davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Nevado de Palermo

El Cerro Palermo o Nevado de Palermo es una cumbre montañosa de la provincia de Salta, en el noroeste de la República Argentina. Tiene una altitud de 6172 m.
Forma parte de la Sierra de Cachi, que marca el límite entre la Puna y los Valles Calchaquíes, y que está formada también por otras cumbres, casi todas ellas al sudoeste del Palermo, entre ellas el Nevado de Cachi (6380 m), el Cerro Ciénaga Grande (6030 m), el Cerro Bayo (5253 m), el Cerro Incauca (4900 m) y el Cerro Gordo (4820 m).​​
Al pie del cerro, hacia el sudeste del mismo, se encuentra el caserío de Palermo Oeste, donde se cultivan productos de subsistencia en terrazas fluviales. Al oeste del nevado se encuentran las nacientes del río Luracatao. El nevado de Palermo, junto con el de Cachi, son perfectamente visibles tanto desde la ruta nacional 40 como sobre la ruta que conduce desde Payogasta hacia Salta (Capital).​
Zona Roja (Buenos Aires)

La Zona Roja es la denominación informal para referirse a una zona dentro del barrio de Palermo en la Ciudad de Buenos Aires. El nombre proviene del hecho de que en esta zona se desarrolló de forma inesperada la prostitución.
Tras muchas polémicas con el gobierno de la ciudad, la zona roja fue trasladada a los Bosques de Palermo, y posteriormente al Rosedal.
Zona Roja, también conocida como Palermo Medio, Palermo Rojo o Palermo Hot era un barrio "no oficial" ubicado en las inmediaciones de las calles Godoy Cruz y Paraguay, cerca de las ex Bodegas Giol. La zona estaba comprendida por un cuadrante entre las Avenidas Santa Fe, Juan B. Justo y las calles Godoy Cruz y Cabrera.
Selenographia, sive Lunae descriptio

Selenographia, sive Lunae descriptio, (Selenografía, o una descripción de La Luna) es un tratado astronómico clave impreso en 1647, obra de Johannes Hevelius. En este libro, Hevelius reflejó la diferencia entre su propio trabajo y el de Galileo Galilei, remarcando que la calidad de las representaciones de Galileo de la Luna en Sidereus nuncius (1610) dejaban mucho que desear. Selenographia... se dedicó al rey Vladislao IV de Polonia y junto con el Almagestum Novum de Riccioli/Grimaldi se convirtió en el trabajo de referencia sobre la Luna durante un siglo.​
Han sobrevivido numerosos ejemplares de la obra, incluyendo los depositados en la Biblioteca Nacional de Francia, en la biblioteca de la Academia Polaca de Ciencias, en la Colección Stillman Drake de la Librería Thomas Fisher de Libros Raros de la Universidad de Toronto, y en la Biblioteca Gunnerus de la Universidad Noruega de Ciencia y Tecnología en Trondheim. ​
La Selenographia recoge los primeros nombres de montes lunares, algunos todavía utilizados. Estableciendo correlaciones con las montañas terrestres, fijó los topónimos selenográficos de una serie de cordilleras, como los montes Alpes, los montes Apeninos, los montes Taurus o los montes Haemus.
Ixiolita

