davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Ear picking

Ear picking, also known as ear scooping (Chinese: simplified Chinese: 采耳; traditional Chinese: 採耳; pinyin: Cǎi ěr), is a type of traditional ear hygiene and leisure activity common in Asia. It involves the process of removing earwax using various tools. Ear picking service in China for leisure and pleasure dates back to Song dynasty (960-1279 CE).
The earliest records of ear-picking originated in the Han dynasty (202 BC-220 CE), and such leisure enjoyment was limited to the noble class until Tang dynasty (681-907 CE).
Ear-picking as a service originated in the Song dynasty (960-1279 CE) as part of the leisure options offered by tea house or public bathhouse. The Chinese-style ear-picking process involves specialized tools, massages, sound, and techniques that emphasize cleaning and stress relief. Aside from ear picks, ear-picking tools include cloud knives, ear spoons, ticklers made of goose feather, tuning forks, and peacock feathers for massages. The job requires extensive training in hand accuracy and steadiness.
Ear-picking service is especially common in Chengdu region, where services can be found in salons, public parks, roadsides, and tourist attractions. The Chengdu ear-picking custom was reportedly popularized during Ming dynasty (1368-1644 CE).
Ear picking, known as mimi souji (耳そうじ, 耳掃除) in Japan, is a traditional leisure and ear hygiene activity in the country.
Ear picking service in Vietnam is offered in barbershops along with massages. It’s commonly used by local people for ear cleaning, refreshment and stress relief.
Azure Dragon

The Azure Dragon (Chinese: 青龍 Qīnglóng), also known as Qinglong in Chinese, is one of the Dragon Gods who represent the mount or chthonic forces of the Five Regions' Highest Deities (五方上帝 Wǔfāng Shàngdì). It is also one of the Four Symbols of the Chinese constellations, which are the astral representations of the Wufang Shangdi. The Azure Dragon represents the east and the spring season. It is also sometimes referred to as the Blue-green Dragon, Green Dragon, or the Blue Dragon (蒼龍 Cānglóng).
The Dragon is frequently referred to in the media, feng shui, other cultures, and in various venues as the Green Dragon and the Avalon Dragon. His cardinal direction's epithet is "Bluegreen Dragon of the East" (東方青龍 Dōngfāng Qīnglóng or 東方蒼龍 Dōngfāng Cānglóng).
This dragon is also known as Seiryū in Japanese, Cheongryong in Korean and Thanh Long in Vietnamese.
As with the other three Symbols, there are seven astrological "Mansions" (positions of the Moon) within the Azure Dragon. The names and determinative stars are:
In the Romance of the Tales of the Tang [zh], the White Tiger's star is reincarnated as fictionalized General Luo Cheng, who serves Li Shimin. The Azure Dragon's Star is reincarnated as General Shan Xiongxin, who serves Wang Shichong. The two generals are sworn brothers of Qin Shubao, Cheng Zhijie and Yuchi Gong. After death, their souls are said to possess heroes of the Tang dynasty and Goguryeo, such as Xue Rengui and Yeon Gaesomun.
The Azure Dragon appears as a door god at Taoist temples. He was represented on the tomb of Wang Hui (stone coffin, east side) at Xikang in Lushan. A rubbing of this was collected by David Crockett Graham and is in the Field Museum of Natural History. The dragon featured on the Chinese national flag in 1862–1912, and on the Twelve Symbols national emblem from 1913 to 1928.
In Japan, the Azure Dragon is one of the four guardian spirits of cities and is believed to protect the city of Kyoto on the east. The west is protected by the White Tiger, the north is protected by the Black Tortoise, the south is protected by the Vermilion Bird, and the center is protected by the Yellow Dragon. In Kyoto, there are temples dedicated to each of these guardian spirits. The Azure Dragon is represented in the Kiyomizu Temple in eastern Kyoto. Before the entrance of the temple there is a statue of the dragon, which is said to drink from the waterfall within the temple complex at nighttime. Therefore, each year a ceremony is held to worship the dragon of the east. In 1983, the Kitora Tomb was found in the village of Asuka. All four guardians were painted on the walls (in the corresponding directions) and a system of the constellations was painted on the ceiling. This is one of the few ancient records of the four guardians.
In Korea, the murals of the Goguryeo tombs found at Uhyon-ni in South Pyongan province features the Azure Dragon and the other mythological creatures of the four symbols.
Dragon (zodiac)

The dragon (simplified Chinese: 龙; traditional Chinese: 龍; pinyin: lóng; Jyutping: lung; Cantonese Yale: lùhng) is the fifth of the 12-year cycle of animals that appear in the Chinese zodiac related to the Chinese calendar. The Year of the Dragon is associated with the Earthly Branch symbol 辰 (pinyin: chén).
It has been proposed that the Earthly Branch character may have been associated with scorpions; it may have symbolized the star Antares. In the Buddhist calendar used in Thailand, Cambodia, Laos, Myanmar, and Sri Lanka, the dragon is replaced by the nāga. In the Gurung zodiac, the dragon is replaced by the eagle. In the Old Turkic calendar it is replaced by a fish or crocodile. Early Persian translations of the medieval period change the dragon to a sea serpent, although in current times it is generally referred to as whale.
During China's Cultural Revolution, there was an attempt to replace the dragon with the giant panda; however, the movement was short lived.
People born within these date ranges can be said to have been born in the Year of the Dragon, while bearing the following elemental sign:
There are typically marked spikes in the birth rates of countries that use the Chinese zodiac or places with substantial Chinese populations during the Year of the Dragon, because these births are considered to be lucky and have desirable characteristics that supposedly lead to better life outcomes. The relatively recent phenomenon of planning a child's birth in a Year of the Dragon has led to hospital capacity issues and even an uptick in infant mortality rates toward the end of these years due to strained neonatal resources.
Cycle (trine group): Dragon needs Monkey, Monkey needs Rat, Rat needs Dragon; It is opposed to or rivals the Dog.
Munsu Water Park

Munsu Water Park (Korean: 문수물놀이장) is a state run water park located in the east of Pyongyang, North Korea, which opened to the public in November 2013. The park covers an area of 15 hectares (37 acres) with indoor and outdoor activities available all year round.
The park's completion ceremony took place on 15 October 2013 and involved the chiefs of the armed forces along with top government officials. Premier of North Korea Pak Pong-ju delivered a speech saying that "The water park is the edifice built thanks to Korean People's Army service personnel's spirit of devotedly carrying out any project and their fighting traits as they are ready to flatten even a high mountain at a go in hearty response to the order of the supreme commander."
The park has indoor and outdoor swimming pools, 14 water slides, a volleyball court, basketball court, a rock-climbing wall, a hair salon, a buffet restaurant, a cafe, and a bar. A life-size statue of Kim Jong Il stands in the foyer of the indoor swimming pool.
Outdoor fitness

