjener hos Overlærer Martens Seddelen Skrevet af Skipper Doran Fuglestad”
Moren led av depresjoner og han ble derfor sendt til hennes søster, Bertha Cecilie Krøyer i København. Hun var gift med zoologen Henrik Nikolai Krøyer, og Peder Severin tok fosterforeldrenes etternavn.
Allerede i barneårene viste Krøyer talent for å tegne, han ble tatt opp på Kunstakademiet i København da han var 14 år gammel, og studerte der i perioden 1864–1870.
Krøyers offisielle debut som maler regnes til 1871 da han stilte ut et maleri av vennen Frans Schwartz på Charlottenborg. Stor betydning fikk møtet med kunstsamleren Heinrich Hirschsprung i 1874. Han kjøpte Krøyers første malerier og var med på å finansiere studiereiser til utlandet. Deres livslange vennskap er hovedårsaken til at Den Hirschsprungske Samling i tillegg til Skagens Museum har en stor del av Krøyers verker.
Studiereisen førte Krøyer til Tyskland og Frankrike hvor han arbeidet og studerte i flere år. I 1878 reiste han til Spania og Italia hvor han besøkte Firenze, Siena og Roma. Her malte han det store og kontroversielle sosialrealistiske verket Italienske landsbyhattemagere. Han var representert med dette maleriet på en internasjonal kunstutstilling i Wien i 1882.
Han var samme år for å se Salongen i Paris da han stiftet bekjentskap med ekteparet Anna og Michael Ancher. De fortalte om Skagen og lovpriste stedet. Det var ikke første gang Krøyer hørte om det; kunstnervennene Laurits Tuxen og Holger Drachmann var blant dem som hadde besøkt Skagen på 1870-tallet og fortalt om det.
Krøyer reiste selv til Skagen første gang i 1882. Etter hvert ble det sommeropphold hvert år, og begrepet Skagenmalerne ble skapt med ham som midtpunkt.
I et brev til moren datert 2. august 1882 skrev han fra Skagen:
Krøyer giftet seg med Marie Triepcke i 1889 og de dro ut på en kombinert bryllups– og studiereise til Italia som kom til å vare i over to år.
I 1890-årene sto Skagen i sentrum. I 1894 overtok ekteparet et hus i Skagen Plantage, som ble døpt «Krøyers Hus». Noen av hans mest kjente malerier ble til i denne perioden, blant annet forskjellige motiver av sommerkvelder ved Skagen strand. Han malte dessuten en mengde portretter, noe som gjorde ham til en velstående mann i samtiden.
Krøyers liv kom etter hvert til å bli preget av sykdom; han var blitt smittet av syfilis i ungdomsårene og fikk stadig behandling med kvikksølv. Ektefellen forlot ham, og han ble boende alene i Skagen etter skilsmissen.
Han døde i Skagen og ligger begravet på Skagen kirkegård.
I Stavanger er Peder Severin Krøyer hedret med Peter Krøyers gate, som ligger på Byhaugen.
1984

1984 (MCMXXXIV) i den gregorianske kalenderen var et år med skuddag som begynte på en søndag.
Århundrer: 18. århundre – 19. århundre – 20. århundre – 21. århundre
Tiår: 1930-årene – 1940-årene – 1950-årene – 1960-årene – 1970-årene – 1980-årene – 1990-årene – 2000-årene – 2010-årene – 2020-årene – 2030-årene
År: 1979 – 1980 – 1981 – 1982 – 1983 – 1984 – 1985 – 1986 – 1987 – 1988 – 1990
Fredrik Havig

Christian Fredrik Nergaard Havig (October 13, 1855 – August 30, 1927) was a Norwegian judge, mayor, and Storting representative.
Havig was born in 1855 in Namdalen, where his father, Christian Møinichen Havig, served as bailiff (lensmann). He began his university studies in 1873 and received his Candidate of Law degree in 1878. From 1879 to 1883 he was a district judge in the northern Gudbrand Valley, after which he worked for three years as a lawyer in Kongsberg. He worked as a lawyer in Mosjøen from 1886 to 1896. In addition, he served as a bailiff (fogd) in Lofoten and Vesterålen, and from 1898 to 1909 he was a district judge in Lofoten, and then district judge in Ringerike until his retirement.
In 1881 and 1883 Havig served as a member of the Vågå municipal council. In 1885 and 1886 he was the mayor of Kongsberg, and in 1890 and 1894 he was the mayor of Mosjøen. In 1894 he also became a member of the Norges Bank board of representatives.
From 1892 to 1894, Havig, was first deputy for Nordland county in the Storting. After the death of Storting representative Kristian Moursund, Havig started representing the county on April 22, 1892. He represented the county until 1900 and again from 1903 to 1906, and he also represented the Lofoten single-member district from 1906 to 1909. He was a member of the parliament's justice committee. Havig sat in the Lagting from 1895 to 1900 and from 1903 to 1909. He also had several positions, including chamber secretary.
In It for the Money

