Лесковдол

Леско̀вдол е село в Западна България. Намира се в община Своге, Софийска област.
Лесковдол се намира в Голема планина, част от Западна Стара планина. Цялото землище е малко над 26,2 кв. км. Самото село е разположено между 600 и 1100 м надморска височина и е съставено от десетки махали, пръснати по планинските склонове. В селското землище попадат върховете Кравя (1207 м), Старо пладнище (1297 м), Лиляка (1399 м) и Издремец (1492 м), който е и най-високата точка от землището на Лесковдол.
Коларски и черни пътища свързват Лесковдол със съседните му села – Брезовдол, Редина, Буковец, Желен и Бов.
По вид почвите са основно кафяви горски, глинесто-песъчливи, което ги прави неблагоприятни за земеделие. Преди около 70-80 години, поради тогава почти напълно обезлесения терен, почвите в селото и в района ставали жертва на ерозия и денудация, като този проблем бил разрешен с масовите залесявания от 50-те до 80-те години на миналия век.
Още в самото начало на XX век в района на Лесковдол и съседните му села започват проучвания за полезни изкопаеми. Търсени са основно оловно-цинкови и медни руди, въглища и каменна сол.
В Лесковдол и землището му са открити две находища, които биват дадени на концесия за добив: „Божидар“ - за оловно-цинкова руда и „Балкан“ - за медна руда. Търсенето и добиването в тях ставало чрез запазване на периметри за дирене, в рамките на които бил позволен самият рудодобив. По-голямото находище било „Божидар“, чиято концесия започнала през 1913 година, а запазеният периметър бил 600 хектара.
Концесията на по-малкото находище „Балкан“ започнала през 1911 година, а периметърът ѝ обхващал 400 хектара, които били основно в землището на Лесковдол и частично в това на съседното село Желен.
Експлоатацията и в двете находища била слаба и непостоянна, и се случвала само в части от запазените периметри. Самият добив от тях не траел повече от няколко години, тъй като добитата руда не се поддавала на флотация. Почти веднага след преврата през 1944 година новата власт си поставила за цел разработка на находищата „Балкан“ и „Божидар“, като по неясни причини обаче това не се случило.
Допълнително в източното подножие между върховете Издремец и Лиляка, в местността Баин камък, е функционирала малка кариера за червен гранит и павета, която била експлоатирана малко в началото на XX век и впоследствие изоставена. С политическите промени след 1944 година е решено кариерата да се разработи отново. За целта се прокарва път от гара Своге до кариерата, но дори и с неговото съществуване кариерата Баин камък работила изключително малко и неефективно. Всичко това довело до прекъсване на работата и повторно изоставяне на кариерата през 1955 година.
Климатът в района е умереноконтинентален. Зимата е студена със средни януарски температури около −2 °C градуса, а снегът, особено в по-високите и усойни местности, се задържа обичайно до средата на февруари - март. Пролетта е по-често прохладна и слънчева с превалявания, за разлика от есенния период, когато валежите са по-малко, а температурите рязко намаляват. Лятото е често сухо, задушно в по-ниските части и прохладно във високите махали. Средните юлски температури на въздуха са 20 °C, а максималните понякога достигат около 30 градуса, поради местоположението на селото в малка долина.
Територията на селото е прорязана от десетки, главно пресъхнали планински потоци, които образуват малки долове. Главните постоянно течащи реки са Рединска, Червени дол, Късѝ дол и Селска. Останалите реки и потоци в селото са непостоянни и изникват след по-обилните пролетни валежи и снеготопене. През 80-те години от Община Своге изграждат бараж и няколко прага по поречието на реките Рединска и Червени дол, като след пороите от август 2014 година всички съоръжения са унищожени. Цялостно територията на Лесковдол е богата на подпочвени води. В местността Локвата, североизточно от махала Вратнѝца, има малко и често пресъхващо езеро. Едва 0,03 % от землището са заети от постоянно течащи води.
Река Рединска е главната река, която протича през територията на Лесковдол. Извира от склоновете над махала Ра̀змерица, поради което е наричана от местните Ра̀змеришка. По пътя си Рединска събира в себе си всички други реки и потоци от селото, като след това завършва в река Искър. Често погрешно е наричана Лесковска или Лесковдолска, а на някои карти се среща като Стара река. През лятото на 2014 година, след поройни дъждове, Рединска предизвиква сериозни наводнения по поречието си, повличайки дървета и тонове наноси със себе си и активизирайки няколко свлачища. Измененията в коритото на реката след пороищата могат да бъдат видени и днес.
Червени дол е друга основна река в селото. Тя извира близо до местността Червената вода, откъдето идва и името ѝ, тече през източната част на Лесковдол, като в долното си течение минава покрай махала Равно усое и близо до махала Добролѐво бърдо, се влива в Рединската река. Преливането на Червени дол през лятото на 2014 година поврежда частично настилката на пътя Своге - Лесковдол при отклонението за махала Добролѐво бърдо.
