davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
ФК „Ботев“ (Нови пазар)

ФК „Ботев“ е футболен клуб от град Нови Пазар, България.
Основан е през 1949 г. под името „Червено знаме“. Играе мачовете си на градския стадион, с капацитет 8000 места.
През 1952 г. „Ботев“ се класира за Североизточната Б група и през 1953 г. завършва на 9 място. През 1954 г. отпада от Б група и още през следващата година успява да се завърне. През 1956 г. е преименуван на ФК „Нови пазар“, но отново отпада. През 1957 г. е преименуван на „Ботев“ (Нови Пазар). За купата на страната през 1959/60 достига до шестнайсетинафинал, но е отстранен от Септемврийска слава с 3:4 (като гост). Успява да се класира отново за Б група чак през 1973 г., но през завършва на 15 място и отпада. След това дълго време участва в Североизточната В група. От 1981 до 1990 г. се нарича „Спортист“ (Нови пазар), след което отново е преименуван на „Ботев“. През 1992/93 г. отново достига до шестнайсетинафинал за купата, но отпада от Сливен след победа с 1:0 и загуба с 0:3. През същия сезон успява да се класира за Северната Б група. През 1993/94 завършва на 11 място, а на следващата година въпреки че завършва на 9 място отпада защото двете Б групи са обединени в една. През 1997 г. отбора отпадна и от В група. През лятото на 1998 г. бе преименуван на „Симента“, а през 2003 г. прекрати съществуването си. През сезон 2008 – 2009 е създаден отново под името „ФК Ботев 2008“. От сезон 2010/11 отново си връща името „Ботев“ (Нови пазар). Състезава се в А окръжна група където печели 1 място и право на участие във В Североизточна група.
Пазарен кръст

Пазарният кръст е съоръжение, използвано в Средновековието в някои страни в Западна Европа – най-вече на Британските острови, но също и в Германия – за отбелязване на пазара в селищата с право за провеждане такава дейност. Представлява кръст, издигнат върху специална конструкция, която може да има различен вид – от прост стълб до малка сграда с пищна декорация. В много случаи пазарният кръст е поставян върху постройка, служеща за покритие на кладенец, обслужващ пазара.
Нюйоркска фондова борса

Нюйоркската фондова борса (на английски: New York Stock Exchange, NYSE) е най-голямата фондова борса за ценни книжа на света и втората по брой компании. Тя е създадена на 17 май 1792 г. и се намира на Уол Стрийт в Ню Йорк, САЩ.
На Нюйоркската борса се търгуват ценни книжа на над 1500 компании с пазарна капитализация над 10,1 трилиона щатски долара (в тях работят над 25 млн. души).
Борсата има 1366 члена, като в съвета на директорите участват 27 души. Местата се откупуват от желаещите да ги заемат, като през 2003 г. цената на място в директорския съвет се е търгувало за 1 350 000 щатски долара.
Основите на Нюйоркската фондова борса са поставени от 24 брокери, събрали се (според легендата) под сянката на един западен чинар (на английски: Buttonwood) на Уол Стрийт (съвременното схващане е, че срещата е станала в хотел „Кори“), за да приемат вътрешен кодекс за поведение и фиксирани комисионни – т.нар. Buttonwood Agreement. Необходимостта от такъв кодекс е предизвикана от първия за Уолстрийт спекулативен скандал (Panic of 1792 – финансова криза) от началото на 1792 г., при който основни действащи лица са Уилям Дуър и неговият агент Джон Пинтард. По-късно сделките се сключват в разположената на средата на Уол Стрийт сграда Tontine Coffee House, където брокерите създават офиси. През 1817 г. организацията се превръща в New York Stock Exchange Board, на която се предлагат акции на ЖП компании, индустриални предприятия и други ценни книжа. През 1863 г. името се сменя на New York Stock Exchange. През 1903 г. борсата се премества в нова сграда на номер 11, където е разположена и до днес.
Стоа „Саул“

Стоа „Саул“ (на гръцки: Στοά Σαούλ) е историческа постройка в град Солун, Гърция.
Търговският комплекс е разположен във Франкомахала между улиците „Йон Драгумис“, „Ермис“, „Василевс Ираклиос“ и „Елевтериос Венизелос“.
На мястото на стоата има хан с 96 помещения, кафене, офиси и складове, принадлежащ на децата на Саул Модиано (1816 - 5 януари 1883). В 1867 година като част от градоустройствените реорганизации е открита нова улица, наречена в 1898 година „Сабри паша“ (днес „Елевтериос Венизелос“), която трябва да привлече търговската дейност в града. На тази улица Саул Модиано, един от най-богатите хора в Османската империя, решава да построи търговски комплект - Cité Saül. Плановете вероятно са дело на видния архитект Виталиано Позели.
В 1917 година сградата пострадва силно от Солунския пожар, като оцелява единствено фасадата към „Василевс Ираклиос“.
Сградата е възстановена в 1920 година от архитект Ели Модиано, като заради улиците „Ермис“ и „Йон Драгумис“ първоначалната площ на стоата е ограничена, а към „Елевтериос Венизелос“ и „Василевс Ираклиос“ няма промени. Новият дизайн включва елементи от оригиналната галерия, като се опитва да приложи типологията на европейските търговски галерии. В 1929 година по проект на Карлос Модиано (Каролос, Шарл Модиано) е изграден нов участък от стоата в стил ар деко, който гледа предимно към „Елевтериос Венизелос“ и е направена връзка с участъка оцелял при пожара, който гледа към „Василевс Ираклиос“. Ключов елемент на аркадата са двете вътрешни пешеходни алеи, които образуват „Т“ и свързват улица „Ермис“ с „Василевс Ираклиос“ и „Елевтериос Венизелос“ с „Йон Драгумис“. Ели Модиано, един от най-добрите архитекти на времето и внук на Саул Модиано, поддържа архитектурния си офис в тази сграда.
В 1980 година стоата е обявена за защитен паметник.
Стоата е цял строителен блок с два вътрешни тротоара, които образуват Т. Поради различните фази на строителството се срещат различни архитектурни стилове. Фасадата към „Василевс Ираклиос“ е най-старата, част от оригиналния портик. Тук виждаме ясни ренесансови елементи, със силна декорация. Прозорците на етажа са сводести. Фалшиви пиластри с коринтски капители оформят целия балкон и поддържат венеца на сградата, която се състои от декоративни ивици и корниз. Балконите с балюстради с косници са доминиращ елемент. Над главния вход виждаме декоративна висулка с инициалите на собственика S. M. Дори корнизите са украсени с растителни изображения.
Фасадата към „Ермис“ е с много, малки, двуетажни търговски сгради, типичен пример за пазарни сгради, които доминират в града след пожара от 1917 година. От коридора нататък и на улица „Венизелос“ е последната добавена фасада от 1929 година, която има силни елементи в стил ар деко.
Лондонска фондова борса