In It for the Money is the second studio album by English alternative rock band Supergrass, released in 1997. NME called it "more fun than watching a wombat in a washing machine" and named it the 10th best album of the year. In 1998, Q readers voted it the 68th greatest album of all time, while in 2000 the same magazine placed it at number 57 in its list of the 100 Greatest British Albums Ever.
Only two songs were written before entering Sawmills Studio, so most of the tracks were penned during recording itself.
Recording was often disrupted by the drummer Danny Goffey impromptly going back to London, to record with his and Pearl Lowe's band Lodger. He was told by management that this was unacceptable behaviour. This, along with Gaz Coombes and Goffey's bickering in the music press about the underlying meaning of lyrics to "Going Out", put strain on the recording process.
It is speculated that Parlophone, the record label Supergrass were on, offered the band a sum of money to decide on a final name for the album, because they were taking too long to deliberate. However, the band themselves claim that they never received any of this money in return. Other suggestions considered for the title of the album included Hold on to the Handrail and Children of the Monkey Basket (which is now the name of the band's self-run website).
"Richard III" and "Sun Hits the Sky" appear to end with snippets of other, unreleased songs, that play until fade out.
The guitar solo in "Sometimes I Make You Sad" was written during the recording of In It for the Money; it was recorded at half speed then sped up to achieve the mandolin-like sound. The only use of percussion in the song is a cymbal, the drum noises were instead simulated by members of the band making 'grunting' noises. These were then put on a loop.
The album cover is a photograph of the band busking during the filming of the video for their single "Cheapskate". The Japanese edition has, instead, an oil painting by Maff Burley, an old school friend of Danny Goffey. In it, the band is curled up in a circular window at the Old Sawmills at Fowey.
The album was critically acclaimed, and peaked at No. 2 in the UK Albums Chart, and sold 300,000 copies in the UK and over one million worldwide. "The fact that it has sold more worldwide than I Should Coco," said Gaz Coombes, "means we can sleep at night."
"In It for the Money is my favourite album of the year…" declared The Prodigy's Liam Howlett at the close of 1997. "It's quality music. 'Richard III' is a top punk tune – that's why I bought the album."
The album is included in the book 1001 Albums You Must Hear Before You Die.
All tracks written by Supergrass/Rob Coombes.
CD & limited edition CD (with bonus CD) CDPCS7388 / TC TCPCS7388 / 12"PCS7388
Limited edition bonus CD
1000 (number)

1000 or one thousand is the natural number following 999 and preceding 1001. In most English-speaking countries, it can be written with or without a comma or sometimes a period separating the thousands digit: 1,000.
A group of one thousand units is sometimes known, from Ancient Greek, as a chiliad. A period of one thousand years may be known as a chiliad or, more often from Latin, as a millennium. The number 1000 is also sometimes described as a short thousand in medieval contexts where it is necessary to distinguish the Germanic concept of 1200 as a long thousand. It is the first 4-digit integer.
A chiliagon is a 1000-sided polygon.
There are 135 prime numbers between 1000 and 2000:
1000 Babies