Река Късѝ дол извира над махала Падѝната, в северната част на селото, близо до местността Дупките. Малко по на юг от селската църква се влива в река Селска. Кръстена е Късѝ дол заради краткото разстояние, в което тече – едва около 2 километра.
Река Селска, наричана също Лесковска започва от склоновете между махалите Вратнѝца и Падѝната. Преминава покрай старото начално училище и църквата, а малко преди кметството, под махала Гребеньо̀, се влива в река Рединска. Носи името си от местността Село, през която протича.
Реките Метльов дол, Кален дол, Трите кладенци и Дедов дол извират от западното подножие на връх Издремец, протичат през северните части на селското землище и се вливат в река Трескавец. По протежението им през 30-те години са правени каменни баражи и прагове със суха зидария за овладяване на наводненията и пороищата надолу по течението, като Дедов дол е сочена за най-опасния приток на река Трескавец.
В миналото цялата област на Искърския пролом е била заемана от стари, гъсти гори, които на места дори били непроходими. Само 30 години след Освобождението обаче районът на селото, а и на целия Искърски пролом, бил обезлесен, а множеството малки дерета се превръщали в буйни потоци при всеки дъжд, което водело до щети за местните и сериозно застрашавало новопостроената ж.п. линия до Варна. За справяне с проблема през 1924 година започват масови залесявания, като връх Издремец в землището на Лесковдол е едно от първите обхванати места, тъй като от подножието му извирали някои от най-опасните притоци на река Трескавец. След 1934 година, когато водосборът на Трескавец е обявен за строгоохранителен периметър, мащабът на залесяванията около Издремец се увеличава с цел овладяване на реките Дедов дол, Кален дол, Три кладенци и Метльова падина. Годишно се садели десетки хиляди фиданки, основно иглолистни видове, но също върби, канадски тополи, дъб, акации, брези и други.
Едва след 1950 година започват по-масови залесителни дейности и в другите райони от селото, като основно се садяло върху пустеещи земи и свлачищни терени. През 1955 година от цялото землище едва 10,478 декара били залесени, като само 27% от тях били с дървета над 30 години. С цел запазването на младите фиданки били въвеждани ограничения за пашата на козите, като имало и обособени пасища за овцете и едрия добитък.
В наши дни територията със статут на гора в селото и неговото землище е значителна – близо 58%, което е с 3% увеличение в сравнение с 2014 година. От иглолистните видове доминира борът - бял и черен, по-рядко смърч и ела, докато от широколистните най-разпространени са букът и дъбът, по-рядко акация, бреза, орех, габър и тополи, предимно по поречието на река Рединска. Най-високите северни и североизточни части на землището – особено под върховете Лиляка и Старо пладнище – са заети от стари букови гори, голяма част от които са обхванати от защитената зона по Натура 2000 „Искърски пролом – Ржана“.
От храстите повсеместно срещани са малината, къпината и шипката, докато боровинки растат по голите била над селото. В махалите и около тях са разпространени значително овощните дръвчета – ябълка, слива, череша, джанка, круша и по-рядко праскова, вишна и дюля, като тяхното по-масово засаждане в селото започва през 60-те години на XX век.
В миналото районът на Лесковдол бил изключително див, покрит с гъсти гори, което обуславяло наличието на множество диви животни, които се срещали изобилно тук: вълци, мечки, лисици, диви свине, сърни, елени. С разпръскването на селото и разрастването на махалите броят на дивите животни, както и тяхното разпространение, намалял значително. В наши дни тук се срещат предимно диви свине, диви зайци, сърни. В района на връх Лиляка е открита и малка популация от вълци. Домашните животни пък са застъпени в обитаваните махали на селото.
Територията извън махалите на Лесковдол, както и землището му, се делят на стотици местности, като по-важните и големи от тях са:
Северната, северозападната и североизточната части от землището на селото са обхванати от защитената зона „Искърски пролом – Ржана“ по критерия за местообитанията на Натура 2000. Цел е опазване на растителните популации от дъб, габър, цер, както и на различни видове сухи треви и храсти. Защитената зона обхваща и части от някои махали, като например Лешке, Вратнѝца, Кокелини бабки, Средно бърдо, Равно усое и други.
В обхванатите от Натура 2000 райони от землището на селото са открити 11 местообитания обект на защита, като сред тях са пещерата Меча дупка, защитената зона „Трескавец“ в частта ѝ в землището на селото и други.