Лондонската фондова борса (на английски: London Stock Exchage, LSE), е най-голямата по пазарна капитализация фондова борса в Европейския съюз и 3-та в света, с пазарна капитализация от $6.06 трилиона долара, към декември 2014 г.
До Първата световна война тя е най-голямата в света, но вследствие на следвоенния икономически подем на САЩ е изместена от Нюйорската фондова борса, а след Втората световна война е изместена и от Токийската фондова борса. LSE е оперирана от компанията London Stock Exchange Group plc, която оперира и италианската фондова борса Borsa Italiana.
Годината на създаване на първата борса е спорна – някои източници сочат 1554 г., а други 1760 г. Търговията е била смесена – предлагали са се както стоки, така и полици. Търговията с ценни книжа датира от седемнадесети век, но първоначалната търговия е била неорганизирана и трудно би могло да се говори за „борса“. Сделките са се сключвали предимно в кафенета преди да се премести в сградата на Английската банка. LSE като организиран пазар на ценни книжа е създадена през 1773 г. (други източници сочат 1802 г.).
От 1973 г. единствен борсов център се утвърждава Лондон. В резултат на въведените през 1979 г. по-либерални изисквания към предлаганите ценни книжа и техните емитенти LSE заема първо място в света по брой и оборот на чуждестранни ценни книжа. През 1986 г. се осъществява т. нар. „голям удар“, а именно реформа, с която се премахва фиксираната комисиона на брокерите. Това довежда до отпадането на разликата между „брокери“ и „джобери“. Премахната е и забраната за членуване на чуждестранни лица в борсата. Въведена е и автоматична система за котиране, което дава възможност на голяма част от сделките да се сключват по електронен път.
Членове на LSE са 5255 лица, които реализират до 100 000 операции дневно. Оборотът на борсата обхваща 1/10 от търговията на ценни книжа в световен мащаб. В списъка на борсата са включени 730 вида ценни книжа с обща пазарна стойност около 3 трилиона лири. Ценните книжа са организирани в 12 категории.
Ръководството на борсата се осъществява от Съвет на директорите (до 1991 г. Борсов съвет) и Общо събрание на членовете.
Нормалната търговска сесия на лондонската фондова борса е през всички делнични дни от 8:00 до 16:30 часа местно време, с изключение на събота, неделя и официалните празници.
Маркет (улица в Сан Франциско)

Улица „Маркет“ (на английски: Market Street; в превод: улица „Пазарна“) е основна улица и пътна артерия в град Сан Франциско, Калифорния. Ул. „Маркет“ започва от района на Ембаркадеро пред Сградата на Пристанището на Сан Франциско в североизточния край на града и върви в посока югозапад през даунтауна на Сан Франциско минавайки покрай Сивик сентър и Кастро до пресечката на „Корбет“ авеню (Corbett Avenue) в квартала „Туийн Пийкс“.
По ул. „Маркет“ има много магазини. Улицата има известна прилика с „Витошка“ в София. На и под ул. „Маркет“ спират много от линиите на МЮНИ, а метрото БАРТ също има няколко метростанции под нея.
Вехти Пазар

Вехти (Ветки, Вети) Пазар (на гръцки: Ποντοχώρι, катаревуса Ποντοχώριον, Пондохорион, до 1956 година Παλαιό, Палео или катаревуса Παλαιόν, Палеон), на турски Ескидже, е село в Егейска Македония, дем Пела на област Централна Македония.
Селото е разположено на 35 m надморска височина в Солунското поле на 5 km западно от град Енидже Вардар (Яница).
В началото на XX век Вехти Пазар е село в Ениджевардарска каза на Османската империя. От турците е наричано Ескидже, а от гърците Палео, като и трите имена означават Стар, тоест стария Енидже Вардар (Пазар). Към 1900 година според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) Вехти Пазар брои 240 жители българи.
Цялото население на селото е под върховенството на Българската екзархия. По данни на секретаря на Екзархията Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година във Вехти Пазар (Vehti-Pazar) има 280 българи екзархисти.
Кукушкият околийски училищен инспектор Никола Хърлев пише през 1909 година:
През Балканската война в 1912 година селото е окупирано от гръцки части и остава в Гърция след Междусъюзническата война в 1913 година. 89 души се изселват по официаленпът в България.
Боривое Милоевич пише в 1921 година („Южна Македония“), че Ветки Пазар има 10 къщи славяни християни и 15 къщи цигани християни.
В селото са настанени гърци бежанци от кападокийските села Аксос и Трохос. В 1928 година Палеон е представено като чисто бежанско с 267 бежански семейства и 904 жители общо. Според Тодор Симовски в селото остават десетина семейства с местен произход.
В 1928 година селото заедно с новото селище Нео Палео има 894 жители, но в 1940 година Нео Палео вече е броено отделно и Вехти Пазар има 252 жители. Според статистиката на Народоосвободителния фронт в 1947 година в селото има 40 жители с местен произход и 250 бежанци.
В 1953 година е прекръстено на Пондохори, в превод Понтийско село. Бежанците постепенно се изселват в Енидже Вардар.
Тъй като селото е равнинно и землището му се напоява добре, то е много плодородно. Отглеждат се овошки, памук, жито.
Църквата е посветена на Свети Григорий и Свети Георги, светците покровители на двете кападокийски села.
Нови пазар (Сърбия)