La ixiolita o ixionolita es un mineral óxido de fórmula química (Ta,Nb,Sn,Fe,Mn)O2. Descubierto por Adolf Erik Nordenskiöld en 1857, fue llamado así por Ixión, personaje de la mitología griega relacionado con Tántalo, en alusión al contenido del elemento químico homónimo de este mineral.​​ Es un óxido complejo con una distribución desordenada de cationes, siendo la celda unidad equivalente a una subcélula de columbita.​
De color gris acero o negro, la ixiolita es un mineral opaco de brillo metálico. Tiene dureza entre 6 y 6,5 en la escala de Mohs, comparable a la de la ortoclasa o la pirita, y una densidad entre 6,94 y 7,23 g/cm³. Por otra parte, es un mineral frágil con fractura concoidea o irregular.​
La ixioliota cristaliza en el sistema monoclínico, clase prismática,​​ aunque aparece también catalogada como pseudo-ortorrómbica.​ En su composición el tántalo suele ser el catión mayoritario —con porcentajes de Ta2O5 en torno al 61 - 69%—, y el hierro el minoritario;​ su fórmula empírica es Ta0.5Mn0.2Sn0.1Nb0.1Fe0.1O2.​ Sin embargo, existen variedades de ixiolita en las cuales predominan tungsteno, niobio o escandio —wolframoixiolita, ixiolita escandia de von Knorring e ixiolita escandia de Bergstøl y Juve—, que se piensa que pueden ser consideradas nuevas especies minerales.​
La ixiolita se presenta en forma de granos irregulares en intrusiones dentro otros minerales o rocas.​ También puede formar finos cristales prismáticos de hasta 10 cm de longitud.​ Constituye un mineral accesorio de pegmatitas graníticas que puede estar asociado a microclina, tapiolita, casiterita, microlita y rutilo de niobio.​
La localidad tipo se encuentra en Skogsböle, en la isla Kimito (Finlandia), donde aparece en el seno de una pegmatita granítica. En este mismo país, este mineral se puede encontrar en Kotka y Tammela (antigua provincia de Finlandia Meridional), así como en Orivesi (Pirkanmaa) y Seinäjoki (Ostrobotnia del Sur). Son también numerosos los depósitos en la República Checa, en la región de Karlovy Vary (Krásno y Potůčky) y en la región de Vysočina (Jihlava, Třebíč, Křižanov y Bystřice nad Pernštejnem).​
Asimismo, en Argentina se ha descubierto ixiolita en la pegmatita El Peñón (Nevado de Palermo, Salta).​
Distrito de Cochorco

El Distrito de Cochorco es uno de los ocho que conforman la Provincia de Sánchez Carrión, ubicada en el Departamento de La Libertad, bajo la administración del Gobierno regional de La Libertad.
Desde el punto de vista jerárquico de la Iglesia católica forma parte de la Prelatura de Huamachuco.​
El distrito fue creado mediante Ley 9864 del 13 de diciembre de 1943, en el primer gobierno del Presidente Manuel Prado Ugarteche.​
Abarca una superficie de 258,04 km², tiene un clima variado y agradable durante todas las estaciones.
Alcaldes anteriores
Barrio rojo

Un barrio rojo, zona roja, zona de tolerancia o barrio chino​ es el área de una ciudad donde se concentra la prostitución u otros negocios relacionados con la industria del sexo. Una teoría del origen del mote de zona roja, data de los años 1890 en los Estados Unidos, y se relaciona directamente con los trabajadores del ferrocarril. Aquellos tenían sus lámparas de señalización, con sus dos conocidos colores: el blanco y el rojo para señalización de trenes. Cuando los trabajadores asistían a los burdeles, dejaban sus lámparas encendidas y colgadas fuera del local, con el rojo hacia la calle y el blanco iluminando hacia adentro del local, ya que si bien ya existía la corriente eléctrica, aún no estaba difundido su uso. Esto provocaba que el lugar fuese una verdadera zona roja. Así no solo se podía encontrar a los trabajadores del ferrocarril, sino que se identificaba la naturaleza de los negocios. En muchas ciudades se le conoce como zona de tolerancia, porque se permite la prostitución de personas adultas de manera legal, sometiéndose las personas que se dedican a esta actividad a un compromiso con el departamento de salud, que los obliga a realizarse exámenes médicos permanentes, para garantizar que no son portadores de VIH y otras enfermedades venéreas (de transmisión sexual). Además se les entrega de forma gratuita preservativos, para evitar en la medida de lo posible que estos lugares sean focos de infección y de contagio.
Por lo general, en muchos lugares del mundo la prostitución es ilegal, excepto en la «zona de tolerancia». Esto es para evitar conflictos en las zonas urbanas y para tener, al menos, un mínimo control de las personas que se dedican a esta actividad y evitar que transmitan enfermedades, o prevenir actividades como prostitución infantil.
En algunas regiones de España, el término utilizado para esta zona es el de: «barrio chino», como es el caso de ciudades como Salamanca o Barcelona. Uno de los varios vocablos utilizados en Japón para referirse a los distritos rojos es akasen (赤線, akasen), que literalmente significa línea roja. Su origen, aparentemente, es independiente de los términos occidentales. También usan el término aosen (青線, aosen), que significa línea azul, para distritos de negocios ilegales. En las diferentes culturas, la zona roja está identificada de forma diferente, siendo el más común zona de prostitutas (ejemplos, en hindi - Randi Guli o Calle de Prostitutas; en bengalí - Khanki Para o Barrio de Prostitutas).
En algunos países de América Latina, el término cambia de significado y suele denotar un sector con altos índices de delincuencia (aludiendo al término crónica roja). En México también existe el término Zona Rosa: un sitio específico de la ciudad donde se concentran antros, bares, cantinas y restaurantes de primera calidad y no necesariamente relacionados al comercio sexual, tales como Table Dance o clubes de estriptis aunque el ambiente pueda prestarse a un relajamiento de las costumbres morales imperantes.
Bismita

