davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Часовникова кула (Габрово)

Часовниковата кула в Габрово е построена през 1835 г. на площад „1 май 1876 г.“ От 1959 г. е регистрирана като паметник на културата.
Кулата е изградена за 6 месеца с доброволния труд на населението на Габрово и с пари от габровския еснаф. Нейното откриване е на 11 март 1835 г., а на 1 юли същата година е монтирана камбаната. За да се получи разрешение за нейното построяване, майсторите на кулата слагат на върха полумесец за възхвала на Аллах. През 1920 г. полумесецът е повреден от гръмотевица.
Кулата е реставрирана през 1965-1967 г., а през 1980-те години е реставриран и часовниковият механизъм от Илия Ковачев. Поради липса на поддръжка през последните десетилетия, часовниковият механизъм не работи добре.
Общата височина на кулата е 27,7 m. Основата ѝ има квадратна форма с дължина на страните 5,3 m, а дебелината на зида е 1 m. Височината на най-долната част, изградена от неизмазани камъни е 13,7 m. Над нея е изградена шестоъгълна призма с височина 7,5 m. Тя е измазана и на нея се намира циферблатът на часовника. Най-горната част представлява конусообразен покрив, обшит с ламарина, носен от 6 колони, в който се намира камбаната. Тя е произведена във Виена през 1792 г. Камбаната е поставена на 1 юни 1835 г. На нея е изписано „Mich Goss Iohann Georg Fielgrader in Wien anno 1792“.
В основата на кулата има две чешми – от южната и от западната страна, като в днешно време е останала само тази от западната страна – „конашката чешма“, а над нея е изработен гербът на Габрово. В южната страна на основата е запазен надпис на османотурски език от часовниковата кула от 1811 г.
Първоначално времето се отмерва единствено с ударите на камбаната. През 1882 г. е поставен циферблат, който е заменен с по-голям през 1902 г. Минчо Кънев изработва дървен макет на допълнителния механизъм за движение на стрелките, който е изкован от желязо от Матю Иванов. Това става по указания на часовникаря Михаил Артин Бояджиян. Часовниковият механизъм се задвижва от два каменни топуза, всеки от който тежи около 30 kg, свързани с телено въже. Циферблатът е с квадратна форма и с римски цифри, размерите му са 82 на 82 cm.
Останкинска телевизионна кула

Останкинската телевизионна кула (на руски: Останкинская телебашня), също Кулата в Останкино или само Останкино, е кула за разпространение на телевизионни и радио-сигнали, разположена в Москва, квартал Останкино.
Висока е 540 м, с което е четвърта по височина постройка в света след Бурж Халифа (828 м.) в Дубай, Токио Скайтрий (634 м.) в Токио и СиЕн Тауър (553 м.) в Торонто.
Главен конструктор на кулата е Николай Никитин. Инженери: М. А. Шкуд и Б. А. Злобин. Архитекти: Д. Бурдин, М. А. Шкуд и Л. И. Шчипакин. Строителството на кулата е започнало през 1963 и е приключило през 1967 година, като по онова време кулата е била най-високата постройка в света. Използването на предварително напрегнат стоманобетон, стегнат със стоманени въжета, е позволило конструкцията на кулата да остане проста и здрава.
След пожара през 2000 г. има планове за реконструкция на кулата.
Ресторант „Седмото небе“ („Седьмое небо“) е разположен на височина 328 – 334 м и заема 3 етажа. Помещенията на ресторанта се въртят около собствената си ос със скорост от 1 до 3 оборота в час.
Авалска телевизионна кула

Авалската телевизионна кула или Телевизионна кула на Авала е висока 204,5 м телевизионна кула на Радио-телевизия Сърбия, разположена в планина Авала, близо до Белград (Сърбия).
На 29 април 1999 г. телевизионната кула е разрушена при Операция „Съюзна сила“ на НАТО. На 21 декември 2006 г. започва реконструкцията на кулата и тя е официално открита на 21 април 2010 г.
Строежът на кулата започва на 14 октомври 1961 г. и завършва четири години по-късно – през 1965 г. Между 102 м и 135 м има закрита наблюдателница. Телевизионната кула е единствената кула в света, чието напречно сечение е равнобедрен триъгълник и една от малкото, която не е забита в земята, а „стои“ на собствени подпори.
На върха на кулата стърчи антена, която първо служи за черно-бяло телевизионно излъчване. През 1971 г. антената е заменена с нова – за цветно излъчване. Замяната, която крие много рискове, е осъществена без никакви жертви или произшествия, което е необичайно за проект от такъв голям мащаб.
По време на Косовската война, кулата представлява военна цел, чрез която се осъществява технически пропагандата на режима на Слободан Милошевич в Съюзна република Югославия. Телевизионната кула е разрушена на 29 април 1999 г. в Операция „Съюзна сила“ на НАТО, за да се предотврати излъчването на Радио-телевизия Сърбия. Излъчването на телевизията не спира, тъй като телевизията използва мрежа от местни телевизионни станции, които препредават сигнала в цяла Сърбия. Кулата е една от последните цели за унищожаване в операцията на НАТО. За нейното разрушаване се използва специална бомба. Преди Атентатите от 11 септември 2001 г. кулата е най-високата конструкция, разрушавана някога по време на война.
Височината ѝ е 204,5 м., като на върха ѝ е монтирана метална мачта-носач за антените с тегло 25 т. и височина 60 м.
Телевизионната кула е символ на Белград и югославската пропаганда през 20 век.
Възстановяването на телевизионната кула среща критични мнения сред сръбското обществено мнение, по отношение на нейната бъдеща икономическа ефективност и целесъобразност предвид прогнозната цена за нейното възстановяване – 8,5 милиона евро. Възстановената телевизионна кула ще има същата височина като старата, както и ресторант на 119 м. височина с панорамна тераса на 122 м над средното ниво на терена в основата на кулата.
44.695833, 20.514444
Borisova Gradina TV Tower

