Tracey Emin

Tracey Emin (født 1963) er en britisk kunstner. Emin jobber i en rekke medier og materialer, som tekstilapplikasjoner, dagboknotater, tegninger, malerier, neontekster, skulpturer og filmer.
Emin fikk sitt gjennombrudd på slutten av 1990-tallet med kunstverk som handlet om kvinnelige erfaringer knyttet til kropp, seksualitet og sårbarhet. Verkene hennes er gjerne selvbiografiske og utleverende og utforsker allmennmenneskelige tematikker som kjærlighet, begjær, tap og sorg. Hennes gjennombrudd er særlig knyttet til verkene Everyone I Have Ever Slept With 1963−95 fra 1995, et telt med påsydde navn fra elskere, familiemedlemmer og venner, og My Bed fra 1998, som viser en uoppredd seng med rester fra kroppslige og seksuelle aktiviteter. Førstnevnte verk var del av utstillingen Sensation i 1997, en utstilling på Royal Academy i London som viste verk fra samlingen til Charles Saatchi. Utstillingen fikk mye oppmerksomhet og er knyttet til begrepet YBA - Young British Artist - som ble brukt om en ny generasjon kunstnere i London, som inkluderte kunstnere som Damien Hirst, Jake og Dinos Chapman, Gary Hume, Sarah Lucas, Chris Ofili, Marc Quinn, Sam Taylor-Johnson, Mark Wallinger, og Rachel Whiteread. Sistnevnte verk besto av rester etter at Emin hadde blitt værende i sengen sin etter et opprivende kjærlighetsbrudd, rester som inkluderte tomme vodkaflasker, sigarettstumper, graviditetstest, kondomer, glidemiddel, klær med spor etter menstruasjon, m.m. I 1999 ble Emin nominert til den prestisjefylte Turner-prisen for utstillinger i Japan og New York, og her viste hun My Bed i England første gang. Verket kan beskrives som en ready made eller assemblage og har blant annet forløper i kunstverk som Robert Rauschenbergs Bed fra 1955, et maleri der han også inkorporerer funnede gjenstander. Verket har også blitt sammenlignet med et åsted. My Bed ble kjøpt av Charles Saatchi og i 2012 ble det donert til the Museum of Contemporary Art London, sammen med rundt 200 andre verker fra Saatchis samling. Også verket Everyone I Have Ever Slept With 1963−95 ble kjøpt inn av Saatchi, men ble ødelagt i en brann i 2004.
Emin representerte Storbritannia på Veneziabiennalen i 2007. Samme år ble hun også valgt til Royal Academician.[1] I 2013 ble hun gjort til Commander of the Order of the British Empire.
Emin har selv fortalt at hennes kunstnerskap er inspirert av Egon Schiele og Edvard Munch, og i oktober 2021 åpnet utstillingen Sjelens ensomhet på det nye Munchmuseet i Bjørvika, der Emins verk er satt sammen med Munchs.
I juni 2022 avdukes verket The Mother utenfor Munchmuseet. Verket er en 9 meter høy bronseskulptur som avbilder en sittende kvinne og Emin har laget verket på bestilling fra Oslo kommunes kunstsamling.
Tracey Emin, og tvillingbroren Paul, ble født 3. juli 1963 og vokste opp i Margate. Moren hennes var ugift og faren hennes var gift og hadde en annen familie. Da Emin var 13 år gammel ble hun voldtatt utenfor et utested i hjembyen sin. Opplevelsen var svært opprivende og førte til at sluttet hun på skolen. Emin har senere jobbet med tematikken i en film. To år senere flyttet hun til London. I perioden 1980-1982 studerte hun mote ved Medway College of Design i Rochester og fikk en grad i fine-art i 1986 fra Maidstone College of Art. I 1987 flyttet hun tilbake til London og tok en mastergrad i maleri Royal College of Art i 1989.