Освен защитените зони за растителни видове, части от землището на Лесковдол са описани като подходящи или оптимални за развитието на популации от различни защитени животински видове като например алпийска розалия, буков сечко, вълк, няколко вида прилепи и други.:
Историческите извори за селищата от областта на Искърския пролом сочат, че повечето населени места тук са нововъзникнали и са датирани към края на XIV век. Причини за основаването им са различни, но най-често става въпрос за преселение на семейства, избягали към този район след падането на България под турска власт. В случая с Лесковдол няма официално потвърдена информация за възникването на селото. Едно от първите споменавания на селото е в страниците на османски регистър, датиран към средата на XVI век, според който в Лесковдол има 10 домакинства и едно неженено лице.
Като първоначално място на заселване както от местните, така и в историческите източници, се посочва местността Село, която се намира в дола между махалите Ливада и Касо̀во бърдо. Сведения показват, че в началото Лесковдол е било купно селище, но с времето нарастването на населението и липсата на пространство и земи в местността ускорили процеса на разпръскване на селото, който започнал още преди Освобождението. Разселването от старото селище се състояло в създаване и населване на колиби и единични дворове по хълмовете около дола, основно на места, подходящи за земеделие, с налични водоизточници и близо до високопланински пасища. По време на освободителната война населението бяга към Враца, като след края на сраженията повечето от жителите не се върнали в старото селище, а се заселили по вече съществуващите кошари около него.
С времето разрастването на кошарите и единичните дворове довежда до образуването на нови махали. Непригодното географско местоположение на старото село спомогнало пръскането на населението в новите махали да стане окончателно. По сведения от 30-те години на XX век мястото на старото село било напълно изселено, без нито една къща, и се познавало само по запазените сливови дървета.
На 17.04.1944 година, по време на Втората световна война, на юг от днешния селски център са хвърлени над 20 бомби, като въпреки това няма регистрирани жители, напуснали селото поради сраженията.
През 1950 година на връх Издремец, намиращ се в лесковдолското землище, се състоял конгрес на Първи балкански новоосвободителен отряд - нелегална група младежи от околните села, обединени срещу новия режим и целящи възстановяване на БЗНС. Малко след самия конгрес участниците в него и други членове на отряда са заловени и година по-късно осъдени, като сред тях има и двама мъже от Лесковдол - Трайко Колев и Никола Коцев.
През 20-те и 30-те години на XX век обезлесяването в района води до възникване на множество пороища и наводнения, които застрашават железопътната инфраструктура в целия Искърски пролом. За справяне с проблема се създават защитени зони, т.нар. строгоохранителни периметри, чиято цел е изселване на жителите от дадения периметър, забрана на каквато и да е земеделска дейност и пълноценно залесяване за овладяване на пороите. През 1946 година било планирано обявяване на нов строгоохранителен периметър, който да обхване водосборния басейн на река Рединска. За целта било предложено цялостно изселване на селата Лесковдол и Редина, тъй като при частични изселвания неизселените домакинства нанасяли щети на залесените площи. От внесен по въпроса доклад се разбира, че от всички 141 домакинства в Лесковдол 89 домакинства - общо 415 души - желаели да се изселят, а останалите 52 домакинства - общо 253 души - били против. До създаване на периметър „Рединска река“ обаче така и не се стига поради национализацията на горите през 1947 година и последвалата промяната на реда и начина на залесяване.
На 7 октомври 1948 година Общинският съвет в Своге взема решение за промяна на границите между Лесковдол и Редина. Целта е по-доброто администриране на селата и премахване делението на Редина от местните на две части, съответно
С решението на Съвета от Редина към Лесковдол се прехвърля I-ва Редина и махалите около нея - Свино̀ве, Стоевица, Попово лешке, Обретен, Ливадище, Котлене, Горуня, Джидовец, Пали градище и Драганов ток - общо 35 къщи. В наши дни прехвърлените махалите се намират в югозападната част на Лесковдол, като преди преминаването им към селото то е започвало при махала Гребеньо̀. Бившата I-ва Редина днес е своеобразен център на Лесковдол, като тук са разположени бившето основно училище, служещо днес за кметство, сградата на затворените главен магазин, читалище и здравен пункт. След изменението на границите землището на Лесковдол се увеличава от 18,6 на 26,2 кв.км.
Основната хипотеза за произхода на името на Лесковдол е, че то идва от лешниковите дървета, които растат в изобилие в дола на река Селска и местността Село, където се смята, че е основано селото. Понякога етимологията на името се свързва с т.нар. „лиска“ - аргилит, вид седиментен камък, характерен за региона и нетипичен за останалата част от планината.
Има два варианта на изписване: Лесков дол и Лесковдол. В миналото името на селото се е изписвало по-често разделено или с тире помежду, докато в наши дни слетият вариант е приет за официален.
На територията на Лесковдол има регистрирани няколко надгробни могили, като подобни съоръжения са открити и в съседните села Редина и Буковец. Тези обекти са свързвани с различни тракийски племена, като историческите данни показват, че районът на Своге и околните села е бил гъсто населен още от тракийско време.