42°40′36.75″N 23°20′30.69″E﻿ / ﻿42.6768750°N 23.3418583°E﻿ / 42.6768750; 23.3418583
The Borisova Gradina TV Tower, or the Old TV Tower, is a 106-metre-tall (348 ft) TV tower (including the aerial) in the garden Borisova gradina in Sofia, the capital of Bulgaria. It is known as the tower used for the first Bulgarian National Television broadcasts in 1959.
The tower was designed by architect Lyuben Podponev, engineer A. Voynov and technologist Georgi Kopkanov. Construction began in December 1958 and the tower was officially opened on 26 December 1959. Its typical floor has an area of 144 square metres (1,550 sq ft), there are 14 floors and three platforms. It is located at 42°40′36″N 23°20′31″E﻿ / ﻿42.67667°N 23.34194°E﻿ / 42.67667; 23.34194, at 595 metres (1,952 ft) above sea level.
In 1962 the Borisova Gradina TV Tower was the place from which the first Bulgarian VHF radio broadcast (of the Bulgarian National Radio's Programme 1) was realized. Programme 2 of the BNR's broadcasting began in 1965, and Programme 3's in 1971. BNT's Kanal 1 transmitter was replaced with a more modern conforming to the OIRT colour television requirements in January 1972, and the broadcasting of Efir 2 began in 1975.
Since 1985 the newer Vitosha Mountain TV Tower has been the main facility for broadcasting television and the programs of the Bulgarian National Radio in and around Sofia. The Old TV Tower broadcasts private radio stations as well as DVB-T terrestrial television.
Rousse TV Tower

The Rousse TV Tower is a 204-metre-high TV tower built of reinforced concrete at Rousse, Bulgaria. Originally, the structure was constructed as a 206-metre-high TV tower with a cafe/restaurant on top and was the tallest one on the Balkan peninsula until 2001. In the 1990s an additional antenna was added bringing the height to 210 metres. And, in March 2007, the antenna was reconstructed bringing its height to 204 metres.
The Rousse TV Tower was built on the Leventa Hill, in 1986 and was launched on 7 May 1987 (under communist rule). Authors of the project were Stilyan Titkov, Evlogi Tsvetkov, Ivan Yantahtov and V. Vasilev. The newly built tower started broadcasting both Bulgarian Television and Soviet Television, as well as the three stations of Bulgarian National Radio – Horizont, Hristo Botev, and Orpheus (Bulgarian: Хоризонт, Христо Ботев и Орфей). Higher frequencies were coming into use during the following years, and the process of shutting down old transmitters was completed on 15 Aug 2004.
The tower had an observation deck open for tourists at a height of 107 metres, which offered a panoramic view of Rousse, the Danube river, the neighbouring city of Giurgiu, Romania, and as far as the Carpathian Mountains.
43°49′27″N 25°57′28″E﻿ / ﻿43.82417°N 25.95778°E﻿ / 43.82417; 25.95778
Snezhanka Tower

Snezhanka Tower (кула „Снежанка“) is a 156-metre-high television tower built of reinforced concrete with an observation deck near Pamporovo, Bulgaria. Snezhanka Tower is situated on Snezhanka Peak, at 1,928 metres (6,325 ft) above sea level.
The tower has a café with a panoramic view of the Rhodope, the Rila and the Pirin Mountains, even the Aegean Sea being visible on a clear day.
41°38′14″N 24°40′47″E﻿ / ﻿41.63722°N 24.67972°E﻿ / 41.63722; 24.67972
Joseph Oberbauer

Joseph Sebastian Oberbauer (Bulgarian: Йозеф Себастиан Обербауер or Йосиф Себастиан Обербауер; 3 October 1853, St. Leonhard – 14 June 1926, Sofia) was an Austrian and Bulgarian painter and engineer.
Oberbauer was born in Sankt Leonhard in the Alpine region of Tyrol in the Austrian Empire. He attended a primary school in his hometown and finished high school in Innsbruck. Having demonstrated artistic talent in his childhood years, Oberbauer's desire was to enroll at the Academy of Fine Arts in the imperial capital Vienna. However, his father insisted that he study engineering. Three years into Oberbauer's education at the University of Graz, his father died and he dropped out.
Out of financial necessity, Oberbauer offered some of his watercolour paintings depicting the old town part of Graz to the local municipality. Oberbauer's work appealed to the municipality, which encouraged him to study at the Academy of Fine Arts in Vienna. However, he was again forced to drop out after two years due to financial difficulties. He spent some time working as a teacher and unsuccessfully attempted to continue his studies.
In 1889, Oberbauer arrived in Sofia, the capital of the newly liberated Principality of Bulgaria, where he joined the Cadastral Office of the municipality. Oberbauer took an active part in the creation of Sofia's first cadastral map. Afterward he briefly worked at Bulgaria's Construction of State Railways and Harbours Office, though he returned to a municipal job due to layoffs. Oberbauer remained at the Sofia Municipality for the rest of his life.
Besides being a municipality official, Oberbauer was actively engaged in art in Bulgaria. Impressed by the ambience of Sofia, he left behind numerous paintings of the newly liberated Bulgarian lands, with their still-oriental features, antique architecture and ancient ruins. Oberbauer's works are accurate depictions of Bulgaria's (and particularly Sofia's) appearance in the early post-Ottoman period, capturing the characteristic features of the age and location. Oberbauer's paintings depict the churches, monasteries, mosques, inns, markets and streets of late-19th-century Bulgaria. 70 of Oberbauer's works depicting the urban landscape of Sofia are part of the future Museum of Sofia's collection, to be exhibited in the Sofia Public Mineral Baths building.
A small street in Lozenets, Sofia located in the surroundings of the Sofia Seminary is named Joseph Oberbauer Street in his honour. One of the American College of Sofia's full scholarships also bears his name.
CHCH Television Tower