La bismita, también conocida como ocre de bismuto,​ es el nombre común que recibe la forma mineral del óxido de bismuto (III), Bi2O3. Su nombre alude a su elevado contenido en bismuto, que alcanza casi el 90%.​
En 1753, el mineralogista sueco Johan Gottschalk Wallerius identificó la bismita en filones cobalto-níquelíferos de la mina Schneeberg en los montes Metálicos (Sajonia, Alemania). Aparece en su Mineralogie, traducida en París por el barón Paul Henri Thiry d'Holbach, apóstol de la filosofía materialista. Como mineral fue descrito oficialmente en 1868, a partir de muestras tipo bolivianas (n.º 97831) que se conservan en la Universidad de Harvard, en Cambridge (Massachusetts, EE. UU.).
La bismita tiene color amarillo verdoso, amarillo grisáceo o amarillo. Es un mineral entre transparente (en fragmentos muy pequeños)​ y translúcido, de brillo adamantino. Tiene una dureza de 4,5 en la escala de Mohs —entre la de la fluorita y el apatito— y una densidad media de 9 g/cm³.​
Es dimorfo de la sphaerobismoíta, de igual fórmula química; pero mientras que este mineral cristaliza en el sistema tetragonal, la bismita lo hace en el sistema monoclínico, clase prismática.​
El hábito cristalino de la bismita puede ser terroso, con una textura opaca similar a la de la arcilla. Aunque también puede tener aspecto pulverulento —formando una masa polvorienta, suelta y poco coherente— o escamoso.​ Aparece como producto de oxidación del bismuto, pudiendo estar asociada, además de al metal nativo, a bismutita y casiterita.​
La localidad tipo se emplaza en mina Colavi (provincia de Cornelio Saavedra, departamento de Potosí), en Bolivia. En este mismo país hay yacimientos en el embalse de Incachaca (provincia de Murillo) y en La Unión (provincia de Los Andes), ambos en el departamento de La Paz. Asimismo, en el Nevado de Palermo (Argentina), la pegmatita El Quemado contiene bismita, además de bismutita y bismutinita.​
Norteamérica cuenta con numerosos yacimientos, como los de Utah (en Eureka y Gold Hill) y California (en Rincón, Ramona y Pala). En México se ha hallado bismita en la mina El Carmen, en Santa María del Oro (Durango).​
En España se ha encontrado este mineral en la región de Madrid (Valdemanco, La Cabrera y Garganta de los Montes); también en Baza (Granada), en la mina del Tesorero, que desarrolló una intensa actividad a finales del siglo XIX y principios del siglo XX antes de cerrar definitivamente en 1923.​ En la mina Cogolla Alta, en Belalcázar (Córdoba)la bismita aparece como pseudomrofosis de cristales de bismutinita.​
Tapiolita-(Fe)

La tapiolita-(Fe) es un mineral óxido de composición (Fe,Mn)(Ta,Nb)2O6. Nils Adolf Erik Nordenskiöld, en 1863, denominó tapiolita a este mineral por el dios finlandés del bosque Tapio, ya que el material original provenía de una pegmatita granítica situada cerca de la población de Sukula (Finlandia). En 1983 este mineral fue renombrado como ferrotapiolita (para distinguirlo de la manganotapiolita) y actualmente se prefiere la denominación de tapiolita-(Fe).​
La tapiolita-(Fe) es un mineral opaco (translúcido en extremos finos), de color negro o negro parduzco. Tiene dureza 6 en la escala de Mohs y su densidad es 7,90 g/cm³. Posee lustre de subadamantino a submetálico, brillante. Con luz transmitida adquiere una coloración de amarilla a pardo rojiza y muestra un fuerte pleocroísmo (O = amarillento pálido o pardo rojizo).​ Es escasamente soluble en ácidos.​​
Cristaliza en el sistema tetragonal, clase ditetragonal dipiramidal (4/m 2/m 2/m). Su contenido en tántalo —expresado como Ta2O5— es del 85%; además, contiene un 9,7% de FeO, un 4,2% de MnO y un 1,3% de Nb2O5.​ La tapiolita-(Fe) forma una serie mineralógica con la tapiolita-(Mn) y es el miembro principal del grupo mineralógico que lleva su nombre.
La tapiolita-(Fe) forma cristales generalmente bien desarrollados, prismáticos cortos o ecuantes, con formas variadas. La formación de maclas es común en {013}, distorsionadas a lo largo de [031]; raramente en {101}.​
Es un mineral accesorio en pegmatitas graníticas compuestas o zonadas. Puede ser también un mineral detrítico en placeres. Suele estar asociado a albita, moscovita, turmalina, berilo, espodumena, columbita, tantalita, wodginita, casiterita y triplita.​
La localidad tipo de este mineral está en Tammela (Tavastia Propia, Finlandia). Otros depósitos en este mismo país son los de Hämeenlinna, Orivesi (Pirkanmaa), Seinäjoki (Ostrobotnia del Sur) e Inari (Laponia). Italia cuenta con yacimientos en la península de Piona (Cólico, Lombardía), así como en Trontano y valle Vigezzo (Piamonte).​ Este mineral también se ha encontrado en las minas Segura (Idanha-a-Nova, Portugal), un campo minero explotado por wolframio y estaño en el período 1942-1953.​
Asimismo, en Argentina existe tapiolita-(Fe) en el Nevado de Palermo (Salta) y en la sierra de la Estanzuela (San Luis).​
Galileo Galilei Planetarium