1000 Babies is a 2024 Indian Malayalam crime thriller miniseries directed by Najeem Koya. The series is written by Koya and Arouz Irfan, with cinematography by Faiz Siddik. The series was released on Disney+ Hotstar on 18 October 2024.
Sarah Ouseph is suffering from hallucinations probably related to her earlier career as an obstetric head nurse. She's living with her son, Bibin Ouseph, in Mundakkayam after retirement. Sarah is very controlling and Bibin is apparently okay with that. He works as a lab technician nearby and caters to all the needs of Sarah.
On a fateful day, Sarah reveals disturbing secrets related to her past to Bibin, and struggling to deal with how Sarah changed his destiny, Bibin attacks her and flees with Sarah's diaries. Sarah is admitted to a hospital and requests the doctor to arrange a meeting with a local CI and a legal advisor. She hands over 2 letters to them, one for the police and one for the magistrate. Soon after, Sarah dies while the police decide not to pursue the crimes done by Sarah as there is no way to deal with the social situation if her secrets are out in public.
However, the truth overwhelms Bibin and he chooses to go and learn more about his biological parents. As soon as he learns the one who was swapped with him is treating her parents poorly, he decides to make her go away and deviously concocts a plan that leads to her death.
Possessing information of the babies his foster mother swapped, he goes through one by one with the help of like-minded people who share his ideology, with the intention of eliminating individuals from the face of the Earth, especially those who did not live up to the opportunities they were given. However, he also starts sending a series of cryptic letters to a friend, which catches the attention of the Kerala police, and they are on his trail, led by Inspector Aji Kurien.
The series began production in May 2023. Earlier it was titled as "1000+ Babies". It marked the return of Neena Gupta to Malayalam project after 32 years.
The teaser of the series was released on 23 August 2024. The trailer was released on 9 October 2024 which announced the release date as 18 October 2024. The series was released on 18 October 2024 on Disney+ Hotstar.
The series received positive response from critics. Gayathri Krishna of OTTPlay rated the series 3.5 out of 5 stars and called it "A well-crafted crime thriller that keeps viewers glued to their seats, thanks to the performances". Christy Rosy Sibi of The Week rated the film 3/5 and termed it "a twisted psychological series driven by plot convenience".
Superclásico

Superclásico o súper clásico es un término acuñado en Argentina (y más tarde expandido al resto del mundo, especialmente en el hispanohablante) para denominar al partido de fútbol disputado entre los dos equipos más importantes y/o populares de un país y que se destaca por sobre los demás enfrentamientos clásicos.
Mediáticamente es muy utilizado y puede referirse a los siguientes encuentros:
Superclásico de las Américas

El Superclásico de las Américas-Copa Doctor Nicolás Leoz (en portugués: Superclássico das Américas), también conocido como Clásico sudamericano, fue una competición amistosa de la Conmebol, en la que compiten las selecciones de Argentina y Brasil, descontinuada en 2019.
La Copa Roca es el torneo antecesor al Superclásico de las Américas, el cual fue disputado en 12 ocasiones entre 1914 y 1976.
La competición enfrentaba a las dos potencias sudamericanas, las selecciones de Argentina y Brasil que animan el gran Clásico sudamericano. Estas jugaron un partido de la serie en cada país, previamente sorteando el país que ejercería localía en el partido de vuelta. En la copa solo podían ser convocados jugadores que en el momento de la competición estén jugando en sus países de origen y no en una liga extranjera (esta norma solo se aplica si el torneo se lleva a cabo en cualquiera de los dos países o en ambos países, ya que si se juega en otro país sí se pueden convocar a futbolistas que jueguen en una liga extranjera).
Previamente, y aunque no se desarrolló la idea, hubo un acuerdo en 2010 para jugar el torneo.​ Como torneo sucesor de la Copa Roca, esta competencia es también de carácter amistoso.
La primera edición se llevó a cabo en septiembre de 2011. El primer encuentro de este torneo se desarrolló, según el sorteo, en Argentina, mientras que la vuelta se jugó en tierra brasileña.
Esta competencia se asemeja en parte al Campeonato Africano de Naciones en el hecho de que solo se permite la participación de jugadores de las ligas locales, aunque en el torneo africano, al igual que en la Copa Africana de Naciones, participan 16 equipos.​
La competición fue suspendida en 2015 y 2016 a raíz del Escándalo de corrupción que sacudió a la FIFA. La cancelación estuvo marcada principalmente, porque empresarios de la empresa argentina FullPlay, una de las promotoras del Superclásico de las Américas, fueron detenidos por presunto soborno.​
Un estudio económico detalla que los jugadores de ambos bandos en 2016 tenían cotizaciones millonarias. Ambos bandos cuentan con grandes futbolistas altamente cotizados. Brasil alcanza los 455 700 007 en euros y Argentina consigue 360 000 000 euros.​
La larga ausencia del torneo se explica por la suspensión de la edición pensada para 2022 por desacuerdos de las asociaciones de fútbol de cada país.​
* Ediciones jugadas en un solo partido.
Superclásico de las Américas de 2011