Outdoor fitness consists of exercise undertaken outside a building for the purpose of improving physical fitness. It contrasts with exercise undertaken inside a gym or health club for the same purpose. The activity may be undertaken in a park, in the wilderness, or other outdoor location. The popularity of outdoor fitness grew rapidly in the second-half of the twentieth century and grew as a commercial consumer market in the twenty-first century.
In nineteenth-century Germany, Turnplatz, an outdoor space for gymnastics, were promoted by German educator Friedrich Jahn and the Turners, a political and gymnastic movement. After the Second World War, as people did less exercise in their daily and work lives, individualistic, health-oriented physical and recreational activities such as jogging began to prevail. The Royal Canadian Air Force Exercise Plans, developed by Dr. Bill Orban and published in 1961, and Kenneth Cooper's book "Aerobics" (1968) and mass-market version "The New Aerobics" (1979) helped to launch modern fitness culture. There was a running boom in the 1970s and outdoor fitness trails were developed in the USA and Europe. However, most of the growth in the fitness industry was through indoor gyms and health clubs.
Outdoor fitness boot camps developed in Australia, the United States and the United Kingdom in the 1990s and Canada in 2001. In the twenty-first century, outdoor fitness grew as a commercial consumer market. Outdoor group fitness classes led by a personal trainer or a fitness professional became a popular form of outdoor exercise. A variety of training courses for fitness professionals and certifications for companies specialising in outdoor fitness developed. Outdoor fitness can be studied as a specialism of exercise physiology. The trend towards outdoor fitness led to a proliferation of outdoor gyms.
Growing participation was seen in organized events that expanded internationally such as Parkruns, Tough Mudder and Be Military Fit and sports such as triathlon and cycling. Street workouts have also become a popular outdoor fitness activity is some countries, with a world championship taking place since 2011. In recent years, more and schools have discovered the outdoors as a medium for education. Lakes, valleys and mountains are used for specific academic instruction in the realm of science and biology.
Street workout

Street workouts are a physical activity performed in outdoor parks or public facilities. The movement behind street workouts became popular in Russia, Israel, Myanmar, Morocco, Uzbekistan, Eastern Europe, and the United States, especially in New York City, Los Angeles, Chicago, Philadelphia, Miami, Baltimore, Washington, D.C., and other urban East Coast neighborhoods. It is a combination of athletics, calisthenics, and sports. "Street workout" is a modern name for calisthenics (or bodyweight workouts) in outdoor parks. There are also street workout teams and organized competitions for exercises such as pull-ups, chin-ups, push-ups, dips, rows, muscle-ups, sit-ups and squats. A street workout also involves static (isometric) holds such as the human flag, front lever, back lever, L-sit and planche.
Street workouts are divided into two main branches, strength training and dynamics. Strength training includes isometric holds such as the planche, the front lever, and the back lever. This form of exercise also includes single-arm pull-ups, muscle-ups, single-arm push-ups, and more. Dynamic exercises including switchblades can be connected with other moves in order, to create routines or sets.
Some of the benefits of street workouts according to those who do it are:
With the invention of YouTube in 2005, groups and individuals began to upload videos and collectively gain tens of millions of views. Many calisthenics athletes, such as Hannibal For King, were able to rise to fame and inspire others within their respective communities and throughout the world to workout. Many competitions arose and grew to new heights during this time period because of mass exposure from YouTube.
A typical street workout routine consists of:
Street workouts are usually performed outdoors or in specifically designed street workout parks. A typical street workout park looks like a playground and consists of several bars, poles and other objects used for body weight exercises. In street workout, people often create teams.
Streetlifting is a strength sport that combines calisthenics and powerlifting. Streetlifting consists of three attempts at maximal weight on two lifts pull-up or chin-up and dip. Some competitions also include muscle-ups, and back squats. Streetlifting competitions also include a maximum repetition class where competitors only do bodyweight lifts, but for maximum repetitions instead of maximum weight.
Vingrom

Vingrom er et tettsted i Lillehammer kommune i Innlandet. Tettstedet har 741 innbyggere per 1. januar 2023, og ligger på vestsiden av Mjøsa omtrent ti kilometer sør for sentrum av kommunesenteret Lillehammer. I Vingrom ligger Vingrom kirke og Vingrom skole.
Vingrom var tidligere en del av Fåberg kommune, men ble ved kommunesammenslåingen en del av Lillehammer.
Vingrom var arrangørsted for VM i skiskyting 1977.
Vingrom har en rekke fortidsminner fra både forhistorisk og moderne tid. Stedet var antageligvis et viktig maktsenter i jernalder, og Rindal finnes flere større gravfelt fra jernalderen.
Ved Hov gård er det gjort et funn av 29 såkalte gullgubber fra yngre jernalder. Disse er laget av rent gull og er ansett for å være et unikt funn både i norsk og skandinavisk kontekst. Gullgubbene vitner om førkristen gudedyrkelse i området, etter alt å dømme rettet mot gudene Frøy og Gerd. Funnene er gjort i forbindelse med utgravning av det man tror har vært et såkalt Gudehov, ved nedsiden av Hov gård. Navnet på gården Hov kan trolig spores tilbake til denne konteksten, og må i så fall være svært gammelt.
Neumarkt (Dresden)

Neumarkt er et torg i sentrum av Dresdens gamleby. Som det øvrige Dresden ble de fleste bygningene rundt torget ødelagt og forsvant som følge av den allierte bombinga i februar 1945. På 2000-tallet ble det vedtatt en kritisk rekonstruksjon av bygningene, der enkelte fassader ble gjenskapt som såkalte "Leitbau" - ledebygninger, og torget fikk tilbake sin form og mye av sin skjønnhet.
På vestsida av torget ligger Johanneum, som siden 1956 har huset Dresdens transportmuseum. Dette var den første bygningen omkring Neumarkt som ble gjenoppbygd etter krigen. Den eldste delen av Johanneum ble reist på slutten av 1500-tallet som stallbygning for kurfyrst Kristian I. I 1870-åra fulgte en ombygging i nyrenessansestil til historisk museum, og bygningen fikk sitt navn etter kong Johan. Tyrkerfontenen foran Johanneum ble laget i 1649 som fredsfontene etter trettiårskrigen. På vestsida av Johanneum står Schöne Pforte, et av de flotteste vitnesbyrd om tysk renessanse. Porten er fra 1555, og ble opprinnelig laget for slottskapellet.
Frauenkirche, som en gang var Tysklands mest betydelige protestantiske kirkebygg, lå i ruiner som et minnesmerke for ofrene under krigen fram til midten av 1990-tallet. Da ble det satt i gang en aksjon for gjenoppbygging. Etter en arkeologisk utgravning kom byggearbeidene i gang, og i 2005 kunne kirka gjeninnvies i sin helhet. Foran kirka står Luthermonumentet til Ernst Rietschel og Adolf von Donndorf.
Coselpalasset, reist mellom 1744 og 1746 for sønnen til grevinne Cosel og August den sterke, er gjenoppbygd på slutten av 1990-tallet. Det huser i dag kontorer og den kjente Grand Café.
Sørvágur