The Galileo Galilei planetarium, commonly known as Planetario, is located in Parque Tres de Febrero in the Palermo district of Buenos Aires, Argentina.
The idea that Buenos Aires should have a planetarium began to take shape in 1958 by an agreement between Socialist Councilman José Luis Peña and the municipal Secretary of Culture, Dr. Aldo Cocca. Construction began under the direction of architect Enrique Jan in 1962, and it was inaugurated on December 20, 1966. The first function was carried out on June 13, 1967 for the students of "Escuela Comercial Nº 1" of Banfield and "Santa Unión de los Sagrados Corazones" of Capital Federal. Professor of geography and mathematics Antonio Cornejo showed them the sky over Buenos Aires, Argentine Antarctica and the South Pole, as well as demonstrating the orientation of the southern cross. The facility was officially opened to the public on April 5, 1968.
The planetarium was built in the same exact site from where the Buenos Aires Football Club and the Buenos Aires Cricket Club were evicted in the very late 1940s.
The building has five floors, six staircases and a 20 metres (66 ft) diameter room with 360 seats. The inside of the 20 m semispherical dome is covered with reflective aluminium.
The planetarium (Zeiss projector Model M V) itself is located in the centre, it has over 100 projectors and is approximately 5 metres (16 ft) in height and 2.5 tons in weight. It consists of a cylindrical framework with independent projectors for the Moon, the Sun and the visible planets (Mercury, Venus, Mars, Jupiter and Saturn) and two spheres in the extremes that project 8,900 stars, constellations and nebulas.
34°34′11″S 58°24′42″W﻿ / ﻿34.56972°S 58.41167°W﻿ / -34.56972; -58.41167
2023–24 Palermo FC season

The 2023–24 season was the 95th in the history of Palermo FC and their second season in a row in the second division. The club participated in Serie B and Coppa Italia.
Note: Flags indicate national team as defined under FIFA eligibility rules; some limited exceptions apply. Players may hold more than one non-FIFA nationality.
Win Draw Loss Fixtures
In order to preserve chronological evolvements, any postponed matches are not included to the round at which they were originally scheduled, but added to the full round they were played immediately afterwards.
Cammarata

Cammarata is a comune (municipality) in the Province of Agrigento in the Italian region Sicily, located about 60 kilometres (37 mi) southeast of Palermo and about 35 kilometres (22 mi) north of Agrigento on the eponymous mountain Mount Cammarata, which has an elevation 1,578 metres (5,177 ft) above sea level in a territory rich in forests.
Cammarata borders the following municipalities: Acquaviva Platani, Casteltermini, Castronovo di Sicilia, Mussomeli, San Giovanni Gemini, Santo Stefano Quisquina, Vallelunga Pratameno, Villalba.
The name derives from the Greek Kàmara, meaning "vaulted room".
King Roger I laid siege to the Cammarata in 1087 and sold it to a relative Lucia d'Altavilla (or in English Lucy of Hauteville). She then assumed the title Dominae Camaratae or Lucy of Cammarata for the town she was given
The town is mentioned in 1141 in a document mentioning several Arabic localities, a sign that it was settled at least from the Islamic domination of the island.
The county of Cammarata followed the history of Sicily under the Normans, the Hohenstaufen and the War of the Vespers. During the 14th and 15th centuries, the town supplied rock salt to nearby Palermo.
In 1397 the count rebelled and the town was besieged by Bernardo Cabrera, general of king Martin II of Sicily. Later it was a fief of the Abatellis.
Harrods Buenos Aires