Нови пазар (на сръбски: Нови Пазар или Novi Pazar; на босненски: Novi Pazar; на турски: Yeni Pazar – Йени Пазар) e град в Сърбия, административен център на община Нови Пазар.
Градът е сред центровете на историческата област Санджак, известна още като област Стара Рашка. Според преброяването през 2002 г. Нови пазар има 54 604 жители. Населението е съставено предимно от бошняци (84,86%).
Нови пазар замества късносредновековно Търговище. Мястото му в центъра на Новопазарското поле е средищно и изключително подходящо за пазарище. Намирало се в центъра на района, днес известен като Стари Рас, а областта на запад от Търговище става известна като Стара Рашка. Днес това е т.нар. Ужички край, чиито характерни черти и особености са прекрасно описани от Евлия Челеби по османско време.
В 1871 година дебърски майстори изграждат църквата „Свети Никола“.
След Руско-турската война (1877-1878) Нови пазар става център на новообразувания Новопазарски санджак, откъдето идва името Санджак на целия край.
Разположен е в Рашки окръг, в югозападната част на региона Централна Сърбия, Република Сърбия. Намира се в центъра на котловина, наречена Новопазарско поле. През града протича река Рашка.
Населението на града през 2002 година е 54 604 души.
Общинският съвет на община Нови Пазар се състои от 47 членове.
В града има 2 университета. За откриването в града на първия от тях през 2002 г. съдейства Зоран Джинджич.
ФК Нови Пазар е създаден през 1928 година.
Сари пазар

Сари пазар (на гръцки: Ανθόφυτο, Антофито, на катаревуса: Ανθόφυτον, Антофитон, до 1928 година Σαρή Παζάρ, Сари Пазар) е село в Гърция, Егейска Македония, административен център на дем Кукуш, в област Централна Македония с 380 жители (2001).
Селото се намира западно от бреговете на Горчивото езеро (Пикролимни) в дъното на Солунското поле, югозападно от град Кукуш.
В местността Тумба, на 2,5 km източно от селото, и на 300 m северно от моста на един канал е открито праисторическо селище, обявено в 1996 година за паметник на културата.
В XIX век Сари пазар е село в Авретхисарската каза на Османската империя. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на населението от 1873 година, Сари пазар (Sari-Pazar) е посочено като село в каза Аврет хисар с 35 къщи и 150 жители българи. Според Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) в 1900 година селото има 40 жители българи и 60 цигани.
Цялото село е под върховенството на Цариградската патриаршия. По данни на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в селото (Sari-Pazar) има 64 българи патриаршисти гъркомани.
По време на Хуриета през първата половина на 1909 година в Сарипазар е основано бюро (клон) на Съюза на българските конституционни клубове.
При избухването на Балканската война в 1912 година един човек от Сари пазар е доброволец в Македоно-одринското опълчение.
След Междусъюзническата война в 1913 година Сари пазар попада в Гърция. Населението му се изселва в България и на негово място са настанени гърци бежанци. В 1928 година селото е изцяло бежанско със 115 семейства и 417 жители бежанци. В 1928 година селото е прекръстено на Антофитон.
Централно гръцко училище (Пловдив)

Централно гръцко училище e първото училище в красивия град Пловдив. То се е помещавало в сгради на или около Джамбаз тепе.
Сградата на гръцкото училище в Пловдив е първата сграда в града, строена специално за учебно заведение. Тя е издигната през 1780 г. на Джамбаз тепе. Преди това децата се учели да пишат и четат в преддверията на църквите, или по къщите на даскалите. В първата половина на XIX в. Централното гръцко училище („Eлиники Кентрики Схоли“) е било общо градско заведение за Пловдив и в него се обучавали както гръцки, така и български момчета. Години наред фондът за издръжка на училището бил управляван от фамилията Чалъкови. През втората половина на ХIХ в. българите образували своя църковни община, основали български училища и се отделили от гърците. Сградата е известна още като къщата на Саръ Ставри или „Бункера“.
Близо до училището през 60-те години на ХIХ в. е било изградено и Главно гръцко девическо училище. Средствата за изграждането му били осигурени от Сариставрус Косма. През 1874 г. e открито и Зарифово училище – пъл­на гимназия и учителски институт, което носи името на банкера Георгий Зарифис – дарител на значителни суми за развитието му.
През 1881 г. гръцките училища в Пловдив са синхронизирали учебния си план с училищата в Гърция, а от 1885 г. са издадени сертификати, идентични на средните училища в Гърция. През 1900 г. била издигната представителната сграда на училището „Григорий Маразли“. В новата триетажна постройка се нанесло мъжкото Зарифово училище, а старата сграда на Централното гръцко училище била заета от възпитаничките на Централното девическо училище.
След антигръцкото движение през лятото на 1906 г. Централно гръцко училище е затворено. Няколко години по-късно то е преустроено и на променената вече безлична фасада се появява надпис „Столарско училище“ – за обучение по производство на мебели. След 1925 г. сградата се превръща в тютюнев склад. След това е ползвана и като общежитие. През 1979 година Градският народен съвет решава да я обнови, за да стане ресторант и винарна.
Physical Graffiti