В крайната западна част на селското землище пък, над местността Мазнотил, се намира връх Градище, за който се смята, че е бил част от система от градища и крепости по протежението на Искърския пролом. Тези градища са имали наблюдателна и охранителна функция, и са били използвани през Римско и Византийско време, а някои от тях остават действащи и през Средните векове. По откритите находки в изследваните подобни крепости в района се предполага, че покрай част от тях са възниквали и селища, населявани както от военно, така и от цивилно население. При преминаването си в района през 1933 година Павел Делирадев говори за Лесковдолско градище, за което твърди, че служело за наблюдение на движението по течението на Искър, както и че било във връзка с Бовското градище.
Районът на върха, както и намерените в селото надгробни могили, са вписани като недвижими културни ценности в архелогическата карта на България.
Постоянното население на селото е 59 души по данни от юни 2024 година, като по-голяма част от тях е съсредоточена в махалите Селище, Попо̀в кладенец, Вратнѝца, Добролѐво бърдо, Свино̀ве и Кокелини бабки. Поради по-изолираното си местоположение населението е изключително хомогенно, като това почти не се е променяло през вековете. Според данни от преброяването през 2011 година близо 98% от жителите се съотнасят към българската етническа група, докато 2% не са се самоопределили.
Според преброяванията на населението селото винаги е имало положителен прираст до средата на XX век, когато процесът на миграция от селата към градовете, основан на обществено-икономически промени, засяга и Лесковдол. Още през 1940-1941 година обаче, след обиколката си в района, Любомир Динев говори за по-мащабно преселване на цели семейства от Лесковдол към Северна България в търсене на по-добри условия за земеделие. Според Динев между 1879 и 1900 година 3 къщи от селото са се изселили към района на Червен бряг и Врачанско, докато между 1919 и 1941 година преселилите се къщи са вече 19, а районите на преселване са в Новопазарско, Каспичанско, Врачанско и Айтоско.
В доклад от 1940 година началникът на Свогенската секция за укрепване и залесяване установява в 19 села, сред които и Лесковдол, „липса на източници за прехрана“, като настоява за незабавно преобразуване на тези селища в купни, концентриране на част от жителите им и разселване на останалите към различни райони на страната.
През 1948 година, в свой доклад, общинският съвет в Своге обяснява слабото увеличение на населението в Лесковдол с разселването на много семейства към различни части на България в търсене на препитание. Намаляването на населението продължава и след това, като около 1960 година се наблюдава по-рязък спад, отдаван основно на преселването на лесковдолчани към други градове и в близкия Своге, по-специално кв. „Дренов“, който през 1964 година е официално признат като част от град Своге и е почти изцяло сформиран от жители на Лесковдол и Редина. С намаляването броя на жителите в селото, особено в отдалечените махали, остават да живеят предимно хора от най-старото и старото поколение.
Започналото през 2020 година преместване от градовете към селата заради пандемията от COVID-19 се отразява и в Лесковдол, където към юни 2024 година броят на жителите с настоящ адрес е 112 души, в сравнение със 70 към края на декември 2019 година.
Застроената площ от цялото землище на Лесковдол е 5,1%, като къщите са разпределени в множество махали, повечето от тях достъпни по черни или коларски пътища. Имената на лесковдолските махали са следните:
Имената отбелязани със звездичка могат да бъдат срещнати и членувани.
Лесковдол започва след спирка „Лозето“ по линията Своге - Лесковдол, като къщите преди това са в землището на Редина.
В наши дни кметството се намира в сградата на бившето основно училище, като преди това се е помещавало в специално заделено за него помещение в сградата на бившия кооперативен дом. През лятото на 1999 година кметството официално затваря заради намаляващия брой жители. Оттогава насам Лесковдол се обслужва от кметски наместник, който е на пряко подчинение на кмета на Своге.
Данни след Освобождението показват, че до откриването на ж.п. линията София - Роман през 1897 година жителите на Лесковдол изнасяли да продават продукцията си на пазарите в София, Ботевград и Враца, като транспортирането на стоките ставало пеш или с помощта на коне. Със заработването на пътническите и товарни превози по новата линия, както и основаването на гарата в Своге, хората от селото се пренасочили към тържищата в новооформения пазарен център в региона. Местните почти изцяло били заети със земеделие и животновъдство, основно за собствени нужди. През 1940 година в Лесковдол се основава кредитната кооперация „Изримец“, чиято цел била да развие икономически селото, но въпреки основаването си тя така и не заработва.
Жителите, които не били заети в селското стопанство се трудели почти изцяло в района на селото и близките населени места, първоначално в строежите на железопътната линия, прокарването на новите пътни артерии и масовите залесявания, а впоследствие в новооткритите предприятия в Своге и в мините и кариерите в околността. В миналото лесковдолчани работели и като прислуга в Своге и в София, както и като сезонни жътвари в Софийското поле.
Към момента в селото няма действащи предприятия и икономически то е изцяло зависимо от общинския център.