El Superclásico de las Américas de 2011 fue la primera edición de esta competición sudamericana. Se caracterizó por formarse ambos equipos únicamente con jugadores que se desempeñaran en la Primera División argentina o la Serie A brasileña. Se disputaron dos partidos, el primero en Argentina y el segundo en Brasil, en los que se consagró el último equipo como campeón.
La Asociación del Fútbol Argentino (AFA) confirmó a la ciudad de Córdoba como escenario del partido de ida a celebrarse el 14 de septiembre, en el Estadio Mario Alberto Kempes.​ Por su parte, la Confederação Brasileira de Futebol (CBF) señaló a la ciudad de Belém como sede del encuentro de vuelta, en el Mangueirão, el 28 del mismo mes.​
Derby City Rovers

El Derby City Rovers fue un equipo de fútbol de los Estados Unidos que jugó en la USL Premier Development League, la cuarta liga de fútbol más importante del país.
Fue fundado en el año 2010 en la ciudad de Louisville, Kentucky con el nombre River City Rovers como uno de los equipos de expansión de la USL Premier Development League para la temporada 2011, la cual fue anunciada el 18 de noviembre del 2010.​
Su primer partido lo disputaron ante el Akron Summit Assault el 19 de mayo del 2011, el cual terminó 0-0.​
En mayo del 2014 el club cambió su nombre por el que tienen actualmente.​
En julio de 2018 el club cierra operaciones tanto con su primer equipo como con su división juvenil, por lo que desaparece.
Derby Carrillo

Derby Rafael Carrillo Berduo (La Mirada, California, Estados Unidos, 19 de septiembre de 1987) es un futbolista salvadoreño juega de guardameta y su último equipo fue el Cobán Imperial.
Carrillo nació en La Mirada, California y asistió a la Escuela Secundaria St. John Bosco. Comenzó a jugar al fútbol universitario en la Universidad Estatal de California, Dominguez Hills, donde obtuvo un récord de 13-3-1 en dos temporadas con los Toros después de ser red shirting como estudiante de primer año. Fue nombrado a formar parte del primer equipo de Daktronics All-American, una selección del primer equipo All-Region, una selección del primer equipo CCAA y una selección del equipo NCAA Far West All-Tournament en 2007. Antes de su tercer año, se trasladó a St. John's University.
Carrillo asistió a la Major League Soccer (MLS) 2010 en el campo de entrenamiento de Arizona con el Seattle Sounders FC. Hizo una impresión en el cuerpo técnico, y se le pidió que acompañara al equipo a su pretemporada en España. Después de la pretemporada, el cuerpo técnico le pidió a Carrillo que regresara a Seattle con ellos para la temporada 2010 y jugar con Kitsap Pumas de la National Premier Soccer League (N.P.S.L).
En 2011, Carrillo firmó con Nueva York NF.C. de la división profesional de la USL, e hizo su debut el 9 de abril de 2011 en el juego contra Orlando City, que perdió 3-0.
Eric Wynalda eligió a Carrillo para formar parte del Cal Football Club en 2012, donde en ese mismo año compitieron en la US Open Cup de Estados Unidos, en donde lograron vencer a Portland Timbers de la MLS.
En junio de 2012 Carrillo se trasladó a El Salvador en donde firmó más tarde para jugar con el Santa Tecla antes del Apertura 2012.
El 26 de marzo de 2014, el Atlanta Silverbacks de la NASL de la segunda división de Estados Unidos, confirmó la contratación de derby y de su compatriota Efrain Jr.
El 9 de febrero de 2016, es presentado como nuevo refuerzo del ÍBV de Islandia.
Actualizado al último partido jugado el 1 de mayo de 2022.
Reservas/Inferiores/Universidad
Fútbol Club Krasnodar