Sørvágur (IPA: [ˈsœrvɔavʊr], foreldet dansk skrivemåte: Sørvåg) er en bygd på Færøyene. Bygden ligger innerst i Sørvágsfjørður på Vágar, vest i øyriket. Den 1. januar 2017 hadde Sørvágur 1 032 innbyggere. Sørvágur er administrasjonssentrum i kommunen med samme navn. Færøyenes eneste lufthavn, Vágar lufthavn, ligger her.
Sørvágur er en nokså stor fiskerihavn med fiskemottak og filetfabrikk. Andre viktige næringsveier er handel, håndverk og industri. Det er en del tjenesteytende virksomhet knyttet til lufthavnen, hvor også Atlantic Airways har sin administrasjon. Hotel Vágar ligger like ved lufthavnen. Fra Sørvágur og lufthavnen er det veiforbindelse vestover til Miðvágur og Sandavágur, som er knyttet til det færøyske «hovedlandet» med Vágatunnilin. Fra Sørvágur er det også fergeforbindelse til Mykines.
Hvert tredje sommer er Sørvágur vertskap for den kulturelle begivenheten Vestanstevna, etter forbilde av Ólavsøka, som veksler mellom nabobygdene Sørvágur, Miðvágur og Sandavágur.
Det første leddet i stedsnavnet Sørvágur er ikke er sikkert forklart. Det har ikke sammenheng med himmelretningen sør, som på færøysk heter suður. Jakob Jakobsen mente at sør kom av norrønt saurr, moderne færøysk seyrur, i betydningen «mudder» eller «sanddyne». Noen har derfor skrevet navnet som Seyrvágur, men det finnes ikke noe historisk belegg for dette navnet. Sørvágur nevnes første gang i Hundebrevet fra siste halvdel av 1300-tallet.
Arkeologiske utgravninger viser at noen hustufter ved Sørvágur kan regnes tilbake til vikingtiden eller tidlig middelalder.
Wawel

Wawel (eller Wawel-høyden, polsk Wzgórze wawelskie) er en bakketopp som befinner seg på elven Wisłas venstre bredd sør i Krakóws gamleby, med en høyde på 228 meter over havet. Wawel har en stor symbolsk verdi for polakker, og på høyden finnes en rekke severdigheter – de viktigste er Kongeslottet på Wawel og Wawel-katedralen, som tilhører Polens største nasjonalskatter. Bakketoppen omtales ofte som Polens akropolis.
Arkeologiske utgravninger viser at de eldste bosetningene på Wawel er fra det 4. århundre. I middelalderen og renessansen var Kraków hovedstaden i Polen, med Wawel som sete for de polske kongene. Med den polsk-litauiske unions fremvekst, ble Wawel sete for en av Europas viktigste stater. Denne statusen forsvant da hovedstaden ble flyttet til Warszawa i det 16. århundre. Wawel ble på ny et nasjonalsymbol da Polen mistet sin selvstendighet etter landets tre delinger. Wawel-høydens store symbolske betydning kommer blant annet av de politiske og religiøse funksjoner den har innehatt oppgjennom historien.
Katedralen på Wawel er en av Polens viktigste nasjonalhelligdommer. Med sin tusenårige historie har den vært kronings- og begravelsesstedet for de polske kongene. Ved siden av de kongelige og deres familiemedlemmer er katedralen også begravelsesstedet for historisk viktige personer og nasjonalhelter, som blant annet Adam Mickiewicz eller Tadeusz Kościuszko.
Katedralen står like ved siden av Kongeslottet og holder St. Stanislaus’ relikvier.
Wawels første katedral er fra 1020, og ruinene av denne er fortsatt synlige. Dagens katedral er fra 1300-tallet, og her befinner seg også det berømte Sigismund-kapellet (et av de mest bemerkelsesverdige eksempler på renessansearkitektur i Kraków) og den enorme Sigismund-klokken, en kirkeklokke på åtte tonn som ble laget i 1520. Den brukes bare ved store anledninger, som for å markere krig, fred, 1. påskedag eller valg av ny pave.
Kongeslottet på Wawel tjente som kongelig residens og var plassen der landets herskere styrte Polen i fem århundre – fra 1038 til 1596. Slottet er en av Krakóws viktigste severdigheter, og har en helt spesiell plass i Polens historie og kultur.
Slottet var opprinnelig i gotisk stil, men på 1500-tallet ble italienske arkitekter leid inn for å omskape det i renessansestil. Slottet forfalt i løpet av tiden da Kraków ikke var hovedstad, og da byen ble okkupert av Østerrike etter Polens tre delinger, ble det blant annet brukt som soldatbrakker. De senere årene har det imidlertid blitt restaurert, og i 1961 ble alle gjenstandene som hadde blitt plyndret av den tyske okkupasjonsmakten under andre verdenskrig returnert, slik at slottet nok en gang fremstår som Polens kulturelle sentrum.
Det store slottskomplekset består av to gårdsplasser; en arkadegårdsplass, begrenset av slottsvingene, og en ytre gårdsplass, hvor katedralen befinner seg. Slottet er omringet av et stort festningsverk med et mylder av tårn.
Slottet ble brukt av Hans Frank som ledet den tyske okkupasjonen av Generalguvernementet.
Arkeolog