В Лесковдол имало два магазина - единият в днешния център на селото, а другият в махала Попо̀в кладенец. Преди промяната на селските граници през 1948 година първият бил главният магазин на село Редина и бил управляван от местната кооперация „Чукава“, но впоследствие той и прилежащата му пивница преминават към територията на Лесковдол. Поради липса на специално помещение за магазина започва изграждане на кооперативен дом, като в средата на 1961 година новото магазинно помещение е готово, докато цялостното приключване на кооперативния дом става 7 години по-късно. Магазинът в махала Попо̀в кладенец пък започва работа в самия край на 1959 година, докато официалното завършване и откриване на сградата му става през 1966 година. Към днешна дата нито един от двата магазина в селото не работи.
В Лесковдол функционирали няколко кръчми, като те биват затваряни постепенно след промяната на политическия режим в страната. В селото, основно по поречието на Рединска река, но не само, имало построени и няколко частни воденици, от които след решение на Свогенския местния народен съвет на депутатите и трудещите се (МНСДТ) е оставена да работи само една.
Земеделието в Лесковдол било главният поминък и в него били заети почти всички жители. В миналото обработваните площи съставлявали ниви и зеленчукови градини, както и малко лозя, а от културите основно се отглеждали картофи, ръж и овес. Недостатъчното количество земя, следствие от пресечения планински терен, предопределяло и нейното постоянно използване, като това водело до честото ѝ изтощаване. Именно поради бедните почви и по-неблагоприятния климат през годините някои местни стопани се изселвали към Северна България, където условията за земеделие били значително по-добри.
В наши дни земеделието в Лесковдол е изцяло за лични нужди, основно под формата на овощни и зеленчукови насаждения, които са почти изцяло съсредоточени в населените части.
Животновъдството в Лесковдол се състояло предимно в отглеждането на дребен и едър рогат добитък, като добиването на продуктите от тези животни бил друг важен отрасъл в селото. През годините в Лесковдол основно се отглеждали овце и кози, по-малък брой говеда, свине и птици. В наши дни отглеждането на животни, също като земеделието, е единствено за собствени нужни.
Главният път за Лесковдол, единственият асфалтов в селото, се отклонява от шосето София – Мездра и свършва в махала Кокелини бабки. Той е общински, с дължина около 8 километра, като номерацията му е SFO3611. Асфалтиран е бавно, на етапи, между 1959 и 1982 година.
След поройните дъждове през август 2014 година пътят за Лесковдол остава в силно влошено състояние. Има няколко активизирани свлачища, а асфалтовата настилка бива частично разрушена. През 2020 година пътят е рехабилитиран, а две години по-късно по-голямата част от свлачищата по трасето са укрепени. Цялостното обновяване на пътя към селото е залегнало в инфраструктурната програма на Община Своге.
След Освобождението до 40-те години на XX век в селото, с изключение на главния път към новия център, съществували значително по-малко пътни връзки, отколкото днес. Съществено разширение на селската пътна мрежа е взето през 1946 година, когато общинският съвет в Своге гласува направата на нов път от отдалечената махала Ра̀змерица до махала Попо̀в кладенец.
През следващите години започва разширение и поддръжка на пътната мрежа в и между махалите, като към 1950 година изчислената ѝ дължина е около 12 километра. През 1960 година е довършен и разширен пътят от махала Попо̀в кладенец до центъра на селото, който бил ключов, тъй като свързвал пряко махалата с новия център на селото. Две години по-късно бил завършен пътят между Попо̀в кладенец и село Желен, по който се стигало и до Своге, а дължината на пътната мрежа в селото вече достигала 23 километра. През 70-те години се работело по пътищата към махалите Драганов ток, Котлене, Падѝната, Горуня, Осѝчено бърдо, Ливадище, Гребеньо̀ и Добролѐво бърдо, а също и бил разширен допълнително пътят към махала Попо̀в кладенец, като бил направен и нов мост над река Рединска в местността Чепория.
Разширяването с булдозер на селската пътна мрежа и направата на нови отсечки продължавало, като през годините част от пътищата били покрити с баластрена настилка. При преливането си през август 2014 година река Рединска отнася паянтовия мост за махалите Свино̀ве и Попо̀в кладенец, като на негово място в края на 2015 година Община Своге изгражда нов бетонен мост.
В края на 1954 година Първичната партийна организация в Лесковдол взема решение да се откупи част от съществуваща в близост до селото далекопроводна електрическа мрежа, собственост на Съветско-българското минно предприятие, която към онзи момент подлежала на демонтиране. Същевременно от местните е отправено и допълнително искане към Общината за поставяне на трафопост, с което официално да започне процесът по електрифицирането на Лесковдол.
