Limbi mande

Limbile mande sunt vorbite în mai multe țări din Africa de vest de către popoarele mandé și includ limbile maninka, mandinka, soninke, bambara, kpelle, dioula, bozo, mende, susu, și vai. Din această familie fac parte „între 60 și 75 de limbi vorbite de către 30 până la 40 de milioane de oameni”, în principal în Burkina Faso, Mali, Senegal, Gambia, Guinea, Guinea-Bissau, Sierra Leone, Liberia și Coasta de Fildeș. Limbile mande au fost considerate, în mod tradițional, o ramură divergentă a familiei nigero-congoleze, dar clasificarea a fost controversată.
Valentin Vydrin a concluzionat că „zona natală a limbilor mande în a doua jumătate a mileniului IV î.Hr. se afla în Sahara de sud, undeva spre 16° sau chiar 18° latitudine nordică și între 3° și 12° longitudine vestică”.
Grupul a fost recunoscut pentru prima dată în 1854 de Sigismund Wilhelm Koelle, în lucrarea Polyglotta Africana. El a menționat 13 limbi sub titlul Familia lingvistică nord-vestică a Sudanului superior sau Familia de limbi Mandéga. În 1901, Maurice Delafosse a făcut o distincție între două grupuri. Acesta descrie un grup nordic mandé-tan și un grup sudic mandé-fu. Distincția s-a făcut practic numai pentru că limbile din nord folosesc expresia tan pentru zece, iar limbile de sud folosesc fu. În 1924, Louis Tauxier a menționat că distincția nu este întemeiată și există cel puțin un al treilea subgrup pe care l-a numit mandé-bu. Abia în 1950, André Prost a susținut această viziune și a oferit detalii suplimentare.
În 1958, Welmers a publicat un articol denumit The Mande languages unde a împărțit limbile în trei subgrupuri: nord-vest, sud și est. Concluzia sa s-a bazat pe cercetări lexicostatistice. Joseph Greenberg a urmat această distincție în lucrarea „Limbile Africii” (1963). Long (1971) și Gérard Galtier (1980) urmează distincția în trei grupuri, dar cu diferențe notabile.
Există diverse opinii cu privire la vechimea limbilor mande. Greenberg a sugerat că grupul nigero-congolez, care în opinia sa include limbile mande, a început să se despartă în jurul mileniului al V-lea î.Hr.. Vorbitorii săi practicau o cultură neolitică, așa cum este indicat de cuvintele proto-nigero-congoleze pentru „vacă”, „capră” și „cultivare”.
Limbile mande sunt considerate a fi o familie de limbi independente de către Dimmendaal (2011).
Familia mande nu împărtășește morfologia caracteristică majorității limbilor nigero-congoleze, cum ar fi sistemul claselor substantivale. Blench consideră că este o ramură timpurie care, ca și ijoid și poate dogon, s-a despărțit înainte de a se dezvolta cu totul. Dwyer (1998) a comparat-o cu alte ramuri din familia nigero-congoleză și a constatat că acestea formează o familie coerentă, mande fiind cea mai divergentă dintre ramurile pe care le-a analizat. Cu toate acestea, Dimmendaal (2008) susține că dovezile pentru incluziune sunt subțiri, fără dovezi noi de zeci de ani încoace, iar pentru moment mande este de obicei considerată a fi o familie independentă.
Majoritatea clasificărilor interne ale mande se bazează pe lexicostatistică, iar rezultatele sunt nesigure (a se vedea, de exemplu, Vydrin (2009), pe baza listei Swadesh). Următoarea clasificare din Kastenholz (1996) se bazează pe inovații lexicale și lingvistică comparativă; Detaliile despre mande de est sunt de la Dwyer (1989, 1996), rezumate în Williamson & Blench 2000.
Paperno descrie limbile Beng și limba dispărută Gbin ca două ramuri principale ale limbilor mande sudice.
Mai jos este o listă de nume de limbă, populații și locuri (numai din Nigeria) din Blench (2019).
Limbile Mande nu au sistemul de clase substantivale sau extensiile verbale ale limbilor atlantico-congoleze și pentru care limbile bantu sunt atât de faimoase, dar Bobo are forme cauzative și intranzitive pentru verbe. Limbile mande de sud-vest și soninke prezintă mutație consonantă inițială. Pluralitatea este cel mai adesea marcată cu un clitic, iar în unele limbi, prin ton, ca de exemplu în sembla. Pronumele au adesea distincții alienabile-inalienabile și incluzive-exclusive. Topica în subordonate tranzitive este subiect-verb auxiliar-obiect-verb-adverb. În principal se folosesc postpoziții. În cadrul subordonatelor substantivale, posesivele sunt plasate înainte de substantiv, iar adjectivele și elementele de plural după verb; demonstrative sunt plasate în ambele ordini.
Iată câteva elemente cognate de la DJ Dwyer (⟨j⟩ este [dʲ] sau [d͡ʒ])
A se observa că în aceste cognate: 'salivă' = 'gură' + 'apă', 'lapte' = 'sân' + 'apă', 'țap' = 'capră' + 'mascul', 'berbec' = 'oaie' + 'mascul'.