Harrods Buenos Aires was an Argentine retail company based in Buenos Aires, whose building was located on the corner of Córdoba Avenue and San Martin street. The store was a branch of the famous Harrods of London which was opened in 1849. Harrods Buenos Aires opened in 1914 and closed in 1998, since closure there has been numerous attempts to reopen the store.
Established in 1914 at 877 Florida Street as the only overseas branch of the renowned Harrods of London, the department store was expanded in 1920, and grew to occupy almost an entire Retiro-area city block. Following its expansion, the 47,000 m (500,000 ft²) landmark was crowned by an eighth-story cupola overlooking Córdoba Avenue, and featured marble steps and cedar flooring throughout, as well as wrought-iron elevators with a riding capacity for twenty, valet service, and a jazz orchestra. The store was purchased by competing local retailer Gath & Chaves in 1922, and the two Florida Street institutions were, in turn, acquired by the Italian-Argentine holding company, Almacenes Argentinos, in 1970.
These latter owners closed Gath y Chaves in 1974, and in 1977, sold their interest in the remaining store (Harrods) to a consortium led by Pérez Companc, a prominent local conglomerate. By 1983, the store was controlled by Atilio Gilbertoni, its former general manager under Pérez Companc, and Swiss venture capital firm CBC Interconfianz.
In 1989 the main store in Knightsbridge was purchased by Mohamed Al-Fayed and this led to conflict after Gilbertoni refused an offer from Al-Fayed for the local Harrods License. The legal struggles of the store and faltering local economy led to the closure of the stores top floors after Argentina's 1989 currency crisis. In 1998 Al-Fayed's lawsuit was dismissed by the British House of Lords and even though the store received 80,000 customers a day and an average of a million US dollars in daily sales, the stores debts resulted in the historic retailers closure at the end of 1998. Atilio Gilbertoni avoided takeover of the store rejecting numerous offers from retailers including Falabella, El Corte Inglés, Printemps and more.
In 2003 the interior was partially restored and reopened in 2003 to host periodic art festivals and other cultural events, in 2008 & 2009 the 10th & 11th Buenos Aires Tango Festival's were held in the restored zone.
Representatives from CBC Interconfianz announced in March 2009 that permits had been filed with city authorities to fully refurbish Harrods Buenos Aires (which can presently operate under that name only in Argentina), and to reopen the landmark department store.
A project to restore the entire store and reopen Harrods was approved in 2010 with a planned opening date of 2013. The reopened store was planned to have a tearoom and five floors of sales space then above that four floors of offices and a hotel.
In 2019 it was revealed that the store building would be renovated and turned into co-working and co-living spaces which would include the restoration of the building which would take three years and cost $60 million.
34°35′54″S 58°22′28″W﻿ / ﻿34.59833°S 58.37444°W﻿ / -34.59833; -58.37444
Dread Mar I

Mariano Javier Castro (born 31 January 1978), known professionally as Dread Mar I, is an Argentine singer of reggae rock, reggae en Español, ska and pop music.
Born in Quequén, Argentina, Castro dropped out of school in the seventh grade and moved to Maipú, Buenos Aires to work in his father's bakery. After a decade in the town, he travelled to Buenos Aires where he eventually began making music. In 2004 he recorded the song "Mi amor" with a musician called DreadGon, and performed with a group called Messengers Reggae on their album Luz in 2005.
In 2005, Castro began performing as a solo artist under the name "Dread Mar I", and released his first album Jah Guia. He also performed as the backup singer for a group called Los Cafres. In 2006, he performed with the Argentine artist Guillermo Bonetto and released the album Hermanos while performing domestically. In 2008, he started performing internationally in Chile and Uruguay and was the Argentine reggae artist with the most shows that calendar year with 60 shows in less than 8 months. That year he also released his album Amor-es.
In 2010, he released his album Viví en do. In June 2012, he released the album Transparente. In 2015, he performed at the Galileo Galilei Planetarium celebrating a decade of performing. The performance was recorded under an album called 10 años (en vivo) , and released at Estadio Luna Park. In 2018, he recorded Caminarás caminos in Jamaica with renowned reggae artists.
In the year 2020, his single "Tú sin mí" and record for the most viewed Argentine song on YouTube with 550 million views. In October 2020, he had the three most popular songs on YouTube. In 2021, he released his album Yo.
Complex de arhitectură populară (Furceni)