Към април 1957 година започва подготовката за трафопоста и отсичането на дървета за стълбове, като до края на годината всичко е подготвено, а самият трафопост бива изграден в следващите месеци. В края на 1958 година цялото село вече е електроснабдено, а дължината на мрежата е над 25 километра. През 60-те и най-вече през 70-те години в Лесковдол биват построени множество вили, като това оказва своето влияние върху електроснабдителната мрежа в селото и налага нейното укрепване. За целта между 1978 и 1981 година са построени нови трафопостове в махалите Ра̀змерица и Попо̀в кладенец, а мрежата бива ремонтирана и разширена. В Лесковдол все пак останали единични, изключително отдалечени къщи, които не били електрифицирани.
Землището на селото е наситено с естествени извори, които били използвани от местните още от заселването си в тези земи. В миналото всяка махала, дори от по 2-3 къщи, имала самостоятелен водоизточник, като именно изворите били мястото, в близост до което се оформяли махалите. Преди, когато Лесковдол още било колибарско селище, естествените плитки извори били основните водоизточници, като водата се доставяла от тях чрез наземни водопроводи от букови стволове.
През 1930 - 1932 година били каптирани първите извори, като чешмите били изградени от цимент, а водата била довеждана по метални тръби от недалечни водоизточници. През 1940 година в селото са построени две чешми с водопойно корито - една в местността Червената вода и друга в местността Студения преслап. Година по-късно е изградена и чешма в махала Касо̀во бърдо.
Към 1959 година Община Своге нямала какъвто и да е план за водоснабдяване на селото, като жителите все още пиели вода от изворите и реката. Действия по създаване на цялостна водоснабдителна мрежа започват бавно през 1961 година с работа по изграждане на водопровод в централната част, преди всичко за основното училище, а през 1962 година започва първи етап от строежа на водопровод в една от най-големите лесковдолски махали Попо̀в кладенец. И двата водопровода са завършени през 1963 година, като същевременно из селото биват изградени и нови 4 чешми. Работата продължава през следващите години със строежа на разширения към махалите Ра̀змерица, Добролѐво бърдо, Свино̀ве и Равно усое, както и изграждане на каптажи в махалите Попово лешке и Селище. Изграждането на цялата мрежа ставало на ръка, без проекти и изцяло на доброволни начала от населението, като съоръженията невинаги отговаряли на техническите изисквания. Дебитът на повечето източници пък бил малък, например средното количество подавана вода в централната част на Лесковдол било 0,300 литра/секунда.
За началото на 70-те години бива планиран строежът на водоснабдяване за редица махали, но фактори като сложния планински релеф, разпръснатостта на махалите и малките дебити на каптираните източници създават сериозни препятствия и забавят снабдяването с вода на всички набелязани места.
В наши дни водоснабдяването в Лесковдол е изцяло нецентрално и от местни каптажи, а мрежата в голямата си част е остаряла и в лошо състояние. Поради планинския и силно разпръснат характер на Лесковдол, както и прекалено малкия брой жители, в селото никога не е планирана, нито изграждана канализация.
Строеж на телевизионна кула в селото започва да се планира от общинския съвет в Своге още през 1970 година, но действия по нейното изграждане започват едва в края на 1978 година след години настояване от жителите. Първоначалният срок за завършване е 30.12.1978 година, впоследствие удължен с почти две години, като успоредно е строен и захранващ мачтов трафопост. Към 1981 година телевизионната кула е завършена и излъчва първа и втора програми в Лесковдол. Тя се намира в махала Попо̀в кладенец, като в непосредствена близост до нея, години по-късно, след навлизането на мобилните комуникации, е построена и клетка на мобилните оператори.
Към 1955 година има изградена телефонна линия от Своге до пълномощничеството, която бива ремонтирана и подсилена през 1970 година с участието и труда на местните жители. Отвъд нея в Лесковдол не са изграждани други телефонни постове, въпреки че няколко години поред жители на по-населената махала Попо̀в кладенец поставяли въпроса за поставяне на телефонен пост в магазина там. През 1988 година Община Своге планирала да включи Лесковдол към градската автоматична телефонна централа, но поради липса на средства това така и не се осъществило.
На територията на селото преди е работело мобилно пощенско агентство, обслужвано от пощальон, който отговарял за разпространението на пощата и печата, а работата му се подпомагала от кмета. През годините от жителите и пълномощничеството било заявявано желанието за строеж на ПТТ станция, но искането им не било уважено.
През 1959 година в селото започва строеж на многофункционална сграда, като едно от помещенията в нея бива специално предвидено за здравен пункт. Той е открит на 1 септември 1961 година и съставлявал две стаи и чакалня. Преди тази дата в Лесковдол имало специално заделено помещение, което обаче не се използвало, тъй като посещенията от лекар в селото били рядкост. С откриването на новия пункт в него работел лекар на щат, който извършвал домашни посещения и провеждал разяснителни беседи на здравни теми сред населението. Към кабинета функционирал и аптечен пункт. Стоматологичното обслужване обаче било по-скоро профилактично и основно обхващало децата и учениците. В началото на 80-те години позицията за фелдшер в Лесковдол остава свободна, поради което селото се посещавало единствено един път седмично от лекар от Своге. След няколко години незаетото място, намаляването на населението и здравната реформа от 2000 година обуславят закриването на позицията и затварянето на здравния пункт в Лесковдол.