El Fútbol Club Krasnodar (en ruso: Футбольный клуб Краснодар) es un club de fútbol ruso ubicado en la ciudad de Krasnodar. Fue fundado el 22 de febrero de 2008 por Sergey Galitsky. Desde la temporada 2011 juega en la Liga Premier de Rusia.​ En la temporada 2020-21 jugó por primera vez en su historia la UEFA Champions League.
El Krasnodar disputa sus partidos en el estadio Krasnodar del cual es propietario y fue inaugurado en 2016, tiene capacidad para 34.291 espectadores.
Tuvo un costo aproximado a los 200 millones de euros. Los trabajos iniciaron en 2013, y la inauguración fue el 9 de octubre de 2016.
El mayor rival del Krasnodar fue el FC Kubán Krasnodar con el que protagonizó el 'Derbi de Krasnodar. La historia de la rivalidad se remonta al 12 de junio de 2010, cuando los equipos en el campo del estadio de Kuban se enfrentaron en el un partido de primera ronda de Primera División. El derbi de Krasnodar es único para Rusia, ya que representa la única oposición entre los clubes de la misma ciudad fuera de Moscú a nivel de la Premier League.​
Krasnodar tiene un enfrentamiento fundamental con el Rostov, este es conocido como el Derby del Sur.
Copa Revancha

El término Copa Revancha se refiere a una serie de encuentros de fútbol de carácter amistoso que se disputan anualmente en Argentina, durante el verano, entre clubes rivales. Entre las Copas Revancha, se encuentran:
La Copa Revancha entre Boca y River se comenzó a disputar en 1993 en la ciudad de Mar del Plata. El primer campeón fue River, que conquistó el título en 8 oportunidades, mientras que Boca lo hizo en 7.
La han jugado en cuatro ocasiones, en 2000, 2001, 2010 y 2017. En las ediciones 2000 y 2001 el campeón fue Independiente, y en las ediciones 2010 y 2017 lo fue Racing.
Rivalidad Portland Timbers–Seattle Sounders

La rivalidad entre Portland Timbers y Seattle Sounders, conocida como el Clásico de Cascadia (Cascadian Classic en inglés), es el partido que enfrenta a los dos equipos de fútbol con más aficionados en la región del Noroeste de los Estados Unidos. La rivalidad es anterior a los actuales equipos de ambas ciudades, ya que se remonta a la North American Soccer League, y desde entonces ha crecido hasta convertirse en una de las rivalidades más grandes y amargas del fútbol estadounidense.​ La rivalidad​ se ha extendido a través de varias ligas como la USL First Division, A-League (USA), North American Soccer League, y actualmente la Major League Soccer.​ De acuerdo a muchos jugadores, la rivalidad de Seattle-Portland es uno de los únicos y verdaderos derbis que está presente en el fútbol de los Estados Unidos.​ Alan Hinton, exjugador y entrenador inglés, parte fundamental de los Sounders, ha comparado la rivalidad a la observada en la Premier League de Inglaterra.​ La mayoría de los aficionados de toda la comunidad del fútbol de los Estados Unidos lo consideran como uno de los partidos con mayor tensión de la Major League Soccer por la importancia histórica de ambos equipos, sin importar en que posición del campeonato estén.​​​
Campeones Cup 2018

La Campeones Cup 2018 fue la primera edición de la Campeones Cup. Esta edición fue disputada por el campeón de la Major League Soccer 2017: Toronto FC y el ganador del Campeón de Campeones 2017-18: Tigres de la UANL.
Tigres UANL venció 3-1 a Toronto FC y se consagró como el primer campeón de la Campeones Cup, ganando el primero de estos títulos para México.​
La Campeones Cup 2018 será disputada por el campeón de la Copa MLS 2017: Toronto FC, que se celebró en diciembre para decidir el campeón de la temporada de la Major League Soccer, y el ganador del Campeón de Campeones 2017-18: Tigres UANL, que se celebró en julio entre los campeones de los torneos Apertura 2017 y Clausura 2018 de la Liga MX. El equipo que jugará como local será el equipo de la Major League Soccer.​
La competencia durará 90 minutos, comprendiendo dos períodos de 45 minutos con un intervalo de 15 minutos entre ellos. Si el partido está empatado al final del tiempo reglamentario, pasará directamente a tiros penales.​
Campeones Cup