43°12′27.11″N 79°46′30.79″W﻿ / ﻿43.2075306°N 79.7752194°W﻿ / 43.2075306; -79.7752194
The CHCH Television Tower was a 357.5 metre 1,173 feet-high guyed TV mast located at 481 First Road West in Stoney Creek, Ontario, Canada. The tower housed the primary transmitter for the independent television station CHCH-DT as well as that of CITS-DT, the flagship of the religious Yes TV television system. The tower also housed the transmitter for CING-FM. It was the fourth-tallest structure in Canada while standing.
When completed in 1960, the CHCH Television Tower became the tallest structure in Canada. Only five structures built since then have surpassed its height: the CN Tower in Toronto (completed in 1976), the Cape Race LORAN-C transmitter (completed in 1963, collapsed in 1993), the Inco Superstack in Sudbury (completed in 1971) and the original and replacement guyed mast(s) of the CKX-TV Tower (completed in 1973, collapsed in 1983, rebuilt in 1985). The CHCH tower ranked thirteenth in height among the tallest structures in the Commonwealth of Nations.
The mast was located on the edge of the Niagara Escarpment, so when viewed from the bottom of the escarpment with an elevation some 100+ meters or 300+ feet lower, it appeared exceptionally tall.
In November 2023, the tower began being dismantled by the use of a gin pole since the property was sold to a land developer. CHCH erected a new tower in Flamborough which began construction in early summer 2023 and became operational in late November of that same year. The new transmitter is located on Hwy 5 near Millgrove Side Road. The new tower is 304.8 metres or 1,000 feet tall.
Early morning on March 13th, 2024, the entire remaining half of the tower was demolished while the first half was removed via gin pole. Due to the height of the tower and surrounding housing development, the entire structure could not be demolished all at once.
Museo Arqueológico del Puerto de la Cruz

El museo Arqueológico del Puerto de la Cruz se crea en 1953, en la ciudad de Puerto de la Cruz (Tenerife, Canarias, España). Se creó a partir del Instituto de Estudios Hispánicos de Canarias. Alberga una de las colecciones de cerámica aborigen guanche más importantes de Canarias con piezas únicas en Tenerife.​
Se halla enclavado en uno de los barrios más tradicionales de la ciudad, La Ranilla, justo en la línea divisoria que separa la vida local del ámbito turístico; actividad económica de la que vive la ciudad. Ocupa una edificación de valor histórico-artístico, señera de la arquitectura canaria tradicional de los siglo XVIII-siglo XIX. Más de dos mil seiscientos registros que representan diversos elementos de la cultura guanche forman sus fondos, entre los que destaca su colección de vasijas, que es el objeto de exhibición de su exposición permanente. Desde el punto de vista funcional, se estructura en cuatro áreas de trabajo: Administración; Documentación, que incluye el Anexo Fondo Documental Luis Diego Cuscoy; Investigación y Conservación, y Difusión.
Aparte de colecciones de cerámica aborigen, los fondos incluyen también restos de carácter antropológico (varias momias guanches), una pequeña colección de industria lítica (el 27 por ciento del total) y una magnífica colección de adornos personales realizados en caparazones de moluscos. De carácter excepcional son las dos piezas únicas en la isla como son el "joyerito", dos caparazones de lapa que encierran pequeñas cuentas, hallazgo del geólogo Telesforo Bravo en la Quinta Roja (Santa Úrsula) en los años 40, y una figurilla antropomorfa o ídolo de barro cocido conocida como Guatimac, encontrada en el barranco de Herques (Fasnia) a finales del siglo XIX, que aunque se desconoce su significado preciso, parece ser que esté relacionada con el mundo mágico-religioso de los guanches.
Santa Cruz de Yojoa

Santa Cruz de Yojoa es un municipio del departamento de Cortés en la República de Honduras.
Su nombre es en honor a la Santa Cruz del Cristo, figura de la iglesia católica y Yojoa significa en lenca: Agua acumulada.
Conforma la Región del Valle de Sula.
Su extensión territorial es de aproximados 733.7 km². El 5% de la zona territorial se ubica cercana al Lago de Yojoa.
Por tradición oral se conoce que el general Francisco Ferrera, en el año de 1832, fundó una hacienda de ganado vacuno en el lugar y debido a la fuente de trabajo, hubo migraciones al sitio que poco a poco se fue poblando.
En 1881, fue extinguido el anterior Municipio de Yojoa y quedó figurando como aldea del Municipio de santa cruz de yojoa’’’’’
Su población actual es de 85.178 habitantes (2015).​
Su actividad es agrícola, ganadera y turística.
Es el único lago continental de Honduras y que bordea las fronteras de los departamentos de Cortés, Comayagua y Santa Bárbara.
Es la represa más grande de Centroamérica.
Fue incautado por cuentas ilegales de los dueños, actualmente sigue funcionando en manos de las autoridades.
Existen vestigios arqueológicos en el sitio.
Su fecha es el 3 de mayo día de la Santa Cruz.
Aldeas: 48 (2013)
Caseríos: 309 (2013)
Río Pinturas

El río Pinturas o Ecker es un cauce fluvial en la provincia de Santa Cruz, Argentina, que corre a través del Cañadón del río Pinturas.
Nacido en la Cordillera de los Andes, en el pequeño macizo del monte Zeballos (2743 m), situado al sur del lago Buenos Aires, discurre al principio hacia el este, con el nombre de río Ecker, durante un centenar de kilómetros. A continuación, gira hacia el norte hacia el río Deseado a través de un magnífico cañón llamado Valle del Río Pinturas o (en aonikenk) Charkamak o Chacarmagnac (Charkamak significa precisamente Valle de Pinturas ya que allí crecen plantas resinosas y molles que se usaban para preparar pinturas, el nombre Charkamak o Charcarmañac -o con otras variantes- también le fue dado al río Pinturas), donde está la famosa Cueva de las Manos (o, literalmente, Gruta de las Manos), con pinturas rupestres de más de 10 000 años de antigüedad y que ha sido declarada Patrimonio de la Humanidad por la Unesco. El río y el cañón tienen 150 km de largo.
En mapas antiguos este río aparece como el curso alto de un supuesto río, en realidad un paleocauce, llamado Bajos o San Dionisio, que en tales mapas corría casi paralelo al sur del río Deseado, hasta desembocar en el océano Atlántico y al norte de otro paleocauce llamado Salado.
El río está a sólo 45 km de la Ruta Nacional 40, entre las localidades de Perito Moreno y de Bajo Caracoles.
Pancho Talero en la prehistoria