En arkeolog er en person som jobber innen fagfeltet arkeologi. Yrket består i hovedsak i å utføre arkeologiske utgravninger eller registreringer for så å analysere funnene. Denne analysen inkluderer blant annet å plassere det arkeologiske materialet i en tidsmessig og romlig sammenheng, og å trekke slutninger basert på sammenligning med tidligere funn. Mange arkeologer er spesialister på et visst område som for eksempel steinalderstudier, historisk arkeologi, marinarkeologi, middelalderarkeologi eller osteologi. Andre spesialfelt kan for eksempel være arkeologisk teori, geografiske informasjonssystemer (GIS), feltarkeologi, konservering eller anvendelse av arkeologisk geofysikk. Sistnevnte spesialfelt kan gi økt kunnskap om strukturer under bakken på en inngrepsfri og skånsom måte.
Røttene til arkeologien som egen disiplin finner man i stor grad i den gryende antikvarismen på 1500–1600-tallet.
Det undervises i arkeologi og lignende fagfelt ved Universitetet i Oslo, Bergen, Trondheim og Tromsø. Den normerte studietiden til en bachelorgrad (BA eller BSc) innen arkeologi er tre år. Med denne utdanningen kan man også videreutdanne seg og ta en master- eller doktorgrad. I løpet av studietiden er det vanlig å jobbe som feltarkeolog i løpet av sommerhalvåret.
I Norge er de fleste arkeologer som regel ansatt som forskere ved et museum, eller ved forvaltningsmyndighetene. De fleste arkeologene jobber innenfor forvaltning. Forvaltningsorganene i Norge er fylkeskommunene, som forestår de arkeologiske forundersøkelsene i forbindelse med reguleringsplaner, og de forskjellige landsdelsmuseene som er ansvarlige for de arkeologiske utgravningene. I landets middelalderbyer er det Byantikvarene som står for forarbeidet, mens Norsk Institutt for Kulturminneforskning (NIKU) står for utgravningene.
Bruce G. Trigger A History of Archaeological Thought, Cambridge University Press, 2006.
Anne Stine Ingstad

Anne Stine Ingstad (døpt Anne Kirstine Moe; 1918–1997) var en norsk arkeolog, mest kjent for sine utgravninger ved L’Anse aux Meadows på nordspissen av Newfoundland i Newfoundland og Labrador, Canada. Her fant hun sammen med sin mann Helge Ingstad entydige beviser for norrøn bosetning fra ca. år 1000 e.Kr.
Anne Stine Moe ble født den 11. februar 1918 på Lillehammer og oppvokst samme sted. I 1941 giftet hun seg med Helge Ingstad. Deres datter er forsker og professor Benedicte Ingstad.
Hun tok sin utdannelse som arkeolog på 1950-tallet og avla magistergradseksamen i nordisk arkeologi ved Universitetet i Oslo i 1960. Steinalderen var utgangspunktet for hennes første fagartikler. Hun var også engasjert i en kort periode som leder for Norsk Skogbruksmuseum 1960–61.
I 1960 oppdaget Helge Ingstad en mulig boplass i Newfoundland. I 7 sesonger, mellom 1961 og 1968 ledet Anne Stine Ingstad et lag med deltakere fra Sverige, Island, Canada, USA og Norge. Dette teamet kunne etterhvert bekrefte sagahistorien om at vikingene dro til Amerika 500 år før Christofer Columbus.. 137 Fagmiljøene lot seg etterhvert overbevise, og Time Magazine vurderte dette som en av de viktigste oppdagelser på 1900-tallet. På 1970-tallet tok Anne Stine Ingstad opp et nytt forskningsfelt, bearbeidelsen av tekstilfunnene fra Kaupang og Oseberg-graven.
For sin innsats ble Anne Stine Ingstad i 1969 Honorary Dr. ved Memorial University, St. Johns, Newfoundland. I 1992 ble hun utnevnt til æresdoktor ved Universitetet i Bergen. Hun var også kommandør av St. Olavs Orden og var medlem av Vitenskapsakademiet i Oslo.
Hun var barnebarn av sogneprest Ole Moe og søster av kunsthistorikeren og pianisten Ole Henrik Moe.
Harald Andersen (arkeolog)

Harald Andersen (født 25. februar 1917, død 29. januar 2005) var en dansk arkeolog, som grunnla tidsskriftet Skalk.
Harald Andersen tok examen artium ved Akademisk Kursus i København og ble i 1941 knyttet til Det danske Nationalmuseet. Samtidig begynte han arkeologistudier hos Johannes Brøndsted, som nettopp var blitt professor i forhistorisk arkeologi ved Københavns Universitet. Andersen tok allikevel aldri embedseksamen, men ble flittig benyttet ved flere utgravninger.
I 1950 ble Harald Andersen hentet av P.V. Glob til Forhistorisk Museum i Århus – som seinere flyttet til herregården Moesgård og i dag heter Moesgård Museum – hvor han skulle være museumsinspektør. I tiden her gjennomførte han blant annet de første utgravinger i Illerup Ådal. I 1957 begynte han fra lokalene i Forhistorisk Museum for Jysk Arkæologisk Selskab utgivelsen av tidsskriftet Skalk, som raskt oppnådde store opplagstall. Da Skalk i 1966 gikk fra 36 000 abonnenter til 48.000 (en økning på 33%), forlot Harald Andersen Forhistorisk Museum og fikk en lønnet fulltidsstilling som redaktør for Skalk, som samtidig ble løsrevet fra Jysk Arkæologisk Selskab og nå ble utgitt Wormianum, en selveiende institusjon stiftet av Skalk selv. Da Forhistorisk Museum flyttet til Moesgård, bygget Wormianum et eget hus i Højbjerg, hvor Harald Andersen innredet en leilighet til seg selv. I 1978 ble det også innredet et dendrokronologisk laboratorium i huset.
I 1996 sluttet Harald Andersen som redaktør for Skalk, men ble boende i leiligheten i Højbjerg.
Tatarenes ørken

Tatarenes ørken (orig. Il deserto dei Tartari), skrevet i 1940, var et av hovedverkene til den italienske forfatteren Dino Buzzati. Boken kom i norsk oversettelse ved Tommy Watz på Solum forlag i 2001. Hovedpersonen, den nyutdannede løytnanten Giovanni Drogo, blir i begynnelsen av boken sendt til et fort ved grensa, Bastiani-fortet. Livet ved fortet er temmelig begivenhetsløst, men likevel kjenner han seg etter hvert merkelig knyttet til det, og får seg ikke til å reise derfra.
I 1976 ble boken filmatisert av italieneren Valerio Zurlini under samme tittel. Blant andre Jacques Perrin og Max von Sydow spilte i filmen.
Historien følger Drogo som venter hele livet på en stor krig, hvor hans eget liv og festningen han har blitt stasjonert ved endelig kan bevise sin egen verdi. Menneskets behov for å gi livet mening, og soldatens ønske om ære, er viktige temaer i romanen. Den veldig avsidesliggende utposten har bare utsikt over en øde ørken. Drogo bruker hele karrieren sin på å vente på at den barbariske horden som - ifølge ryktene - skal befinne seg på den andre siden av ørkenen.
Men flere år og tiår passerer uten at noe skjer, samtidig som Drogos tidligere venner i byen har fått barn, giftet seg og levd fulle liv. Men Drogo har aldri opplevd noe annet enn solidaritet med sine med-soldater i deres lange, tålmodige vakt. Når angrepet fra tartarene endelig kommer, blir Drogo syk og den nye lederen ved festningen avskjediger ham. Drogo, på vei hjem, dør kort tid senere ensom på et vertshus.
Den syriske ørken