Първото училище в селото отваря врати през октомври 1938 година в сградата на църковната магерница. Преди това децата от Лесковдол посещавали училището в Редина, като през годините за кратки периоди в Лесковдол работели учители, които преподавали в отдадени под наем стаи от къщи поради липсата на помещение. През 1941 година със заем от Фонда за кооперативен строеж на народни училища към магерницата е направена пристройка, с цел увеличаване капацитета на училището, като то продължава да работи до 1967 година, когато е закрито поради малкия брой деца.
Второто училище в селото е основното училище на село Редина, което след промяната на междуселските граници от 1948 година преминава към Лесковдол. Към момента на преминаването от Редина към Лесковдол в училището имало трима прогимназиални и двама начални учители, които общо преподавали на над 120 ученика. Поради намаляването на учениците училището става начално през 1969 година, а десет години по-късно окончателно затваря врати. В наши дни сградата, която се намира на главния път за Лесковдол, приютява кметското наместничество, като част от помещенията са обособени с обществена функция - провеждане на събрания, празници и прочее.
През 50-те години комунистическата власт организирала курсове за ограмотяване на неграмотните пълнолетни жители в селото.
Има единични данни, че през 1929 година в Лесковдол било основано читалище „Пробуда“, като обаче липсват каквито и да е сведения за него., а данни за каквато и да е активност в началото липсват. Сигурни данни за читалище в селото възникват едва през 1956 година, когато Общината в Своге възобновява дейността на читалищата от селата в района с цел развиване на културна и библиотечна дейност сред населението. Към същата година читалище „Пробуда“ имало само 30 члена и едва 26 тома книги в библиотеката си, което го нареждало на едно от най-последните места в цялата община. Едновременно с възобновената дейност се усетила нуждата от отделна сграда. С изграждането на кооперативен дом в селото се предвиждало на втория етаж да се построи читалищен салон с капацитет 200 души. Строежът започнал през 1959 година, като салонът бил изцяло завършен в края на 1962 година.
През годините към читалище „Пробуда“ се създали вокални, театрални и танцови групи, които основно изнасяли представления на празници в Своге. Цялостно обаче работата му била слаба, като дори Общината констатира, че условията в Лесковдол, включително материалните, не предразполагат развиване на активна дейност. Библиотечният фонд пък в даден момент бил един от най-малките в общината - малко над 300 книги, като към края на дейността на читалището то разполагало с около 1200 тома. В последните си активни години читалище „Пробуда“ се включвало основно в организиране на съборите и честванията в Лесковдол. С намаляването на населението в селото културната дейност спира, като днес читалище „Пробуда“ де юре не съществува, тъй като не е регистрирано спрямо прилежащия закон.
В Лесковдол се провеждали и кинопрожекции, които започнали още в края на 40-те години, като първоначално селото било обслужвано от софийското подвижно кино №90, а прожекциите се случвали един път месечно. Били излъчвани основно български и съветски филми, но понякога и западни. Впоследствие кинообслужването на Лесковдол и съседните му села се поема от Община Своге чрез подвижното кино „Своге“. Към 1985 година поради малкия брой жители и подвижния характер на киното, в селото били осигурявани само 40 места за зрители, като прожекциите обаче почти не били посещавани.
През годините след 9 септември 1944 година, под егидата на Общината, се насърчавало създаването на читателски групи с цел пропаганда, като към 1953 година такива били основани в махалите Попо̀в кладенец (30 члена), Кокелини бабки (32 члена), Драганов ток (13 члена), Осѝчено бърдо и Ра̀внището (14 члена). Към 1959 година имало една група и различни кръжоци на теми родознание и здравна просвета, социализма в България и другите социалистически страни.
Населението в селото е източноправославно, като според статистическите данни в Лесковдол не са се и към момента не се изповядват други вери.
В селото има една-единствена църква - „Свети пророк Илия“ - която се намира в местността Арто̀, част от махала Селище. Църквата е изцяло завършена през 1933 година, когато е и осветена от Траянополския епископ Антим. На същото място преди строежа на църквата е съществувал малък параклис, който бил вграден в новия храм. Скоро след строежа на храма „Свети пророк Илия“ в съседство била изградена и магерница, която впоследствие приютява първото селско училище.
Към наши дни голяма част от инвентара на църквата е разграбен, включително част от иконите, а самата тя седи заключена. През 2013 година е извършен основен ремонт и реставрация на фасадата. На стената на храма, вляво от входната врата, е поставена паметна плоча с имената на загиналите във войните между 1912 и 1918 година мъже от селото.