La Campeones Cup es una competencia anual de fútbol de América del Norte disputada entre el campeón de la Major League Soccer de la temporada anterior y el ganador del Campeón de Campeones de la Liga MX. El trofeo fue establecido por las dos ligas en 2018 y se realiza en septiembre. El partido es de carácter amistoso —según los estatutos de la FIFA— al no ser organizado por la Concacaf.​​​​
Este partido anual fue anunciado el 13 de marzo de 2018, como parte de una asociación entre ligas que también organizaría competiciones juveniles y un futuro Juego de Estrellas de la MLS contra Estrellas de la Liga MX. Las dos ligas anteriormente habían alineado equipos en la SuperLiga Norteamericana, que se desarrolló de 2007 a 2010, y actualmente compiten en la Liga de Campeones de la Concacaf.​ La asociación entre las ligas fue impulsada en parte por la candidatura conjunta de América del Norte para la Copa Mundial de Fútbol de 2026 y el deseo de mejorar el nivel de juego en la Concacaf.​ La edición inaugural fue disputada por Toronto FC y Tigres de la UANL en el BMO Field de Toronto el 19 de septiembre de 2018, quedando como campeón el club Tigres.​
La Campeones Cup es disputada por el campeón de la Copa MLS, que se celebra anualmente en diciembre para decidir el campeón de la temporada de la Major League Soccer, y el ganador del Campeón de Campeones, que se celebra anualmente en julio entre los campeones de los torneos Apertura y Clausura de la Liga MX. El equipo que juega como local es el equipo de la Major League Soccer.​
La competencia dura 90 minutos, comprendiendo dos períodos de 45 minutos con un intervalo de 15 minutos entre ellos. Si el partido está empatado al final del tiempo reglamentario, pasa directamente a tiros penales.​
Campeonato de Primera División 1931 (Argentina)

El Campeonato de Primera División 1931 fue el primero de la era profesional de la Primera División de Argentina. Lo organizó la Liga Argentina de Football, asociación disidente de la FIFA hasta que en 1934 se fusionó con la Asociación Argentina de Football (Amateurs y Profesionales), para tomar el nombre de Asociación del Football Argentino.
Luego de disputada parcialmente, el día 10 de mayo, una primera fecha​ del torneo de la Asociación Amateur Argentina de Football, la liga se fundó el 19 de mayo de 1931, cuando 18 clubes, entre ellos los de mayor convocatoria de Buenos Aires, su conurbano y La Plata, decidieron retirarse de esa Asociación, que era la entidad oficial. Esto significó un avance en la organización de los torneos, que se veían desbordados con la participación de hasta 36 equipos, lo que determinaba que los certámenes continuaran durante la época estival y concluyeran entrado el año siguiente, con el consecuente desinterés de los aficionados.
Este proceso fue precedido por una huelga de jugadores, iniciada el 10 de abril, con el fin de que se reconociera su condición de profesionales y se regularizaran los traspasos entre equipos.
El certamen se desarrolló entre el 31 de mayo de 1931 y el 6 de enero de 1932, en dos ruedas de todos contra todos, aunque dos partidos pendientes se jugaron después de esa fecha. Consagró campeón al Club Atlético Boca Juniors por séptima vez, que se aseguró el título una fecha antes de la finalización del torneo, tras un triunfo por 4 a 2, en condición de local, contra el Club Atlético Talleres (RdE). Como consecuencia, fue el primer campeón del profesionalismo.
Al mismo tiempo, la oficial Asociación Argentina de Football (Amateurs y Profesionales) organizó su propio torneo.
Badminton Football Club