Pancho Talero en la prehistoria es una película argentina sin sonido, en blanco y negro, que fue dirigida por Arturo Lanteri sobre su propio guion. En el filme, estrenado el 14 de abril de 1930, además del actor Pepito Petray, actuaban miembros de la familia Lanteri.
La película está basada en el personaje de la historieta Don Pancho Talero y su familia que se publicaba en la revista El Hogar, una de las de mayor circulación en esa época, al igual que las otras dos del mismo director Pancho Talero en Hollywood (1931) y Las aventuras de Pancho Talero (1929). Su director y productor aprovechó para filmarlas que había obtenido el premio mayor en la lotería.​
No se conservan, al parecer, los filmes Las aventuras de Pancho Talero ni Pancho Talero en Hollywood , pero el coleccionista Ángel Lázaro localizó y conservó un fragmento de unos 10 minutos atribuibles a Pancho Talero en la prehistoria que consiste en "una extensa y delirante escena en la que unos cavernícolas juegan inexplicablemente al billar y practican otros anacronismos, en un estilo cómico similar a los cortometrajes clásicos de Hal Roach o Mack Sennett. La eficacia de ese fragmento hace lamentar especialmente la pérdida del resto del material de Lanteri, que además constituye un temprano ejemplo de adaptación de historietas al cine".​
Participó del filme:
El crítico de cine Paraná Sendrós luego de señalar que el director del filme Lanteri era a la vez el dibujante de la historieta, dice que:
Arqueología argentina

La arqueología argentina es aquella realizada dentro del territorio de la República Argentina. No existe homogeneidad en las prácticas y horizontes culturales analizados por los diferentes estudiosos, existiendo, así, varias subramas de la arqueología argentina.
Entre esas subramas, las más destacadas son:
Generalmente, los trabajos arqueológicos apuntan a yacimientos de culturas precolombinas, hecho relacionado con la extensa historia de las poblaciones originarias, con fechas tan tempranas como el 12.000 A.C. Aunque en las últimas décadas los temas de investigación arqueológica se han ampliado incluyendo el período colonial, republicano y la historia reciente (p.e. colaborando con el estudio de los centros clandestinos de detención).
Se considera al etnógrafo, folcklorólogo y naturalista Juan Bautista Ambrosetti (Gualeguay, Entre Ríos, 22 de agosto de 1865 - Buenos Aires, 28 de mayo de 1917), junto a su discípulo Salvador Debenedetti (Avellaneda, Provincia de Buenos Aires, 2 de marzo de 1884 - altamar, 30 de septiembre de 1930), los padres de la ciencia arqueológica en la Argentina. A ellos se debe el descubrimiento, efectuado en 1908, y posterior estudio del Pucará de Tilcara, una fortificación incaica, situada en la provincia de Jujuy.
Si bien los trabajos realizados por Florentino Ameghino (Luján, provincia de Buenos Aires, 1854 - La Plata, misma provincia, 1911) son previos a los efectuados por Ambrosetti y Debenedetti, la rigurosidad y metodología científica de estos últimos supera a las de Ameghino, por lo que, a pesar de su anterioridad cronológica, no es considerado como "padre de la arqueología argentina", sino como un antecedente de la misma.
En las postrimerías del siglo XX, se destacan los trabajos de Alberto Rex González (Pergamino, Provincia de Buenos Aires, 16 de noviembre de 1918 - La Plata, Buenos Aires, 28 de marzo de 2012), con sus trabajos sobre las culturas agroalfareras de Catamarca; los de Daniel Gastón Schávelzon (Buenos Aires, 1 de noviembre de 1950), relativos al desarrollo de la arqueología histórica y urbana; los de Antonio Serrano de la Universidad Nacional de Córdoba, fundamentalmente en la región del Litoral; los de Daniel Paz, investigador de la Universidad de Buenos Aires; y los de Humberto A. Lagiglia, (San Rafael, Mendoza, 1938-2009), sobre la prehistoria de San Rafael.
Numerosos museos del país exponen la labor de la arqueología argentina. A continuación se enumeran algunos de ellos, en conjunto con sitios arqueológicos cuya materialidad sirvió de insumo para relatar la historia local en museos cercanos.
La República Argentina es un país federal, por lo tanto, el patrimonio arqueológico está bajo la protección de cada estado provincial. Sin embargo, se dio un paso significativo en la preservación del mismo con la sanción de la Ley Nacional 25.743, también conocida como Ley de Protección del Patrimonio Arqueológico y Paleontológico, sancionada el 4 de junio de 2003 y promulgada el 25 de junio del mismo año.
Viaje a la prehistoria

Cesta do pravěku (en Argentina: Viaje a la prehistoria,​​ en eslovaco: Cesta do praveku, lanzado en EE. UU. como A Journey to the Beginning of Time)​ es una película de ciencia ficción checoslovaca de 1955 dirigida por Karel Zeman, con guion de J. A. Novotný y con efectos especiales stop-motion de Arnošt Kupčík, Jindřich Liška y Karel Zeman. Trata sobre un grupo de cuatro chicos adentrándose en las edades pasadas de la Tierra.​
Cuatro amigos navegan en una barquita por «el río del tiempo» el cual les lleva a una cueva misteriosa. Al salir del misma, en el otro lado de ella, encuentran un mundo perdido en los tiempos, donde pueden ver animales extinguidos ya hace milenios e incluso pueden ver huellas del hombre primitivo. Mientras más tiempo navegan por ese río, más se adentran en la prehistoria, en los tiempos cada vez más remotos.
Los exteriores fueron grabados en el río Morava en proximidad de la ciudad Bzenec, Moravia, Chequia, en la reserva natural Osypané břehy, otras escenas fueron grabadas en el plató.
Zeman fue profundamente influenciado por la obra de Zdeněk Burian, el cual hizo varias reconstrucciones de cómo podría ser los animales prehistóricos. Las imágenes de los antiguos animales fueron creadas con ayuda y control del paleontólogo checo Josef Augusta.
Magallania

Magallania es un revista académica publicada desde 1970 por el Instituto de la Patagonia de la Universidad de Magallanes para dar a conocer investigaciones originales sobre temas históricos, etnográficos, antropológicos y arqueológicos de la Patagonia, Tierra del Fuego, Antártica e islas adyacentes y el océano Pacífico sur-oriental.
Inicialmente fue llamada Serie Ciencias Humanas de Anales del Instituto de la Patagonia y se publicaba anualmente. Desde 2005 se publica semestralmente, en los meses de abril y octubre.​
Sitio arqueológico de Hualco