Physical Graffiti е шести студиен, двоен албум на английската хардрок група Лед Зепелин. Издаден е на 24 февруари 1975 г., от собствения лейбъл на групата Суан Сонг Рекърдс, създаден предишната година.
Записването на албума става в периода януари – февруари 1974 г. Въпреки това някои парчета са записани на сешъни за предишните албуми. Така Bron-Yr-Aur е записана през юли 1970 г. в Island Studios за Led Zeppelin III; Night Flight и Boogie with Stu – в Хедли Грейндж, а Down by the Seaside в Island Studios за Led Zeppelin IV; The Rover и Black Country Woman са записани по време на същия сешън, на който е записана и D’yer Mak’er в Старгроувс с Rolling Stones Mobile Studio през май 1972 г. Houses of the Holy също е записана през май 1972 г., но в Olympic Studios (петия албум на групата взима името и от тази песен, независимо, че тя не е включена в него). Останалите осем песни са записани по време на сешъните за албума в началото на 1974 г.
Сградата на обложката се намира на улица St. Mark's Place, Ню Йорк. Това е същата сграда, пред която са Мик Джагър и Кийт Ричардс в клипа на песента на Ролинг Стоунс Waiting on a Friend. Първоначално обложката е замислена така, че в зависимост коя плоча е поставена отпред и коя отзад, в прозорците се появяват различни образи.
Physical Graffiti е огромен комерсиален успех и достига #1 в класацията на Билборд. С 16-те милиона копия, в които е продаден (САЩ) доказва, че е един от най-популярните сред феновете. Това е първият албум на групата, който става златен само по предварителни поръчки. Скоро след излизането на Physical Graffiti останалите албуми на „Лед Зепелин“, едновременно влизат отново в Билборд Топ 200.
През 1998 г., читателите на списание Q класират абума на #28 в класацията за най-добър албум на всички времена. През 2000 г., същото списание му отрежда #32 в класацията за 100 най-велики британски албума за всички времена, а на следващата година става един от 50-те най-тежки албума на всички времена. През 2003 г., VH1 поставя Physical Graffiti на #71 в класацията за най-велики албуми на всички времена, а Ролинг Стоунс го поставят под номер 70 в тяхната класация.
Интересно е да се отбележи, че Physical Graffiti съдържа най-дългата и най-късата песен на „Лед Зепелин“. In My Time of Dying е 11 минути и 5 секунди, а Bron-Yr-Aur – 2 минути и 6 секунди. Освен това комедийната пънк група Dead Milkmen пародират със заглавието и обложката на албума и издават Metaphysical Graffiti (1990).
Квадратът

Квадратът е шведска сатирична драма от 2017 година на режисьора Рубен Йостлунд. Филмът печели Златна палма на кинофестивала в Кан през 2017 година и е сред номираните за Оскар за най-добър чуждоезичен филм. Филмът е копородукция между Швеция, Германия, Дания и Франция, и е сниман в Гьотеборг, Стокхолм и Берлин.
Една от най-популярните сцени във филма – с Олег Рогозин (Тери Нотари), който играе див звяр по време на официален прием, е вдъхновена от истинско събитие разиграло се в Стокхолм с артиста Олег Кулик, който играе куче и атакува посетителите на официално събитие.
В България филмът е показван на София Филм Фест през 2018 година.
Кристиан (Клаес Банг) е куратор в музей на изкуствата в Стокхолм, носещ името X-Royal - преди това царски дворец. Един ден докато отива на работа Кристиан бива ограбен от минувачи с оригинална схема. След като споделя на колегите си и локализират в коя сграда се намира телефона му, един от тях го съветва да заплаши всички жители на сградата със специално подготвено писмо. Писмото е заплашително и в него са дадени координати на супермаркет където да бъдат върнати откраднатите телефон, портмоне и златни ръкавели.
Междувременно в музея тече трескава подготовка за най-новата експозиция наречена „Квадратът“ – представляваща пространство оградено от квадрат, в което „всеки споделя еднакви права и задължения“. Поради кражбата, краткотрайната му афера с Ан (Елизабет Мос), както и семейните му задължения, Кристиан не обръща достатъчно внимание на маркетинговата кампания за изложбата. Това довежда до създаването на скандално вайръл видео от двама млади пиар агенти. Поради огромния скандал, който предизвиква видеото, Кристиан подава оставка. След странното начало на изложбата, скандалите с музея обаче продължават със скандален пърформанс на артиста Олег Рогозин (Тери Нотари).
Магдебург

Магдебург (на немски: Magdeburg) е град в Източна Германия, столица на провинция Саксония-Анхалт. Речно пристанище на река Елба. Има население 235 723 жители към 31 декември 2015 г., 2-ри по население в Саксония-Анхалт след Хале (232 963 жители). Площта му е 200,97 km², гъстотата на населението е 1173 д./km². Градът е център на металургия, машиностроене, захарна промишленост и други.
Разположен в северната част на Германия, на река Елба, в близост до пресичането ѝ със Средногерманския канал. Голямо речно пристанище.
Основан е през 805 година от Карл Велики. През Средновековието е един от важните немски градове. През XIII век е обявен за свободен град и магдебургското феодално право се разпространява в Средна и Източна Европа. По същото време влиза в Ханзата. По време на Тридесетгодишната война, през 1631 година градът изгаря почти до основи. В периода 1646 – 1676 година кмет на града е известният физик Ото фон Герике. Днес градският университет е наречен на негово име. По време на Наполеоновите войни, през 1806 година крепостта се предава на френските войници. Градът е присъединен към контролираното от Франция Кралство Вестфалия според договора от Тилсит от следващата година. Крал Жером Бонапарт назначава конт Хайнрих фон Блументал за кмет. През 1815 година Магдебург е обявен за столица на новата пруска Провинция Саксония. През 1912 година старата крепост е разрушена, а през 1908 година община Ротензе става част от Магдебург. През 1944 година градът е бомбардиран от американци и англичани и е разрушен отново. Днес средновековните останки на града могат да се видят в историческия му център Алтер Маркт (Старият пазар).
В града се намира Катедрала на Свети Екатерина и Мавриций първата готическа катедрала в Германия, с височина от 104 m. Тя е най-високата катедрала в бившата Източна Германия, строена на няколко етапа между 1209 и 1520 година.
Магдебургската катедрала е богата с произведения на изкуството, от антики до съвременно изкуство. По-значимите произведения, подредени приблизително по време на създаването:
Central Sofia Market Hall