Den syriske ørken (arabisk: بادية الشام, Bādiyat ash-Sham), også kjent som den syrisk-arabiske ørken, er en kombinasjon av steppe og ørken og ligger nord for Den arabiske halvøy. Ørkenen har et areal på 520 000 km².
Den syriske ørken dekker deler av Syria, Irak, Jordan og Saudi-Arabia. Dens grenser i vest er Orontesdalen og Eufrat i øst. I nord går ørkenen over til de mer fruktbare områdene i nord- og sentral-Syria. I sør glir den over i de ørkener som ligger der.
Mange oaser finnes i Den syriske ørken, blant annet Palmyra. Damaskus også ligger på en oase. Ørkenens landskap ble dannet av lavastrømmer fra den vulkanske regionen i Jabal al-Druze i sørlige Syria. De er skrevet av beduiner og dateres til perioden 1. århundre f.Kr. til 4. århundre e.Kr.
Historisk har ørkenen vært bebodd av nomadiske beduinstammer. Noen stammer bor fortsatt i regionen, nå hovedsakelig i byer og bosetninger nær oaser. Noen beduiner opprettholder fortsatt sin tradisjonelle levemåte i ørkenen. Safaittiske og proto-arabiske tekster/inskripsjoner er funnet flere steder i Den syriske ørkenen.
Den arabiske ørken

Den arabiske ørken er en stor ørken i Saudi-Arabia, Jemen, Qatar, Oman, Jordan, Syria og Irak, og utgjør store deler av Den arabiske halvøy. Det totale ørkenarealet er 2 330 000 km², og noe sørøst i ørkenen ligger det ubefolkede og golde sandlandskapet Rub' al-Khali. Det finnes også saltområder.
I vest hever Hejjaz-fjellene seg med mer nedbørrike områder hvor det er grunnlag for noe dyrking, husdyrhold og flora. Rub'al-Khali har bare 37 plantearter, hvorav bare to er endemiske. De viktigste artene er Calligonum crinitum, Cornulaca arabica (saltbusk), Cyperus conglomeratus, Dipterygium glaucum, Limeum arabicum og Zygophyllum mandavillei. Trær omfatter Acacia ehrenbergiana ogd Prosopis cineraria).
Dyrelivet i den arabiske ørken omfatter gaselle, oryx og arter av firfisler. Jakt har ført til utryddelse av sjakal og hyene, mens hvit oryx og sandgaselle er utrydningstruet. Miljøet og mange habitater trues ellers av industriutbygging, offroad-kjøring, byvekst, oljeutslipp, og overbeiting fra husdyr. Oljeutslippene under Gulfkrigen i 1991 ødela særlig dyrelivet i Persiagulfen.
Klimaet er ekstremt tørt med lite (35 mm) eller ingen nedbør, og temperatuirene veksler fra ekstrem varme (40-50°C) om dagen til frysepunktet (< 0°C) nattestid.
Viktige naturressurser er olje (i øst), fosfor, naturgass og svovel.
Prosjekt Ørken

«Prosjekt Ørken» (tysk: Unternehmen Wüste) var et tysk prosjekt for produsere syntetisk drivstoff under andre verdenskrig. De forsøkte å bygge et industrielt produksjonskompleks basert på oljeskiferforekomstene i Schwäbische Alb (Posidonienschiefer).
Solbriller

Solbriller er briller med fargede glass, som brukes for å beskytte øynene mot sollys. De brukes også av estetiske hensyn.
Spesielt albinoer og andre mennesker med synsproblemer kan ha nytte av solbriller. På havet og i snødekte omgivelser kan det naturlige lyset være skarpt nok til at også folk med normalt syn får problemer.
Siden 1950-årene har solbriller vært utbredt som motefenomen, spesielt i forbindelse med strandliv. De blir også assosiert med filmstjerner og andre berømtheter i underholdningsbransjen. Solbriller kan brukes for å skjule ens identitet. De hindrer øyekontakt, noe som kan gi den brillekledte et psykologisk overtak. De kan være et tegn på sorg, fordi de skjuler gråt. De blir også brukt for å skjule forstørrede eller sammentrukne pupiller eller blodskutte øyne, symptomer som kan avsløre narkotika- eller alkoholmisbruk.
Blinde bruker ofte solbriller for å unngå å forvirre andre – å ikke se øynene kan være bedre enn å se øyne som stirrer i feil retning. Folk med abnormt utseende øyne (for eksempel på grunn av katarr) eller ukontrollerte rykninger bruker gjerne også solbriller for å skjule dette.
Solbriller kan også være nyttige for sjåfører, seilere og piloter, da de kan filtrere ut uønsket lys (ofte med polariserte glass) og gjøre brukeren i stand til å se bedre. Gode solbriller kan redusere gjenskinnet fra vann, fuktig asfalt og snø betraktelig.
Solbrillforhengere er solbrilleglass som er festet sammen og utstyrt med fester slik at de kan settes utenpå vanlige briller. Disse kan være av samme form som brilleglassene, eller laget slik at de kan klippes/skjæres til å passe i forhold til brukerens ønsker. De kan være laget med feste slik at de kan klappes opp, noe som kan være nyttig ved bilkjøring i tunneler.
Ultrafiolett stråling blir gjerne filtrert vekk, noe som beskytter mot snøblindhet, katarrer og forskjellige former for øyekreft. Innen EU finnes det et CE-merke for briller som oppfyller visse kvalitetskrav. Alle solbriller som selges i Norge og Europa er CE-godkjent, og beskytter derfor godt mot UV-stråling. Solbriller fra lavkostnadsland, piratkopier av solbriller og lignende kan mangle CE-merke, og da heller ikke beskytte øyne. Det er ikke funnet noen sammenheng mellom høy pris og økt beskyttelse mot UV-stråling. Den europeiske standarden er EN 1836:2005. De fire graderingene er 0 for utilstrekkelig UV-beskyttelse, 1 for tilstrekkelig UV-beskyttelse, 2 for god UV-beskyttelse og 3 for full UV-beskyttelse.
Det er også indikasjoner på at synlig høyenergilys (HEV light) er implisert som årsak til aldersrelatert makuladegenerasjon. Det er blitt undersøkt om blå lysblokkerende linser kan ha en beskyttende effekt, men dette er ikke tydelig bekreftet av forskning.
Ved solformørkelser advarer helsemyndighetene ofte mot å se på solen med bare solbriller som beskyttelse. Til dette formålet trengs sterkere filtre for å beskytte øynene.
Solformørkelsesbriller