El Sitio arqueológico de Hualco se encuentra en cercanías de la localidad de Schaqui, en el departamento San Blas de los Sauces, en el norte de la provincia de La Rioja, Argentina, aproximadamente en la posición 28°29′33″S 67°06′47″O﻿ / ﻿-28.49250, -67.11306.
El sitio de Hualco fue declarado de interés provincial mediante la ley provincial 7689 del año 2004.​
El yacimiento arqueológico comprende unos 150 recintos de un total de alrededor de 300, ubicados en la parte superior de una quebrada que lleva el nombre precisamente de Hualco (el topónimo está constituido por dos palabras del desaparecido idioma cacán en el cual la palabra "ko" habría significado agua). Este emplazamiento permitía la observación del un amplio territorio en torno a la ciudadela, construida con objetivo de vivienda y punto defensivo.​
La técnica constructiva era la simple superposición de bloques de piedra, sin elementos de unión entre ellos. Estos muros se alzaban algo menos de 2 m de altura y el espacio interior era excavado, de modo que el nivel interno era inferior al nivel general del terreno. La mayoría de los recintos es de planta rectangular, aunque también existen algunos circulares, lo que permite suponer diferenciaciones en la utilización: viviendas, corrales o depósitos, etc.​
Formó parte del Qhapaq Ñan o sistema vial inca. Existen ciertas divergencias en cuanto a la datación de este yacimiento. Como parte de la red inca del Tahuantinsuyu, se presume que el lugar fue construido entre el 300 y 400 d. C.​ No obstante, tomando en consideración los elementos hallados en el lugar atribuidos a la cultura de la Aguada, se señala que el yacimiento data del 700 y 1000 d. C.,​ en todos los casos la fortaleza de Hualco tiene una existencia muy anterior a la invasión quechua "inca" ocurrida hacia mediados de s XV.
Santa Cruz Airport (Argentina)

Santa Cruz Airport (IATA: RZA, ICAO: SAWU) is an airport serving Puerto Santa Cruz, a town on the Santa Cruz River estuary in the Santa Cruz Province of Argentina. The airport is 3 kilometres (2 mi) inland from the town.
There are deep ravines less than 500 metres (1,600 ft) off each end of the runway. The Santa Cruz non-directional beacon (Ident: SCZ) is located on the field.
Bedrock

In geology, bedrock is solid rock that lies under loose material (regolith) within the crust of Earth or another terrestrial planet.
Bedrock is the solid rock that underlies looser surface material. An exposed portion of bedrock is often called an outcrop. The various kinds of broken and weathered rock material, such as soil and subsoil, that may overlie the bedrock are known as regolith.
The surface of the bedrock beneath the soil cover (regolith) is also known as rockhead in engineering geology, and its identification by digging, drilling or geophysical methods is an important task in most civil engineering projects. Superficial deposits can be very thick, such that the bedrock lies hundreds of meters below the surface.
Exposed bedrock experiences weathering, which may be physical or chemical, and which alters the structure of the rock to leave it susceptible to erosion. Bedrock may also experience subsurface weathering at its upper boundary, forming saprolite.
A geological map of an area will usually show the distribution of differing bedrock types, rock that would be exposed at the surface if all soil or other superficial deposits were removed. Where superficial deposits are so thick that the underlying bedrock cannot be reliably mapped, the superficial deposits will be mapped instead (for example, as alluvium).
Piedra Museo

Piedra Museo is an archaeological site in Santa Cruz Province, Argentina, and one of the earliest known archaeological remains in the Americas.
The site was discovered around 1910 by Argentine naturalist Florentino Ameghino, who wrote the first detailed anthropological study of Argentina, La antigüedad del hombre en el Plata (The Antiquity of Man in the Río de la Plata Basin), in 1878. A further 1995 excavation by University of La Plata archaeologist Dr. Laura Miotti made a carbon dating analysis possible, and led to the discovery that its human fossil remains date from approximately 11,000 years ago.
The site, located 250 km (150 mi) from Pico Truncado, in Deseado Department (Santa Cruz Province), is among the oldest archaeological remains uncovered in the Americas. Its discoveries included spear heads that contained traces of Mylodon and Hippidion, among other animals known to have been extinct since at least 10000 BC. Its original inhabitants, the Toldense people, were hunter gatherers that subsisted on these and other prey, such as rhea and guanacos.
Piedra Museo, like Pedra Furada (Brazil), Monte Verde (Chile), Topper, and the Meadowcroft Rockshelter (United States), in turn have led to alternative theories to that of the "Clovis First" hypothesis on the settlement of the Americas (the assumption, based on lacking evidence to the contrary, that the Clovis culture was the first in the Western Hemisphere).
Fossils from Piedra Museo, as well as artifacts and petroglyphs from the nearby Los Toldos site, are housed in the Pico Truncado Regional Museum of History.
Aleea Carpați

Aleea Carpați (fosta Hungária, în maghiară Kárpátok sétánya) este un cartier din Târgu Mureș.
Consiliul orașului liber regesc a votat în 1910 ca principala stradă a cartierului să primească denumirea de Hungária utca. Din 1920 a fost numit ca strada Lungă, din 1940 calea Hungária, iar în 1946 denumiseră după filozoful german, Karl Marx. Denumirea actuală o poartă din 1964.
În cartierul Aleea Carpați au fost amplasate următoare statui nonfigurative:
Carpați (țigări)

Carpați a fost o marcă de țigări din România, produsă inițial de Fabrica de Țigarete din Sfântu-Gheorghe începând din 1931. Activitatea fabricii de țigarete a fost întreruptă în martie 2010.
Ulterior, după cel de-al doilea război mondial, și Fabrica de Țigarete din Timișoara a devenit producător al țigărilor Carpați.
Țigările Carpați au fost produse în ambele variante, cu și fără filtru.
Munții Ciucului

Munții Ciucului (în maghiară Csíki-havasok) sunt o grupă muntoasă a Carpaților Moldo-Transilvani, aparținând de lanțul muntos al Carpaților Orientali. Cel mai înalt pisc este Șoiul Mare (în maghiară Saj-havas), având 1553 m. Sunt delimitați de Munții Hășmaș și Tarcău prin râul Trotuș la nord, Depresiunea Comănești cu râul Trotuș la est, Munții Nemira cu râul Uz la sud, Munții Bodoc la sud-vest și Depresiunea Ciucului la vest.
În teritoriul munților se găsesc lacurile de acumulare antropice Poiana Uzului (pe râul Uz) și Frumoasa (pe râul Frumoasa), care alimentează cu apă potabilă și industrială municipiile Onești, Bacău și respectiv Miercurea Ciuc.
Munții Giurgeu