The Central Sofia Market Hall (Bulgarian: Централни софийски хали, romanized: Tsentralni sofiyski hali), known popularly simply as The Market Hall (Халите, Halite) is a covered market in the centre of Sofia, the capital of Bulgaria, located on Marie Louise Boulevard. It was opened in 1911 and is today an important trade centre in the city.
The construction of the building, which spreads over 3,200 m², began in 1909 after the design of architect Naum Torbov was selected in 1907, and took two years to complete.
Until the late 1940s the Sofia municipality let out about 170 shops and stalls in the Central Sofia Market Hall. The rents and the product quality were strictly regulated. The market hall building's interior was significantly altered after the 1950s and the market was closed in 1988 in order to be reconstructed, modernized and once again opened for Easter in 2000, after 75% of it was acquired by the Israeli company Ashtrom, who invested $7 million in it.
Today the Central Sofia Market Hall houses a supermarket and only a few other shops.
The style of the building, which is regarded as Torbov's best work, is Neo-Renaissance, featuring also elements of Neo-Byzantine architecture and Neo-Baroque. The façade is known for its relief of the coat of arms of Sofia above the main entrance created by the artist Haralampi Tachev. The famous little clock tower with three dials tops the edifice. The building was originally constructed with four entrances, though not all are used today.
Naum Torbov

Naum Torbov (18 November 1880 – 2 June 1952; Bulgarian: Наум Торбов) was a Bulgarian architect.
Naum Torbov was an ethnic Aromanian. He was born on 18 November 1880 in Gopeš (Aromanian: Gopish) village in the Ottoman Macedonia. His family emigrated to the Principality of Bulgaria and settled in the town of Oryahovo. Naum enrolled in architecture at the National University of Arts in Bucharest, Romania, and he graduated in 1904. After the studies he came back to Bulgaria and started working at the Ministry of Public Buildings and Roads. In 1906 Torbov was appointed to the post of head of the department of architecture by the Sofia municipality. In 1908 he started his private practice.
Naum Torbov was a follower of the national romantic stream in architecture. More than a hundred public, residential and industrial buildings are constructed by his projects in the towns of Sofia, Oryahovo, Silistra, Botevgrad, Mezdra.
Amidst the most famous buildings by him are:
Jugo en polvo

Se denomina jugo en polvo o zumo en polvo a un concentrado en polvo con sabor a frutas que se hace bebible al agregarle agua. Se comercializa en pequeños sobres plásticos​y en diversas presentaciones de varios sabores, tanto de una sola fruta como combinados. De manera coloquial se los suele llamar simplemente jugo.
Entre sus ingredientes pueden encontrarse: jugo de frutas liofilizado, acidulantes como el ácido cítrico, aromatizantes, antiaglutinantes como el fosfato tricálcico y colorantes como el dióxido de titanio o la tartrazina.​ Según las normas europeas, cualquier alimento que utilice tartrazina debe indicar lo siguiente: E-102 (o Tartrazina): puede tener efectos negativos sobre la actividad y la atención de los niños.​
Los llamados jugos en polvo, ya sea en sus presentaciones regulares o en sus versiones de bajas calorías, utilizan endulzantes. Las leyes que los permiten varían de país en país, pero entre los utilizados pueden estar el aspartamo, acesulfamo-K, ciclamato de sodio y la sacarina.​
Río Sabor

El río Sabor es un río de la península ibérica. Nace en la sierra Gamoneda (estribaciones meridionales de los montes de León), en la provincia de Zamora (España), entrando poco después en territorio portugués, cruzando la sierra de Montesinho, en el distrito de Braganza, en la región histórica de Tras-los-Montes.
Es afluente del río Duero por la derecha, desembocando en este junto a la localidad de Torre de Moncorvo. Tiene una longitud de unos 116 km de longitud. Sus afluentes principales son el río Manzanas (en portugués, Maçãs), el Angueira, el Fervença y el Azibo.
La empresa EDP comenzó en 2008 las obras de construcción de un gran embalse para la generación de electricidad situado en el municipio de Torre de Moncorvo, distrito de Braganza, en el que era el último gran río de la península ibérica sin presas desde su nacimiento hasta su desembocadura en el Duero.
Inundará el valle a lo largo de 50 km desde la presa hasta la cola del embalse. Entrará en funcionamiento en septiembre de 2013, con 170 megavatios (MW) de potencia y una producción media anual de 444 gigavatios (GWh). Estará formado por 2 centrales, situadas ambas en el río Sabor. Una a 12 km y otra a 3 km de su desembocadura en el Duero.​
Asociaciones regionales y colectivos ambientalistas se opusieron a esta obra por considerar que supone un impacto irreparable sobre paisajes de gran valor ecológico que albergan especies emblemáticas, aves rupícolas, anfibios, invertebrados dulceacuícolas, etc.
El proyecto fue denunciado ante la Comisión Europea por contradecir varias disposiciones de la legislación medioambiental europea, entre ellas las Directivas sobre las aves y sobre los hábitats, ya que la región afectada por la presa forma parte de la red Natura 2000, en concreto Las áreas «Rios Sabor e Maçãs» (ZEPA y LIC) y «Morais» (LIC), albergan 19 tipos de hábitats, 9 especies animales y 5 especies de plantas de interés comunitario. Entre ellos, tres tipos de hábitats y una especie animal (Canis lupus), clasificados como prioritarios. En cuanto a la ZEPA, fue designada por la presencia de 34 especies de aves silvestres, entre ellas varias especies de aves de rapiña, gran parte de las cuales nidifican en las riberas del río que quedarán sumergidas por la construcción de la presa.​
Los trabajos fueron por mucho tiempo paralizados y finalmente se archivó la denuncia con una resolución que confirma los hechos denunciados aunque alega que
Según el apartado 4 del artículo 6 de la Directiva 92/43/CEE, este argumento únicamente es válido si,
En este caso el Gobierno portugués argumentó que
La construcción del embalse sigue adelante.​​
Pastel de calabaza