Solformørkelsesbriller er spesielt lagede briller som er egnet til å se på solen med. De brukes blant annet til å se hva som skjer under en solformørkelse. Brillene beskytter mot infrarød stråling som er skadelig for øyet, og slipper igjennom langt mindre mengder lys enn vanlige solbriller gjør.
Lise Karlsnes

Lise Karlsnes (født 1979) er en vokalist i gruppa Briskeby. Hun har også hatt en solokarriere.
Karlsnes ble med i Briskeby i 1999 og fikk sitt gjennombrudd året etter med sangen «Propaganda». Briskeby ble tildelt fire priser under Spellemannprisen 2000. Gruppa ble oppløst i 2005, men gjenforenet i 2015. Suksessen de hadde i 2000-årene uteble imidlertid.
I 2010 ga Karlsnes ut sin første solosingel «Forty Nights» under navnet «Lise Of The Woods». I 2012 deltok hun i Melodi Grand Prix med låten «Sailors» som hun hadde skrevet sammen med Thomas Eriksen. «Sailors» ble også utgitt på albumet Dance or Die i 2012.
I 2007 designet hun sin egen kolleksjon med 70-tallesinspirerte solbriller i samarbeid med Krogh optikk på Majorstua. I 2010 gikk hun på catwalken under Oslo Fashion Week.
I 2016 hadde hun en birolle i filmen Børning 2, i 2018 deltok hun i sceneshowet Beatles på Chat Noir og i 2020 var hun deltager i realityserien Kompani Lauritzen.
Hun utdannet seg senere innen gestaltterapi og har siden 2018 drevet praksis på Frogner.
Triztán Vindtorn

Triztán Gyldenløwe Vindtorn (født 31. juli 1942 i Drammen, død 4. mars 2009), tidligere navn Kjell Erik Larsen, Kjell Erik Vindtorn og Triztán Vindtorn (fra 1999), var en norsk surrealistisk lyriker og artist.
Han debuterte i 1970 med samlingen Sentrifuge. Vindtorn var også kjent utenfor Norges grenser og høstet applaus for sine diktopplesninger i Mexico, USA og Japan. I Tyskland er hans dikt utgitt på plate. Vindtorn utgav nærmere 30 diktsamlinger siden debuten i 1970. På 80-tallet var han med på å starte gruppen stuntpoetene. Han brøt gjerne med vanlige språklige regler, slik at diktene av og til kan virke «meningsløse». Ofte brukte han viltre ordspill, besjeling av livløse gjenstander og personifisering av abstrakte begreper.
I 2013 ble Triztan Vindtorn poesipris etablert i hans navn.
Transparens

Transparens er en optisk egenskap der et materiale er gjennomsiktig eller gjennomskinnelig for lys. Ofte henspiller begrepet på synlig lys men brukes også for andre områder av det elektromagnetiske spekteret. For eksempel er levende vev mer transparent for røntgenstråler enn skjelettet, noe som brukes ved røntgenbilder.
Et materiale er gjennomsiktig når lysbølgene passerer relativt uforstyrret gjennom materialet slik at bakenforliggende objekter kan observeres. I alle andre medier enn vakuum vil det være noe dempning gjennom materialet og lysbrytning ved overgangen mellom forskjellige materialer. I begge tilfelle opptrer refleksjon og/eller absorpsjon. Et materiales transparens kan angis ved dets transmisjonsgrad τ {\displaystyle \tau } . Det motsatte begrepet er opasitet. Når transmisjongraden er 0 er materialet fullstendig opakt (ikke gjennomtrengelig for lys eller elektromagnetisk energi). Eksempler på gjennomsiktige materialer er vanlig glass, enkelte plasttyper og mange gasser og væsker.
Når materialet er gjennomskinnelig kommer en del av lyset igjennom, men de enkelte lysveiene er forstyrret i forskjellig grad av indre refleksjon og brytning. De enkelte lysbølgene går forskjellige veier gjennom mediet og det er ikke lenger mulig å observere objekter bak mediet, bare forskjellige grader av lys og mørke. Eksempel på gjennomskinnelige materialer er sandblåst glass, papir, porselen og marmor.
I bygg og møbler brukes transparent overflatebehandling i form av lakk og beis. Lakken er ofte gjennomsiktig, men eldre lakktyper vil gulne med årene. Nyere lakk er tilsatt stoffer som hindrer sollys i å påvirke treverket slik at det blir grått eller gulnet. Beisen besto opprinnelig av fargepulver som var løselig i vann, og ble brukt for å gi åpent treverk en fargetone uten å gi slipp på synet av trestrukturen. Nyere beistyper er ofte på lakkbasis.
Transparens brukes i kunsten både ved lasurteknikker og, som en oppdaget ved restaurering av eldre hollandsk malerkunst, som fargetilsetning av fernissen som ellers brukes til beskyttelse av det ferdige bildet. Mange kunstnerfarger er transparente i seg selv, og må tilsettes andre pigmenter for å bli opakke.
Det er etterhvert oppdaget at de fleste malerier ikke er opakke. De indre fargelagene setter sitt preg på det endelige resultatet. Et eksempel er Edouard Manets Olympia. Der viser det seg at maleren har brukt hvit undermaling for aktfiguren (kjølig virkning), mens omgivelsene er malt på brunaktig grunning (varmere fargetoning). Resultatet er en tydeliggjøring av en ubehagelig sannhet (damen er luksusprostituert) som ikke lar seg fremstille med andre midler.
Materialene har ofte ulik transmisjonsgrad for forskjellige bølgelengder, noe som vises godt for eksempel i farget glass der tilsetninger av andre stoffer gjør at de fleste bølgelengdene dempes mye mer enn den bølgelengden (fargen) som slipper igjennom. Transmisjonsgraden varierer vanligvis med polariseringen til lyset og kan være avhengig av påtykt spenning, temperatur, lysnivå eller belastning. Dette utnyttes for eksempel i selvregulerende solbriller, automatiske sveiseglass, LCD skjermer og selvklebende termometere.
Hatt