El Badminton Football Club fue un club chileno de fútbol de la ciudad de Valparaíso. Fue fundado el 13 de mayo de 1898 por inmigrantes ingleses y participaba de las competencias de la Asociación de Football de Chile hasta su desaparición.
Badminton F. C. fue fundado en 1898 por inmigrantes ingleses avecindados en el puerto de Valparaíso, y disputó su primer encuentro el 5 de junio de 1898 en la derrota por 2-4 frente al Victoria Rangers F. C., de la misma ciudad. En esa ocasión, Badminton F. C. formó con: A. McFadzen; A. McLean, W. Morrison; A. Prain, Cannon, S. Price; Steel, Cumming, H. McFazden, J. Davies, R. Busbell y Gifford.​
De forma anual, el club disputaba una copa de plata donada por El Mercurio con Santiago National,​ encuentro que se esperaba con una gran expectativa.​
Badminton consiguió el título de campeón de la Copa Mac Clelland los años 1905, 1906 y 1908; de la Copa Sporting en 1906, 1908, 1910 y 1912, y de la «League» en la temporada de 1912.​ En el año 1914, el Badminton suspendió sus competencias debido a que varios de sus jugadores fueron a defender al Reino Unido en la Primera Guerra Mundial.​
El Badminton se caracterizaba por ocupar camisetas de color rojo.​
Según registros de 1905, Badminton contaba con una cancha al interior del Valparaíso Sporting Club de Viña del Mar.​
El Badminton contribuyó en gran medida en la conformación de la selección de fútbol de Chile. De hecho, el plantel que disputó el primer encuentro internacional, el 27 de mayo de 1910, frente a la selección de Argentina por la Copa Centenario Revolución de Mayo, estuvo compuesto por tres futbolistas de la institución: Andrés Hoyl, Frank Simmons y J. P. Davidson.​ El «interior» Frank Simmons fue, además, quien anotó el primer gol en la historia de la selección de Chile.
Entre 1910 y 1922, un total de seis futbolistas del Badminton F. C. disputaron al menos un encuentro por la selección,​ siendo el último de ellos René Balbontín, quien disputó dos partidos en el Campeonato Sudamericano 1922 de Río de Janeiro, Brasil.​
List of association football rivalries

This list of association football rivalries catalogues football rivalries around the world. This includes rivalries at the club and international level, including local derby and intercontinental competitions. It also lists rivalries between individual players, managers, and one another.
This list uses the geographic confederation classifications issues by International Association Football Federation (FIFA): CAF (Africa), AFC (Asia and Australia), UEFA (Europe), CONCACAF (North & Central America and the Caribbean), OFC (Oceania) and CONMEBOL (South America).
Football in Buenos Aires

Football is the most popular sport, both in terms of participants and spectators, in the Argentine capital of Buenos Aires. Buenos Aires has one of the highest concentration of football teams of any city in the world (featuring at least 18 professional football teams), with many of its teams playing in the top tier Primera División. This has led to the development of several rivalries within the city, contested as "derbys" when the regular league schedule brings these teams together, such as the Superclásico between Boca Juniors and River Plate – deemed one of the "50 sporting things you must do before you die" by The Observer. Other major clubs include Vélez Sarsfield, Ferro Carril Oeste and Argentinos Juniors.
Diego Maradona, born in Lanús Partido (county), outside of the city of Buenos Aires but in its metropolitan area, is widely considered one of the greatest football players of all time. Maradona started his career with Argentinos Juniors, later playing for Boca Juniors, the Argentina national football team and others (most notably FC Barcelona in Spain and SSC Napoli in Italy).
Hurlingham, Buenos Aires

Hurlingham is an Argentine city within the north-western part of Buenos Aires metropolitan area. It is the capital of the Hurlingham Partido in the province of Buenos Aires. Hurlingham is made up of both low and upper class people who mainly live in gated communities.
Hurlingham has a long history that spans nearly 140 years. Since its founding, various ethnic groups have contributed to its history including those of British, German, Italian and Spanish descent. The city began with the foundation of the Hurlingham Club, a sports and social club created by the local Anglo-Argentine community, in 1888.
In December 1994, the municipality was formally created by Provincial Law Number 11,610. The town, located in the central-east region of Buenos Aires Province, is known for its green spaces, (golf research INTA, and the nearby Camino del Buen Ayre. In addition, the town is also known for being the youngest in Buenos Aires Province.
Hurlingham is located in the Greater Buenos Aires area. It is about 20 km from Argentina's capital city - Buenos Aires. It is bordered by the towns of Villa Tesei, William C. Morris, Buenos Aires and Ituzaingó Partido.
The Hurlingham Club was founded in 1888 by the English community in the area, following the original Hurlingham Club, founded in Fulham, United Kingdom. According to the history of the Hurlingham Club, the name was inherited from Hurlingham House, home of the club's founder, originally built by Dr. William Cadogan in 1760.
The town has three rugby clubs: Curupaytí, Hurling and El Retiro. All are associated with the Unión de Rugby de Buenos Aires. The Hurlingham Club is a centre for British sports, including cricket, golf and lawn tennis (having some of the very few grass courts in Latin America). The club is also home to polo and is one of the foremost clubs in Argentina and the world.
The city is the birthplace of some of the main rock bands of the country, such as Sumo, Divididos, Las Pelotas and Gangrena.