El pastel, queque tarta o torta de calabaza (ayote, auyama) es un postre muy popular en varios países, su versión en tarta (pumpkin pie) es tradicional de la cocina estadounidense, donde se prepara generalmente a finales de otoño y principios de invierno, especialmente para Halloween, Día de Acción de Gracias y Navidad. En España se prepara para la castañada.​
El pastel consiste de un bizcocho a base de calabaza, variando el color de naranja a marrón, horneado raramente con una cubierta superior. El pastel es generalmente saborizado con nuez molida, canela y jengibre.
Cuando se elabora en variante de tarta (pie) consiste en un puré de calabaza horneado sobre una masa de galleta o bien en su cáscara. Esta variante es tradicionalmente servida con crema batida.
En los Estados Unidos, es muy tradicional la tarta de calabaza (pumpkin pie), y se hace a menudo de calabaza enlatada o de calabaza rellena enlatada, (con especias incluidas); esto es un producto estacional disponible en panaderías y en tiendas de conveniencia. La calabaza enlatada en EE. UU generalmente consiste de calabazas de mantequilla de maní, la cual es más dulce que la calabaza regular. El pastel de calabaza se percibe en Norteamérica como un convite estacional delicioso, y muchas compañías fabrican productos saborizados de pastel de calabaza así como helado, crepes y todo tipo de productos saborizados del estilo.
Juan Greenleaf Whittier escribió en su poema "La calabaza" (1850):
En Inglaterra es tradicional servir el pastel de calabaza con maíz dulce, calabaza o zapallo, uvas de concordia, nueces, frambuesas, arándanos rojos, arándanos azules, hongos, pavo, cangrejo, almejas, y langosta.
Sopa de calabaza

La sopa de calabaza es una especie de puré elaborado con calabaza. Este tipo de sopa se elabora de diferentes formas a lo largo de las diversas cocinas del mundo,​ sirviéndose tanto fría como caliente.
Este tipo de sopa o puré suele prepararse con una cocción previa de trozos de calabaza acompañada de algunos elementos que proporcionen aroma. Dependiendo de las culturas se suelen emplear diversas especias. Tras la cocción suele pasarse por un pasapurés y mezclarse con otros ingredientes, o consumirse sola. Resulta característico su color anaranjado y su textura cremosa dada por el puré, la cual puede ser realzado con el añadido de productos lácteos, como leche, crema de leche o queso.
Entre las diversas versiones suele servirse en Estados Unidos en la cena del día de Día de Acción de Gracias, así como en la cocina australiana. La sopa de calabaza fue muy habitual entre los prisioneros de guerra de los campos de trabajo de la República Democrática de Vietnam durante la Guerra de Vietnam.​ En la cocina haitiana se sirve esta sopa (joumou) durante el desayuno en la celebración del Año Nuevo.
Pepita de calabaza

En México y partes de América Central se conoce como pepitas a la botana hecha con semillas de calabaza asadas en un comal con sal.
Se preparan remojándolas en agua saturada de sal, y poniéndolas a tostar en un comal; también se utilizan para preparar una variedad de mole conocido como pipián o pepián.
Dependiendo de cómo se preparen, y después de haber sido cocidas, las pepitas se presentan con cáscara o sin esta; la cáscara es de color claro, y la semilla en sí de color verde oscuro, u olivo.
Las pepitas pueden ser aglomeradas para formar una palanqueta.
El Guanábano

El Guanábano es una población del municipio Santa Rita en el estado Zulia (Venezuela), es la capital de la Parroquia Pedro Lucas Urribarrí.
El Guanábano recibe el nombre del árbol de la fruta tropical guanábana (Annona muricata).
Se encuentra en la carretera Williams, cerca del cruce con las vías a El Mecocal y a El Consejo de Ziruma, a la altura de los kilómetros 32 y 34.
El Guanábano es un pequeño pueblo en la parte rural del municipio Santa Rita, con iglesia, escuela, estación de policía, dispensario de salud, algunas tiendas, una plaza y una parada. Su posición céntrica en la parroquia lo hizo su capital y punto de paso regular desde donde se llega a los distintos caseríos y haciendas de Santa Rita y otros municipios.
El Guanábano es un pueblo agropecuario, ubicado entre numerosos hatos ganaderos.
La vía principal es la carretera Williams, sin embargo el Guanábano cuenta con sus propias calles asfaltadas. La línea Cabimas – El Guanábano (logo blanco con letras negras) es una de las que lo conectan con otras localidades.
Guanábana (Cuba)

Guanábana es una localidad cubana del municipio de Matanzas, perteneciente a la provincia del mismo nombre.
Hacia mediados del siglo XIX, el lugar tenía contabilizada una población de cien habitantes, de los que veintisiete eran esclavos.​ Aparece descrito en el segundo tomo del Diccionario geográfico, estadístico, histórico, de la isla de Cuba de Jacobo de la Pezuela con las siguientes palabras:​
En la actualidad, pertenece al municipio de Matanzas.​ En el año 2002, según el Censo de Población y Viviendas, tenía 2868 habitantes.​
Guanábano (Aguada)

Guanábano es un barrio ubicado en el municipio de Aguada en el estado libre asociado de Puerto Rico. En el Censo de 2010 tenía una población de 749 habitantes y una densidad poblacional de 140,66 personas por km².​
Guanábano se encuentra ubicado en las coordenadas 18°22′52″N 67°9′19″O﻿ / ﻿18.38111, -67.15528. Según la Oficina del Censo de los Estados Unidos, Guanábano tiene una superficie total de 5.33 km², de la cual 5.28 km² corresponden a tierra firme y (0.92%) 0.05 km² es agua.​
Según el censo de 2010,​ había 749 personas residiendo en Guanábano. La densidad de población era de 140,66 hab./km². De los 749 habitantes, Guanábano estaba compuesto por el 82.24% blancos, el 6.94% eran afroamericanos, el 1.07% eran amerindios, el 0.13% eran asiáticos, el 7.61% eran de otras razas y el 2% pertenecían a dos o más razas. Del total de la población el 98.53% eran hispanos o latinos de cualquier raza.​
Las Guanábanas