En hatt er et hodeplagg som vanligvis brukes utendørs og består av en hattepull (topp) og som oftest en liten eller stor brem nederst. Hatter fins i utallige uførelser for både kvinner og menn og har spilt en viktig rolle i mote- og drakthistorien i de fleste kulturer. Hatter har vært praktiske plagg til beskyttelse mot sol, regn og kulde, men er også blitt brukt som pynt eller for å markere yrkesmessig, sosial, militær eller religiøs posisjon.
Hatter kan lages av mange slags lette materialer, oftest filt, men også lerretsstoffer eller flettverk. Finere flosshatter kan være laget av silke som er trukket stramt rundt en pappkjerne. Hattemakere kan også kalles modister, særlig hvis de lager damehatter.
Luer skiller seg fra hatter ved at de vanligvis er enten mindre, mykere eller mangler brem.
De fleste hatter er oppkalt etter utførelsen, bruken eller brukeren, for eksempel filthatt, bulehatt, vinterhatt, strandhatt, damehatt, kunstnerhatt, yankeehatt, pilegrimshatt, rallarhatt, sjørøverhatt, gangsterhatt og så videre. I tillegg er det en mengde forskjellige hatter med egne navn, blant annet som del av folkelige og lokale drakttradisjoner, historisk mote eller religiøse og militære draktskikker. Skillet mellom myke luer og større, stivere hatter med brem er flytende.
Ordet «hatt» kan også brukes om noe hatteliknende, for eksempel deksler på skorsteiner, såkalte pipehatter, eller den øverste, flate delen av fruktlegemet på visse sopper.
Fedora (hatt)

Fedora er en type hatt. Den lages i myk filt, ofte av kaninhår. Den brukes hovedsakelig av menn, men det finnes også modeller for kvinner. Fedora kalles i Frankrike gjerne Borsalino etter den hattemakeren som tilvirket den på 1800-tallet. En variant blir gjerne kalt trilby og kan ha en litt smalere brem.
Fedorahatten karakteriseres av en relativt bred brem, en brem som som regel brettes ned foran. Pullen på en fedorahatt vil også være slått inn på begge sider foran.
Navnet fedora kommer fra et skuespill fra 1882 av Victorien Sardou, der hovedpersonen het Fédora og brukte en hatt av denne typen.
Fedorahatten ble skapt rundt 1920, og ble raskt populær. På 1940-tallet inntok fedorahatten filmindustrien i Hollywood, og ble et typisk kjennetegn på detektiver, mafia og andre «tøffinger» i populærkulturen. Al Capone, Indiana Jones og Fantomet er tre kjente brukere av fedorahatter. Fedora er også hatten Michael Jackson har brukt under fremføringer av låten Billie Jean.
Borsalino er en kjent italiensk produsent.
Tomas von Brömssen

Tomas von Brömssen (født 1943) er en svensk skuespiller.
Han er sønn av kunstneren Birger von Brömssen og hans hustru Elvi f. Tengblad. Brömssen (opprinnelig Bröms) er en adelsslekt fra Livland. Den ble adlet i 1678 og introdusert på Riddarhuset i Stockholm to år senere.
Tomas von Brömssen ble utdannet ved teaterskolen i Malmö. Han ble landskjent i både Sverige og Norge gjennom rollen som skraphandlersønnen Herbert i TV-serien Albert og Herbert med Sten-Åke Cederhök, av denne kalt Hebbelille.
Brömssen og Cederhök arbeidet sammen i flere revyer, og Brömssen har også hatt stor suksess med egne revyer. I senere år har Tomas von Brömssen gjort mange seriøse rolleportretter både på teater og i dramafilmer.
Norge er et land Brömssen har vært flere ganger i og her gjort suksess med sine mange rolletolkninger og oppsetninger.
Homburg (hatt)

Homburg eller homburghatt, noen ganger bare kalt filthatt rett og slett, er en filthatt som kjennetegnes av en fure midt over pullen og en stiv, noe oppbøyd brett med kantbånd.
Hatten lages vanligvis av filt av ullstoff, med svettebånd av gros-grain. Iblant pyntes den med en fjær.
Homburgeren ble opprinnelig produsert i Bad Homburg i Hessen i Tyskland av den i 1806 grunnlagte hattemakerfabrikk Ph. Möckel. Phillip Möckel hadde industrialisert bedriften i 1856 og anskaffet en dampmaskin.
Homburgeren fikk sitt store gjennombrudd etter at den britiske tronfølger Edward (den senere Edward VII) hadde besøkt Bad Homburg og tok med seg hjem en hatt i denne stil med hjem til England. Filthatten er fortsatt populær og produseres i en mengde farger selv om de vanligste er svart, grått og brunt. I Storbritannia forsvant i 1930-tallet sitt kantbånd, og denne nye variant ble kjent som en Anthony Eden, etter politikeren av samme navn.
I formalitet rangordnes filthatten etter sylinderhatten og foran hatter som for eksempel bowlerhatt. Filthatten akkompagneres gjerne av en Stresemann eller smoking.
Klær