Munții Giurgeu (maghiară Gyergyói-havasok) sunt o grupă muntoasă a Carpaților Moldo-Transilvani, aparținând de lanțul muntos al Carpaților Orientali. Cel mai înalt pisc este Vârful Prișca, având 1.545 m.
Munții Giurgeului se prezintă sub forma unei culmi prelungite până la izvoarele Oltului, între Munții Călimani la nord, depresiunile Bilbor și Borsec la est și nord-est, Munții Hășmaș la sud iar la vest depresiunea cu același nume. Spre bazinul Mureșului se termină printr-o prispă înaltă de aproximativ 1.000 m. Munții Giurgeului sunt întretăiați de pasurile Bicaz și Bistricioara-Tulgheș, ce permit trecerea din depresiunea Giurgeului spre Moldova.
Ținând cont de văile ce îi traversează transversal, Munții Giurgeu sunt împărțiți în 3 grupe:
Munții Maramureșului

Munții Maramureșului (cunoscuți adeseori și sub denumirea Carpații Păduroși, greșit atribuită în ultima vreme doar părții lor nordice) sunt o grupă muntoasă a Carpaților Maramureșului și Bucovinei, aparținând de lanțul muntos al Carpaților Orientali. Se întind în cea mai mare parte pe teritoriul actual al Ucrainei, și în sud pe teritoriul nordic al României, respectiv închid la nord și est Depresiunea Maramureș.
Cel mai înalt pisc este Vârful Hovârla, având 2.061 m, aflat pe teritoriul de azi al Ucrainei.
Cel mai înalt vârf de pe teritoriul românesc este Farcău, având 1.957 m, aflat în zona protejată Vârful Farcău - Lacul Vinderelu - Vârful Mihăilecu.
În octombrie 1950 Securitatea a prins în Munții Maramureșului un grup de preoți greco-catolici și călugări de la Mănăstirea Bixad, în frunte cu Grigore Rițiu și Leon Bob. Aceștia s-au refugiat în munți după interzicerea Bisericii Române Unite cu Roma în 1948, și reușiseră să supraviețuiască cu ajutorul sătenilor.
Munții Harghita

Munții Harghita sunt o grupă muntoasă a Carpaților Moldo-Transilvani, aparținând de lanțul muntos al Carpaților Orientali. Cel mai înalt pisc este Vârful Harghita Mădăraș, având 1.800 m.
Munții Harghitei formează un lanț muntos de peste 70 km. lungime și circa 25 km. lățime. Ei sunt delimitați de pasul Sicaș și obârșia Târnavei Mari spre nord, spre vest de linia localităților Feliceni, Văleni, Merești și Mărtiniș, spre sud-vest de linia ce traversează interfluviul dintre Homorodul Mic și Vârghiș iar spre sud de Depresiunea și Munții Baraolt pe linia localităților Filia și Herculian, în lungul văii Ozunca și peste pasul Hatod până în valea Oltului. În sud se mai învecinează cu Munții Bodocului (despărțiți de Valea Roșie și pasul Jimbor) iar în est limita trece pe la baza conului vulcanic Puciosu și Depresiunea Ciucului.
Insulele Caraibe

Insulele Caraibe sunt acele insule care sunt situate în regiunea Caraibelor și sunt scăldate de Marea Caraibelor.
Aici sunt mii de insule care sunt parte a diferitor țări insulare din Caraibe: Anguilla are 21; Antigua-and-Barbuda – 37; Aruba (4); Bahamas (~501); Barbados – 3; Belize; Insulele Virgine Britanice (43); Cayman (12); Cuba (23); Dominica (7); Republica Dominicană (2); Grenada (39); Guadeloupa (38); Haiti (12); Honduras (6); Jamaica (26); Martinica (50); Montserrat (3); Antilele Olandeze (25, incluzând jumătate din Saint Martin); Puerto Rico (142); Saint Barthélemy (13); Saint Kitts-and-Nevis (20); Saint Lucia (17); Saint Martin (8); Saint Vincent-and-the-Grenadines (39); Trinidad și Tobago (21); Turks-and-Caicos Islands (58); și Insulele Virgine Americane (81).
Unele țări continentale tot au insule în Caraibe, printre care Columbia (10), Mexic (4), Nicaragua (4), Venezuela (15), Belize, Guatemala, Honduras, Costa Rica și Panama.
Belize has many islands and the largest barrier reef in the Western Hemisphere.
Saint Thomas, Saint Croix, and Saint John are the main three United States Virgin Islands. The capital, Charlotte Amalie, is on Saint Thomas.
Format:Subiecte Caraibe
Muzeul Geologic Național

Muzeul Geologic Național este un muzeu din București situat pe Șoseaua Kiseleff, în apropierea Pieței Victoriei și a Parcului Kiseleff.
Muzeul Național de Geologie a fost fondat inițial în anul 1892 și redeschis publicului în 1990, în clădirea Institutului Geologic al României (monument istoric), construită între 1906 și 1907, după planurile arhitectului Victor Ștefănescu.
Expoziția permanentă este formată din 14 expoziții de bază și conține aproximativ 7.700 exponate din totalul de 70.000 de mostre aflate în colecțiile științifice ale muzeului.
Materiale media legate de Muzeul Geologic Național la Wikimedia Commons
Orogeneza caledoniană

Orogeneza caledoniană se referă la ciclul orogenetic derulat în intervalul Ordovician – Devonianul inferior, cauzat în Paleozoicul inferior de către coliziunea dintre continentele Laurenția, Baltica și Avalonia, care a dus la închiderea Oceanului Iapetus și formarea supercontinentului Euramerica.
Numele de „Caledoniană” provine de la Caledonia, denumirea antică a Scoției.
Liviu Ionesi