Las Guanábanas (también conocidos como "Los Reyes de la Pichaera", alias "Las Guanábanas Podridas") fue un dúo de reguetón puertorriqueño de Villas de Loíza, al noreste de Puerto Rico.​ Sus integrantes son Georgie y Joelito.​ Ambos poseen participaciones individuales en diversos álbumes de música urbana, Joelito en las series No Fear de DJ Dicky y Georgie en La iglesia de la calle,​ y recopilaciones de DJ Nelson y Noriega,​​ entre otras participaciones.​
Hasta la fecha, han trabajado con muchos productores musicales y artistas de la escena del Hip-Hop & Reguetón puertorriqueño, como Dj Playero, Luny Tunes, Noriega, Baby Rasta & Gringo, Tempo, Daddy Yankee, Arcángel, J Álvarez, Ñejo & Dálmata, Lui-G 21 Plus, Héctor & Tito, Don Chezina, Don Omar, Zion & Lennox, Yaga & Mackie, Rey Pirin, entre otros.​
En las primeras etapas de una entrevista con Georgie y Joelito, se les preguntó sobre el nombre del dúo.​ Bromeando, Georgie dijo Guanábanas Podrías.​ Debido al contenido de sus letras y desde entonces, fueron conocidos localmente como Las Guanábanas Podridas.​ Creciendo juntos en Villas de Loíza, Canóvanas, PR e inseparable en la trayectoria temprana de Las Guanábanas. Comenzaron en el mundo del hip-hop a finales de los 80 cuando solo se dedicaban al breakdance.​
A principios de los noventa tuvieron la oportunidad de grabar lo que fue la secuela del auge del hip-hop puertorriqueño, ya que fue la segunda producción de The Noise. En esta cinta, tuvieron la oportunidad de grabar unos diez minutos, una canción que hablaba de «Guillaera», «Bellakeo», «Perreo».​ Para los años siguientes, el asesinato de un amigo cercano llamado Misael, los motiva a escribir una canción y grabarla para The Noise 3.
En 1998, lanzan su primera producción Back To Reality de la mano de Dj Nelson y Flow Music. Luego, en 1999, lanzaron la secuela Back to Reality 2. En 2002 lanzaron su tercera producción G-3: Guillaera.​ El disco logró a entrar a las listas de Billboard.​​ Por razones desconocidas en 2005 Joelito decide pasar tiempo con su familia y alejarse de los escenarios, las cámaras y las redes sociales.
Participaron juntos el 2 de abril de 2016 en un concierto en Puerto Rico lo que fue el reenganche de todos los artistas que participaron en los álbumes de The Noise,​ en donde se encuentran los videos en línea titulado The Noise El Reencuentro.​
En 2017, Georgie se retira parcialmente de la música, comentando que «sólo cantará lo que Dios le mande a cantar», en el comienzo de su andar en el cristianismo.​
Álbumes de estudio
Álbumes recopilatorios
Isla Maracuyá

Isla Maracuyá (en portugués: Ilha do Maracujá) es el nombre de una isla continental que se encuentra situada en el Océano Atlántico, en la costa sur del país sudamericano de Brasil, en la Bahía de Babitonga (Baía da Babitonga). Forma parte del Archipiélago das Graças.​​
La isla se encuentra deshabitada. Administrativamente forma parte del sureño estado de Santa Catarina y se halla cerca de la ciudad de San Francisco del Sur.
Clipper (refresco)

Clipper es un refresco español de origen canario. Comenzó a fabricarse en 1956 en el garaje de la Casa Mulet, en Ci
Clipper surgió en 1956 de Ciudad Jardín, en Las Palmas de Gran Canaria. Con el paso del tiempjunto a su hermano Mario Gómez, y o fue expandiéndose a otras islas por su popularidad. su fácil producción
Después, con el incremento del tráfico de mercancías en los puertos de la Luz y de Santa Cruz, las grandes compañías como la Cola-Cola Company y la Pepsi Cola Company (Actualmente Pepsico) importaron sus refrescos a Canarias, haciendo que Clipper obtuviera competidores, simultáneamente empresas de refrescos canarios empezaron a desaparecer porque ya no era rentable hacer competencia en contra de Clipper y ahora otros competidores aun más poderosos.
Años después, Clipper empezó a ser más popular durante los años 80, promocionándose como un producto original de la región, posteriormente, lanzando un nuevo sabor a manzana. Con el cambio de siglo, Embotelladora de Canarias comenzó la publicidad de Clipper, particularmente en televisión, con anuncios fundamentalmente cómicos. En el 2006, con motivo del 50 aniversario, se renovó la imagen de la marca, estilizando los grafismos de las etiquetas.
Actualmente desde 2012, Clipper ha creado unos polos en colaboración con Kalise, y con cinco sabores:
Fresa ácida

Fresa Ácida fue un magacín de humor y actualidad de Telecinco, que se estrenó el jueves 11 de febrero de 2010 en el access prime time y fue cancelado el 4 de marzo de 2010. El programa fue presentado por Carmen Alcayde, Cinta Méndez y Adriana Abenia.​
Análisis en tono irónico de la actualidad política y social.​ El programa conservaba secciones de G-20 como ancianolesciencia... El hombre y la chica que hablan y también la reportera, que es Nerea Barrios también estaban en G-20.
El programa se estrenó el 11 de febrero de 2010 en el access prime time siendo presentado por Carmen Alcayde, Cinta Méndez y Adriana Abenia y emitiéndose los jueves y los domingos en horario access. El programa fue cancelado el 4 de marzo de 2010 debido a sus discretos registros de audiencia.​
Horchata de almendra

La horchata de almendra es una bebida de origen español elaborada con agua, azúcar, canela y almendras, se bebe muy fría y, sobre todo, hecha granizado. Es muy tradicional en las provincias españolas de Murcia, Albacete y Almería, y una alternativa a la conocida horchata de chufa de Valencia.
La palabra horchata procede del latín hordeata, agua de cebada, hecha con hordeum, voz latina que significa cebada.​ Según la RAE el vocablo habría llegado al español a través del mozárabe, lo que explicaría la transformación consonántica a ch y el mantenimiento de la t, en lugar de la evolución natural que habría devenido en orzad', semejante al italiano, orzata.
Con el paso del tiempo, y al extenderse su uso a otros lugares del mundo con distinta disponibilidad de ingredientes, la cebada sería sustituida por otros vegetales (cereales, tubérculos como la chufa, frutos como las almendras, así como el arroz y otros) resultando en diferentes tipos de horchata. Todas son bebidas de apariencia similar que se caracterizan por su color blanco lechoso, aunque se elaboran con diferentes ingredientes y procesos.
Sirope de horchata