По данни на Община Своге из Лесковдол и по билата над него има поне 13 оброчни кръста, което го прави едно от селата с най-много оброчища в Голема планина. Всеки от кръстовете е в почит на определен светец, като в деня от годината, посветен на светеца, хората от селото изнасяли курбан в негова чест. Към днешна дата някои от оброчищата са все още действащи.
В Лесковдол има три функциониращи гробища. Централното се намира до селското кметство, като преди промяната на селищните граници през 1948 година то било гробището на село Редина. Другите две са съответно в махала Селище, до селската църква, и в махала Да̀бето. Поради липсата на място за провеждане на ритуалите бива взето решение за построяване на две еднотипни постройки с функция като дом на покойника. Едната постройка е издигната в централните гробища, а другата в тези в махала Да̀бето, като сградите са завършени към 1990 година.
Старото гробище на Лесковдол, което е било унищожено при разширяване на коларските пътища в района, се е намирало в местността Село, смятана за мястото, на което първоначално е основано селото. Според предания на местните там някога имало и малък параклис.
Една от забележителностите на „Седемте престола“ - големият дървен полилей „Хоро“ - е подарен на манастира от жители на Лесковдол и Осеновлаг през 1815 година. Намира се в църквата на обителта и е съставен от 15 отделни части с оцветена дърворезба, дело на осеновлашки майстори.
До началото на 60-те години до селото се е стигало по черен път, по който било възможно да се движат единствено волски коли и мотори. С започналото през 1961 година проширение и шосиране на пътя той станал по-лесно проходим, като откриването на автобусна линия от и за Своге последвало скоро - през септември 1966 година. В самото начало линията била обслужвана от 6 курса дневно. Построяването на спирките станало на по-късен етап - тази в центъра на селото бива завършена през 1970 година, като автобусите често обръщали там заради лошото състояние на пътя до махала Кокелини бабки. През 1982 година автобусите вече редовно пътували до последната спирка в местността Валого. През годините имало планове през 1985 година транспортната схема да обхване и махала Попо̀в кладенец, но поради намаляване на населението това не се осъществило. С годините и броят на курсовете към селото се свил.
В наши дни линията за Лесковдол се обслужва от 2 курса, пътуващи от понеделник до събота от Своге към селото и обратно – един автобус сутрин и един следобед.
В самото село няма туристически обекти. Връх Лиляка обаче, който се отличава отдалеч с каменистите си склонове, е популярна точка за планинарите в района на Голема планина. Смята се, че в района му се е намирала крепост, вероятно възстановена по времето на кан Крум заедно с други градища в околността при похода му към Сердика. Днес в местността са останали голям брой камъни, разпръснати по билата на запад и юг от върха. В близост е преминавал и стар римски път, тръгващ от Враца в посока София и преминаващ основно по билото на Голема планина.
Други обекти близо до Лесковдол, към които има удобни пътеки от селото, са манастир „Седемте престола“, връх Издремец, хижа Тръстеная и езерата в района ѝ. През северната и североизточната част на землището преминава маршрутът Ком - Емине, който навлиза в селското землище северно от връх Издремец, продължава на юг през местностите Манастирска поляна, Баин камък, Берилова воденица и при югоизточното подножие на връх Старо пладнище минава в землището на Брезовдол, продължавайки на изток. Маршрутът е маркиран със зимна и обикновена маркировка, като повечето знаци са стари, а на места и липсващи.
През 2017 година в селото се отбелязва 118-ата годишнина от написването на творбите „Хайдути“ и „Клепалото бие“, които са написани от Иван Вазов в местността Берилова воденица, намираща се над Лесковдол. Събитието, което придобива името „По стъпките на Вазов“, става ежегодно, като през 2018 година включва богата програма, състояща се от вело- и пешеходен поход, танцови и музикални прояви, както и показ на различни занаяти. През 2019 година пешеходният поход се разраства и се състои вече от четири лъча, като освен от самото Лесковдол другите отправни точки са съседните села Бов, Осеновлаг и Лакатник, а крайна точка е местността Берилова воденица. Велопоходът е с начална точка Своге. Допълнително фестивалът включва разнообразни дейности от регионалния бит и култура. Организирането на събора продължава и през следващите години, като на традиционното място на провеждането му - местността Кръ̀сто - през месец август 2020 година бива издигнат паметен знак „Аз съм българче“ в чест на делото на Иван Вазов, който пише част от творбите си вдъхновен от природата в региона. През август 2021 година пък в махала Могилата бива открит паметен знак „Песни за Македония“, а през септември 2022 година, в близост до него, е издигнат Вазовият кръст.
Полет над Лесковдол - кадри от поречието на река Рединска с изглед към махала Ра̀змерица (1:01-1:10 от видеото) и махала Кокелини бабки (1:14-1:32 от видеото).
Сайт с информация за селото