Liviu Ionesi (n. 27 ianuarie 1925, Frătăuții Vechi, Suceava – d. 2006) a fost un geolog român, membru titular (2003) al Academiei Române.
Academicianul Liviu Ionesi a efectuat cercetări asupra flișului extern (pânzele de Audia, Tarcău și Vrancea) din Carpații Orientali și a Sarmațianului, abordând probleme fundamentale de geologie economică. Asupra flișului a adus contribuții paleontologice, lito și biostratigrafice, sedimentologice , tectonice și geochimice, care au contribuit la mai buna cunoaștere a acestor formațiuni. Se remarcă contribuțiile biostratigrafice asupra depozitelor paleogene și miocene inferioare asupra cărora prin asociații fosile inedite (macroforaminifere, bivalve, gasteropode, nannoplancton calcaros), a contribuit la stabilirea limitei din Cretacic și Paleogen și dintre Paleogen și Miocen și la atestarea etajelor Ypresian, Lutețian, Priabonian, Acvitanian și Burdigalian. De asemenea, a relevat aspecte tectonice noi în pânza de Audia (separarea a două digitații) și a raporturilor dintre pânzele de Tarcău și de Vrancea, prin separarea (în ultima) a trei noi semiferestre (Sucevița, Humor și Râșca). În afară de fliș, începând din 1976 s-a ocupat de studiul Sarmațianului din Platforma Moldovenească și Dobrogea de Sud. De asemenea, s-a ocupat și de istoria științelor geologice din România. A inițiat la Iași, studiul bitumolitelor oligocene (roci generatoare de hidrocarburi), foraminiferelor mari și a nannoplanctonului calcaros. Activitatea de cercetare este finalizată în 180 de lucrări publicate, 30 de rapoarte geologice, 2 granturi, la care se adaugă volumele: Flișul Paleogen din bazinul văii Moldovei (1971), Geologia României (1974), Obcinele Bucovinei (1978), Geologia Unităților de platformă și a Orogenului nord-dobrogean (1994) ș.a.
Profesor emeritus (1997), Doctor Honoris Causa al Universității „Ștefan cel Mare” din Suceava. Pentru activitatea desfășurată a fost ales membru al Academiei Române. „Grupul de studii geologice” din cadrul Filialei Iași a Academiei Române (președinte); Societatea Geologică a României, Filiala Iași (președinte și președinte de onoare); Consiliul Național al Geologilor din România (vicepreședinte); Societatea Paleontologilor din România (membru); Societatea Geologică din Republica Moldova (membru); Comisia pentru Ocrotirea Naturii a Academiei Române (membru); Societatea pentru Cultură și Literatură Română în Bucovina (membru) etc.
Afloriment

Aflorimentul sau deschiderea geologică, deschiderea de strat este un loc, în special în lungul văilor, unde apar la suprafața scoarței terestre rocile sau mineralele unui zăcământ din subsol, fie în mod natural (ca urmare a eroziunii exercitate de apele curgătoare sau mișcărilor tectonice), fie artificial (datorită descoperirii lor întâmplătoare făcute de om cu ocazia excavațiilor executate la drumuri în debleu, la tuneluri, în carieră etc.)
În aflorimente, specialiștii au posibilitatea să observe și să descrie caracterele rocilor, să culeagă probe și resturi organice, să măsoare direcția și înclinarea stratelor.
Precambrian

Precambrian (Pre-Cambrian) este un nume informal pentru intervalul de timp înainte de actuala eră geologică Fanerozoic și este împărțit în mai multe ere pe scala de timp geologică. Acesta se întinde de la formarea Pământului în jur de 4600 milioane de ani până la începutul perioadei Cambrian, când organisme macroscopice au apărut pentru prima dată din abundență cu aproximativ 542 milioane de ani în urmă. Precambrian este numită astfel pentru că precede era Cambrian, prima perioadă de Eon fanerozoic, care este numit după numele roman pentru Țara Galilor, Cambria, unde rocile de această vârstă au fost studiate pentru prima oară.
Precambrianul se întinde pe o perioadă de circa 87% din timpul geologic al întregii vieți a planetei Terra.
Lipsesc 0,9 miliarde de ani din istoria pămȃntului (în precambrian). Precambrianul este lunga etapă de timp de la formarea pămȃntului (acum 4,6 miliarde ani) pȃnă la apariția primelor organisme pe pămȃnt (acum 0,5 miliarde ani, in cambrian). In această foarte lungă perioadă de timp (4,1 miliarde ani) există o lacună de 0,9 miliarde de ani, nedocumentată geologic. Practic, din istoria pămȃntului lipsesc deci 0,9 miliarde de ani. Geologii cred că aceasta se explică prin eroziunea totală a stratelor de sedimente de pe continentul arhaic Rodinia, care in acel răstimp s-a ridicat treptat, toate stratele fiind în intregime îndepărtate prin eroziune naturală.
Materiale media legate de Precambrian la Wikimedia Commons
Badlands

Badlands (regiuni rele) este un termen care se referă la o regiune argiloasă aridă, care este supusă unui proces intens de eroziune realizată în special prin acțiunea apei și vântului. Forma de relief geologică tipică badlands-urilor sunt canioanele, defileele, cheile și hoodoosurile. Regiunea are în general o colorație tipică de la negru-albăstrui până la galben roșiatic. În Germania există o regiune asemănătoare sub cetatea Burg Gleichen din ținutul Erfurt și la marginea de vest a munților Eifel lângă Bitburg. Cele mai cunoscute dintre ele sunt situate în SUA și Canada:
Carpații de Curbură

Carpații de Curbură reprezintă grupa sudică a Carpaților Orientali. În această zonă Carpații realizează cel mai mare cot din parcursul lor.Tot odată Carpații de Curbură au roci sedimentare și predomina calcarele și conglomeratele
Culmile sunt orientate pe direcția est-vest și sunt formate numai din fliș. În interiorul lor se află situată cea mai întinsă depresiune intramontană din România, Depresiunea Brașovului. Altitudinile maxime se înregistreaza în Masivul Ciucaș în vârful Ciucaș, de 1.954 m. Sunt munți tineri, formați in timpul orogenezei Alpine. Sunt fragmentări de văi și depresiuni, înălțimile lor nu trec de 2000m. Acestia pătrund sub forma unor pinteni in Subcarpații de Curbura, ceea ce le oferă complexitate.
Pragurile Nistrului