El sirope de horchata, más conocido por su nombre en inglés Orgeat Syrup (/ˈɔːʒɑː ˈsɪrəp/) es un sirope dulce de almendras, azúcar y agua de rosas o agua de azahar. Originalmente se hacía una mezcla de cebada y almendras. Tiene un pronunciado sabor a almendras y se usa para dar sabor a muchos cócteles como el Mai Tai y muchas bebidas Tiki.​​​
Se puede encontrar una receta temprana (pero tóxica) de orgeat en The English and Australian Cookery Book:​
Las almendras amargas generalmente contienen cianuro y pueden ser letales en grandes cantidades.​ Napoleón Bonaparte murió, según se dice en parte por beber demasiada comida que otros también habían inventado con venenos adicionales.​ Por esta razón, los jarabes modernos generalmente se producen solo a partir de almendras dulces. Tales productos de jarabe no contienen niveles significativos de ácido hidrocianico, por lo que generalmente se consideran seguros para el consumo humano a menos que la persona sea alérgica.​
La palabra deriva del latín hordeaceus, que quiere decir «hecho con cebada».
De aquí también procede la palabra catalana orxata, de la cual deriva la española «horchata», y aunque etimológicamente la horchata de chufa y el orgeat tienen el mismo origen, hoy en día ambas bebidas tienen poco más en común.
En España se le conoce como horchata de almendra y se consume en el Levante español. En Túnez y Libia se le llama rozata y generalmente se sirve frío en bodas y fiestas de compromiso como un símbolo de alegría y pureza debido a su color blanco y su sabor fresco. Viene en muchos sabores diferentes, como almendra tradicional, plátano, mango, pistacho, entre otros. En Surinam, hay una bebida llamada orgeade, que es un jarabe similar hecho de azúcar y almendras. La ruġġata maltesa está hecha de esencia de almendras y vainilla y puede incluir canela y clavo.​ En Chipre y en las islas griegas de Quíos y Nísiros, un jarabe similar se conoce como soumádha (griego: σουμάδα). La soumada tiene una historia muy antigua, al menos en Chipre, que se remonta a la época romana, y el rey Pedro I de Chipre lo entregó como un manjar exótico al rey Casimiro III de Polonia en el Congreso de Cracovia de 1364.​
Durian

El durián, durian o durión​ es el fruto comestible de varias especies de árboles pertenecientes al género Durio. Existen 30 especies reconocidas de Durio, nativas de Indonesia, Malasia, Filipinas y Tailandia; al menos nueve de ellas producen frutos comestibles.​​ Durio zibethinus, nativo de Borneo y Sumatra, es la única especie disponible en el mercado internacional. Tiene más de 300 variedades con nombre en Tailandia y 100 en Malasia, a partir de 1987. Otras especies se venden en sus regiones locales.​
La historia y cultivo del durián​ son muy interesantes, ya que desde su nacimiento es denominado en algunas regiones como el «rey de las frutas»,​ el durián se distingue por su gran tamaño, su fuerte olor, y las espinas de su cáscara. El fruto puede llegar a medir 30 cm de largo y 15 cm de diámetro, y suele pesar 1 a 3 kilogramos (2 a 7 lb). Su forma varía de oblonga a redonda, el color de su cáscara de verde a marrón y su carne de amarillo pálido a rojo, según la especie.
Algunas personas consideran que el durián tiene una fragancia agradablemente dulce, mientras que otras consideran que el aroma es excesivo y desagradable. El olor provoca reacciones que van desde un profundo aprecio hasta una intensa repugnancia, y se ha descrito como cebollas podridas, aguarrás y aguas residuales sin tratar. La persistencia de su olor, que puede durar varios días, ha llevado a algunos hoteles y servicios de transporte público del sudeste asiático a prohibir la fruta. Sin embargo, el naturalista británico del siglo XIX Alfred Russel Wallace describió su pulpa como «un rico flan muy aromatizado con almendra». La pulpa se puede consumir en varios estados de maduración y se utiliza para aromatizar una gran variedad de postres salados y dulces en la cocina del sudeste asiático. Las semillas también se pueden consumir cocidas.
Utilizado por primera vez alrededor de 1580, el nombre «durian» se deriva de la palabra en lengua malaya dûrî, que significa «espina»,​ una referencia a las numerosas espinas de la corteza, junto con el sufijo constructor de sustantivos -an.​​ El nombre de la especie zibethinus deriva del nombre de la civeta (Viverra zibetha), conocida por su olor.​ Las evidencias más antiguas se remontan a las transcripciones en javanés antiguo alrededor del siglo XII. La palabra «duryyan» fue escrita en la placa de cobre de Mar'smu: «i Mar'smu hulu wras Sang Duryyan» que significa «del pueblo Mar'smu el oficial del granero de arroz es Sang Durryan». La palabra Sang aquí significa que el hombre era de clase media de la estratificación javanesa (j.m.madrais).
Budín

El budín es un tipo de alimento inspirado en la cocina inglesa y estadounidense que puede ser un postre o un plato no dulce (salado o picante) que es parte de la comida principal. El postre suele estar compuesto de diferentes ingredientes dependiendo de la región: migas de pan, bizcocho, arroz, sémola, etc. aglutinado con huevo y aderezado a veces con natilla o frutas diversas. Este postre no está relacionado en su totalidad con el pudding ya que la elaboración, textura y receta que se emplea para cada uno es distinta.
Según el Diccionario de la lengua española, "budín" proviene del inglés pudding y también se le puede llamar "pudín". Se refiere a un «dulce que se prepara con bizcocho o pan deshecho en leche y con azúcar y frutas secas».​
Existen diferentes variantes del budín; en su sentido más general suele ser dulce (masa, leche, huevo, frutas, etc) pero existen variantes saladas similares a las salchichas o embutidos.​
Cuando se sirve como postre se suele acompañar de crema inglesa, nata o caramelo.
La mayoría de los budines pertenecen a las cocinas de origen anglosajón.