Klær er i videste forstand det man bruker for å dekke kroppen. Den praktiske funksjonen til bekledning og klesplagg er å beskytte mot ytre belastninger, for eksempel kulde og uvær, insekter, kjemikalier og våpen. Valg av klær sender også sterke sosiale signaler om sosial status, yrke eller gruppetilhørighet. Klær kan forstås som en grense mellom kroppen eller individet på den ene siden og samfunnet på den andre. Hensikten med klær er å gjøre kroppen akseptert i ulike sosiale situasjoner.
Antropologer og arkeologer mener at den første formen for klær besto av lær, skinn, løv eller blader som ble brukt for å dekke til kroppen som beskyttelse mot vær og vind. Dette er materialer som brytes ned fort, og kunnskapen om de tidlige former for klær har derfor bare framkommet ved inferens, men arkeologer har funnet synåler av ben og elfenben nær Kostenki i Russland, datert til rundt år 30 000 f.Kr. Indirekte indikasjoner på når klær ble tatt i bruk kommer fra DNA analyser av lus. Kroppslus oppstod som art for ca 190 000 f.Kr. I motsetning til hodelusen trenger kroppslusen varmen som klær gir for å overleve.
På grunnlag av studier av naturfolk som lever på en måte som en gjorde i de tidligste tider, kan en anta at de de første plaggene ikke var for å skjule og dekke seg til, men ble brukt like mye som pynt for å framheve for eksempel kjønn.
Begrepet «merkeklær» brukes om klær som er laget av kjente klesprodusenter eller som bærer populære merkevarenavn. Merkeklær er vanligvis dyrere enn andre klær. Den høye prisen kan skyldes høyere kvalitet i design, materialer og utførelse eller høyere produksjonskostnader, for eksempel dersom klærne blir laget i høykostland, det vil si der utgifter til lønninger, avgifter m.v. er store. Høye priser på merkeklær skyldes likevel oftest høy etterspørsel i markedet fordi klærne har høy status i noen miljøer. Moteindustrien og populærkulturen øver spesielt stort kommersielt press på kjøpesterke ungdomsgrupper. Klesprodusenter, varehandel og andre profesjonelle aktører spekulerer i det indre motepresset som er vanlig blant unge, usikre mennesker som vil tilhøre en sosial gruppe og har stort behov for markere en identitet med utvendige midler. Merkeklær kan være et viktig signal om gruppetilhørighet og klesbransjen utnytter dette til å fokusere sterkt på merkenavn og å ta høyere pris for populære produkter.
På grunn av stort salg og stor fortjeneste på visse produkter og merker har piratkopiering av merkeklær blitt vanlig, særlig i Asia, der ulovlig kopiering av andres design utgjør en betydelig svart økonomi utenfor offentlig kontroll.
Liturgiske klær

Liturgiske klær er forskjellige plagg som bæres i forbindelse med liturgiske seremonier i forskjellige kirkesamfunn. De brukes særlig i Den katolske kirke, Den ortodokse kirke, Metodistkirken, lutherske kirker og Den anglikanske kirke. Andre kirkesamfunn kan også bruke liturgiske klær, men enkelte retninger innen kristendommen unngår det fullstendig.
Det er betydelig forskjell mellom vest- og østkirken i forhold til hvilke plagg som brukes.
I noen kirkesamfunn er det strenge regler for hvilke typer klær som skal bæres ved visse anledninger, mens andre har større valgfrihet. Reglene er gjerne beskrevet i rubrikker i gudstjenestebøkene.
Det er vanlig med et skille mellom hva man skal bære ved feiring av nattverd og hva som bæres ved andre liturgiske seremonier.
Den følgende tabellen er en oversikt over plagg som er i bruk, med angivelse av hvilke kirkesamfunn som bruker dem. Informasjonen må sees som generell; det finnes unntak innen hvert enkelt kirkesamfunn, og det kan også være andre enn de som er angitt som bruker det ved visse anledninger eller som et valgfritt plagg. Det angis for det meste ikke hvilke anledninger de brukes i; se artikler om de enkelte plagg for informasjon om dette.
Når det i tabellen vises til Den katolske kirke menes kirken av latinsk ritus. Orientalske katolske kirker følger for det meste samme regler som ortodokse kirker.
Østlige liturgiske klær er i stor grad de samme i ortodokse og katolske kirker. Som med de vestlige liturgiske klærne er noen av plaggene knyttet til spesifikke liturgiske funksjoner, mens andre er indikasjoner på rang.
I østkirken har man i større grad enn i vest bevart tradisjonen med å si spesielle bønner når hvert plagg tas på. I vest gjøres dette bare av enkelte geistlige som velger det av personlige grunner, mens det i øst fortsatt er en viktig del av ritualet.
Keiserens nye klær

Keiserens nye klær er et kunsteventyr fra 1837 skrevet av den danske forfatteren H.C. Andersen. I eventyret hører vi om en keiser som blir forledet til å tro at han går rundt i klær av de vakreste stoffer, mens han i virkeligheten går rundt i bare undertøyet.
To utspekulerte svindlere ankommer hovedstaden til en keiser, som bruker overdådig mye penger på klær til seg selv - på bekostning av statlige interesser. Svindlerne utgir seg for å være dyktige vevere, og tilbyr å forsyne keiseren med praktfulle klær som er usynlige for mennesker som er dumme eller inkompetente. Keiseren ansetter veverne, og de setter opp vevstoler. En rekke embetsmenn, og deretter keiseren selv, besøker «veverne» for å sjekke fremgangen deres. Alle sammen ser at vevene er tomme, men de later som noe annet for å unngå å bli ansett som en tosk.
Til slutt rapporterer veverne at keiserens drakt endelig er ferdig. De later som de kler på ham, og keiseren går i prosesjon foran resten av byen. Befolkningen går sammen om påskuddet, fordi de ikke ønsker å fremstå som udugelige eller dumme - helt til et barn utbryter at keiseren ikke har på seg klær i det hele tatt. Alle de andre innbyggerne innser da at alle sammen har blitt narret. Selv om han blir forskrekket, fortsetter keiseren prosesjonen.
Trondenes kirke

Trondenes kirke ligger ca. 3 km nord for sentrum av Harstad på Trondenes, et historisk sted med spor tilbake til vikingtiden. Årstallet for bygging har inntil nylig vært satt til rundt 1250, men nyere forskning heller mot at kirken er av nyere dato. Den ble trolig fullført rundt 1440. Kirken er bygd på et område der det tidligere har vært trekirker fra 1100-tallet. Rundt kirken finnes det rester av befestninger fra 1100-tallet, som skulle beskytte en tidligere trekirke mot angrep.
Mont des Arts

Kunstberget (nederlandsk, uttales (ˈkʏnzdbɛrç) eller Mont des Arts (fransk, mɔ̃dɛzaʀ), betyr «kunstens fjell/bakke», er et historisk sted midt i Brussel, Belgia.
Området ble laget i anledning Expo som ble holdt i Brussel i 1910. Det bestod av en park og et monument formet som en trapp med fontener, som rant ned den lille bakken fra Place Royale ned til Boulevard de l'Empereur/Keizerslaan.
Det opprinnelige området ble ødelgt i løpet av all byggingen som ble utført etter krigen, Brusseliseringen, mellom 1954 og 1965. Området måtte vike for store, geometriske og postmoderne bygninger som Det Kongelige Bibliotek i Brussel og Kongresspalasset.
Mont des Arts har en av de fineste utsiktene i Brussel. Fra utsiktspunktet på haugen kan man se Rådhuset i Brussel på Grand-Place helt klart. På en klar dag kan men til og med se Koekelbergbasilikaen og Atomiumet.
Det finnes store turistattraksjoner innen gåavstand fra Kunstberget: Musikkinstrumentmuesum, Koninklijke Musea voor Schone Kunsten van België, det Kongelige palasset i Brussel og byens katedral.