I 1992 ødela Emin sin kunstproduksjon til da, samt personlige fotografier, og i 1993 åpnet hun The Shop sammen med kunstnerkollega Sarah Lucas, som hun også hadde et kort kjærlighetsforhold til. The Shop lå i Bethnal Green, et område i Londons East End, og her solgte kunstverk, t-skjorter, askebegre sexleker og mer. Butikken var åpen 24 timer i døgnet og holdt også gruppeutstillinger med kunstnere som Damien Hirst.
I 1993 holdt Emin sin første solo-utstilling ved galleriet White Cube i London. Den fikk tittelen My Major Retrospective 1963-1993 og viste mer enn hundre gjenstander Emin hadde samlet opp gjennom årene. Tittelen antydet at de viktige hendelsene i Emins karriere allerede hadde skjedd. Blant gjenstandene fantes dagbøker, suvenirer, leker, memorabilia, malerier, tegninger og fotografier. Utstillingen var konseptuell, men tydelig preget av inspirasjon fra Egon Schiele, Edvard Munch og ekspresjonisme.
På midten av 1990-tallet reiste Emin rundt i USA sammen med sin daværende kjæreste, kurator, forfatter og gallerist Carl Freedman og leste utdrag fra boken Exploration of the Soul som hun skrev i 1994. Exploration of the Soul er et tekstverk på 32 A4-sider som Emin skrev i en intense periode på ti dager. Tekstene er poetiske og forteller om betydningsfulle hendelser i livet hennes frem til hun ble 13 år gammel. Verket kom i et opptrykk på 200 edisjoner. I 2003 kom et nytt opplag på 1000 edisjoner.
I 1995 kuraterte Carl Freedman utstillingen Minky Manky på South London Gallery. Utstillingen viste nye verk av Mat Collishaw, Critical Décor, Tracey Emin, Damien Hirst, Gary Hume, Sarah Lucas og Stephen Phippin. Gilbert & George var også med med svart/ hvitt fotografier fra 1970-tallet.[2] Det var her Emin viste Everyone I Have Ever Slept With 1963-1995 for første gang. Som nevnt over var verket et telt der hun hadde sydd på navnene til alle hun hadde sovet sammen med - elskere, venner, familie. Hun inkluderte også navnene til de to fostrene hun aborterte. I kunsttidsskriftet Frieze skrev kritiker James Roberst følgende:
Da et kjærlighetsforhold tok slutt i 1998, ble Tracey Emin deprimert og orket ikke stå opp av sengen. Hun begynte å drikke, røyke og spise junk food mens hun ble værende i sengen i flere dager. Da hun etter hvert kom ut av denne sinnstilstanden, så hun at sengen var et sterkt vitnesbyrd om desperasjon. Senga var full av tomme flasker, sigarettstumper, blodige truser, søppel, kondomer, p-piller, to skitne tøfler, m.m. Denne senga og alle restene slik den var ble så omgjort til et kunstverk, flyttet inn i galleriet. Verket ble først vist på Sagacho Exhitbition Space i Tokyo, Japan, under tittelen Better to have straight spine than a broken neck. Så som My Bed i Lehmann Maupin Gallery, New York, før det dukket opp i Tate Gallery da Emin ble nominert til Turner-prisen i 1999. Steve McQueen vant prisen, men Emins verk ble beryktet. Adrian Searle, kritiker i The Guardian, var ikke helt imponert og skrev blant annet at han var lei av Emins selvutleverende verk:
I 2007 var Tracey Emin Englands representant på Veneziabiennalen. Emin var da den andre kvinnen ii historien som fikk stille ut her, etter Rachel Whiteread som stilte ut i 1997. Utstillingen fikk tittelen Borrowed Light og besto av skulpturer, neon lys, tegninger og maleri.[3]
I 2021/2022, ble Emin den første kunstneren til å stille ut med Edvard Munch på det nye Munchmuseet i Oslo, med utstillingen "The Lonlieness of the Soul" (på norsk "Sjelens enshomhet" Munch har vært en av Emins store inspirasjoner gjennom hele sitt kunstneriske liv, og dette var Emins første store utstilling i Norden. Emin hadde i tiden før utstillingen gjennomgått store operasjoner for kreft, og var i en periode usikker om hun kom til å oppleve utstillingen selv