Pragurile Nistrului reprezintă un monument al naturii de tip geologic sau paleontologic în raionul Soroca, Republica Moldova. Este amplasat în preajma satului Cosăuți, albia Nistrului, în apropierea carierei de granit. Are o suprafață de 8 ha. Obiectul este administrat de SA Cariera de granit și pietriș din Soroca.
Denumirea „Pragurile Nistrului” este întâlnită în literatura de specialitate încă din secolul al XVIII-lea.
Obiectul constă din intruziuni de roci magmatice, care a avut loc în timpul formării fundamentului cristalin arhaic-proterozoic al Platformei Est-Europene. Cauza formării pragurilor a fost scurgerea lavei gabro-noritice precambriene. Lățimea curentului de lavă atingea 120 m și își croia drum printr-o râpă destul de mare. La 350 m spre nord, sub pachetul de roci sedimentare, iese al doilea curent de gabro-norite (roci de culoare cenușie-închis, aproape neagră, cu strate lenticulare de cuarț violet și cu intercalații de jasp roșu și verde).
În perioada precambriană, curentul de gabro-norite a fost acoperit cu o scoarță roșie lateritică, care s-a păstrat în unele locuri sub gresiile de Cosăuți de vârstă vendiană. Gabro-noritele s-au sfărâmat în blocuri ovale cu scoarța exfoliată de cca 1 m.
Obiectivul a fost luat sub protecția statului prin Hotărîrea Sovietului de Miniștri al RSSM din 13 martie 1962 nr. 111, iar statutul de protecție a fost reconfirmat prin Hotărîrea Sovietului de Miniștri al RSSM din 8 ianuarie 1975 nr. 5 și Legea nr. 1538 din 25 februarie 1998 privind fondul ariilor naturale protejate de stat. Deținătorul funciar al monumentului natural este SA Cariera de granit și pietriș din Soroca.
Situl prezintă interes științific de importanță internațională în ce privește cartarea geologică și studiul stratigrafic al formațiunilor sedimentare ale Platformei Est-Europene. De asemenea, are valoare geomorfologică, hidrologică și structurală.
Conform situației din anul 2016, nu este instalat niciun panou informativ cu informații despre monumentul natural. Este recomandată includerea zonei în trasee turistice.
Maar

Maar (lat. maar = lac, mare) este un lac vulcanic format prin acumularea apei în craterul unui vulcan stins. Astfel de lacuri s-au format lângă localitatea Daun în munții Eifel, Germania. Cu studiul formării acestor lacuri s-a ocupat geologul german Johannes Steininger (1794–1878) din Trier. Aceste lacuri au frecvent o formă rotundă sau ovală, craterul vulcanic putând fi plin cu apă sau uscat cum sunt de exemplu „maarele uscate” din masivul muntos „Schwäbische Alb” de lângă Dunăre sud-vestul Germaniei. Un astfel de lac vulcanic este și Lacul Sfânta Ana din România.
Un astfel de lac vulcanic ia naștere prin umplerea craterului lărgit prin explozii ale vulcanului, apă rece provenită din pânza de apă freatică, care vine direct în contact cu magma fierbinte. Aceste fenomene geologice au avut loc în perioada terțiară în munții Eifel, formându-se de exemplu:
Un maar uscat este lângă Eckfeld, fiind un lac umplut cu sedimente, care sunt importante în cercetările climatologice, care permit o vedere de ansamblu a schimbărilor climatice din trecut.
Materiale media legate de Maar la Wikimedia Commons
Complexul Geologic Racoșul de Jos

Complexul Geologic Racoșul de Jos este o arie protejată de intres național ce corespunde categoriei a IV-a IUCN (rezervație naturală de tip geologic) situată în județul Brașov, pe teritoriul administrativ al comunei Racoș.
Aria naturală cu o suprafață de 95 hectare se află în partea sud-estică a Transilvaniei (în zona de contact a Munților Baraoltului și Harghitei cu Munții Perșani) și cea nord-estică a județului Brașov, în imediata apropiere a drumului județean (DJ131A) care leagă satul Mateiaș de Augustin.
Rezervația naturală a fost declarată arie protejată prin Hotărârea de Guvern Nr.1581 din 8 decembrie 2005, publicată în Monitorul Oficial al României Nr.24 din 11 ianuarie 2006 (privind instituirea regimului de arie naturală pentru noi zone) și reprezintă o arie naturală în a cărei perimetru se află formațiuni bazaltice (forme spectaculoase și diversificate: tufuri vulcanice, lapili, lave și scorii vulcanice; rezultate în urma unor activități de erupții intense) atribuite Cuaternarului.
Complexul Geologic Racoșul de Jos se suprapune sitului Natura 2000 - Dealul Homoroadelor.
Rezervația geologică Agighiol

Rezervația geologică Agighiol (monument al naturii) este o arie protejată de interes național ce corespunde categoriei a III-a IUCN (rezervație naturală de tip geologic, paleontologic și floristic) situată în județul Tulcea, pe teritoriul administrativ al comunei Valea Nucarilor.
Aria naturală se află în partea central-nordică a județului Tulcea (în sud-estul Dealurilor Agighiol), pe teritoriul sud-vestic al satului Agighiol, în apropierea drumului județean (DJ222) care leagă localitatea Sabangia de municipiul Tulcea.
Rezervația naturală a fost declarată arie protejată prin Legea Nr.5 din 6 martie 2000, publicată în Monitorul Oficial al României, Nr.152 din 12 aprilie 2000 (privind aprobarea Planului de amenajare a teritoriului național - Secțiunea a III-a - zone protejate) și se întinde pe o suprafață de 9,70 ha..
Aria naturală reprezintă o zonă naturală (versanți calcaroși de înălțimi reduse, pajiști cu vegetație de stepă) în sud-estul Dealurilor Agighiolului, ce adăpostește resturi de faună fosilă (amoniți, cefalopode, scoici, crustacee) atribuită Triasicului mijlociu, depozitate în substratele calcaroase ale rezervației.
Masivul Geologic Cheia

Masivul Geologic Cheia este o rezervație naturală mixtă (geologică și botanică) situată în partea de nord a județului Constanța în Podișul Casimcei nu departe de localitatea Cheia. Este reprezentantă de o serie de stânci mezozoice în formă de turnuri alcătuite din calcare de origine coraligenă. Specialiștii au identificat aici un număr de peste 600 de specii de floră endemice și rare. Dintre speciile de faună protejate aici se remarcă păsările răpitoare și chiropterele. Suprafața ariei protejate este de 387,95 ha. A fost înființată în 1970