Complex de arhitectură populară este un complex de clădiri amplasat în Furceni, raionul Orhei, Republica Moldova. Este un monument arhitectural și de artă de importanță națională inclus în Registrul monumentelor Republicii Moldova ocrotite de stat cu nr. 1115 (raionul Orhei). Datează de la sf. sec. XIX – înc. sec. XX.
Materiale media legate de Complex de arhitectură populară la Wikimedia Commons
Arta igbo

Arta igbo (cunoscută și ca arta igboeană sau arta igbonă; în igbo: Ǹkà Igbo) reprezintă picturile, sculpturile, și celelalte forme vizuale de cultură ale poporului igbo. Poporul igbo a produs și produce o varietate largă de artă, incluzând: figuri tradiționale, măști, lucrări textile și artefacte de metale ca bronzul.
Cunoscută și ca Regina Femeilor, această mască reprezintă o soție și o bunică, bogate și în vârstă, care are un respect foarte mare în sat.
Agbogho mmuo apare în fiecare an în timpul sezonului uscat în zona Nri-Awka din nordul Igbolandului.
Alice Apley a spus: „Este posibil ca locuitorii din Igbo-Ukwu să aibă o artă metalurgică care a înflorit încă din secolul al IX-lea.” (deși această dată rămâne controversată). Trei situri au fost excavate, fiind descoperite sute de vase ritualice și alte obiecte turnate din bronz sau un aliaj format din bronz și plumb.
Uli este numele dat designurilor tradiționale desenate de igboenii din Nigeria.
Desenele Uli sunt puternic liniare și duc lipsă de perspectivă; ele, totuși, echilibrează spațiul pozitiv și negativ. Desenele sunt frecvent asimetrice și sunt adesea pictate spontan. Uli, în general, nu este ceva sacru, în afara imaginilor pictate pe zidurile de altare și create în legătură cu unele ritualuri comunitare.
Șișești, Maramureș

Șișești este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Maramureș, Transilvania, România.
Etimologia numelui localității: din n. grup șișești < antroponim Șiș (de la Șisman sau Siser, scris Sis, rostit însă, conform limbii maghiare, Șiș) + suf. -ești.
Localitatea Șișești este situată în partea de nord-est a Depresiunii Baia Mare, la poalele sudice ale Munților Gutâi.
Până în secolul al XVII-lea, aparținea domeniului feudal Baia Mare, iar până la revoluția din 1848 a aparținut visteriei regale
Prima atestare documentară: 1566 (Laczfalwz).
În predica ținută la Șișești în data de 8 septembrie 1946, episcopul greco-catolic al Maramureșului, Dr. Alexandru Rusu, a criticat fascismul și comunismul și și-a afirmat atașamentul față de Dumnezeu, rege și tricolor.
Expoziția Universală de la Paris din 1867

Expoziția Universală 1867 a fost deschisă în Paris, Franța, în 1867.
În anul 1867 a avut loc Expoziția Internațională de la Paris, expoziție la care România a avut un pavilion special condus de comisarul român Alexandru Odobescu. Pavilionul românesc a fost amenajat de arhitectul francez Alfred Baudry, designul reproducând Biserica Stavropoleos din București. Acest fapt s-a produs datorită apropierii pe care Baudry o avea pentru România deoarece a vizitat Bucureștiul pentru câteva luni de zile în anul 1866 și 1867. În acei ani, el a făcut niște studii despre vestigiile ocupației romane și a cercetat monumentele medievale din România. A făcut după ele și schițe cu care a participat ulteror la diferite expoziții de la Paris.
La expoziția din 1867, operele din domeniul picturii nu făceau parte din pavilioanele ce aparțineau țărilor participante, ci erau expuse într-un pavilion dedicat artelor. În pavilionul României au fost expuse obiecte cu carcater arheologic, așa cum au fost: argintărie veche adunată de prin mănăstirile din România, miniaturile după monumente vechi și acuarelele lui Henric Trenk, manuscrise, broderii, colecțiile de antichități ale lui Dimitrie Papazoglu și Cezar Bolliac și Cloșca cu pui din Tezaurul de la Pietroasele.
În domeniul sculpturii a fost prezentată o Țărancă realizată de Focșanăr. Au mai fost expuse câteva releveuri de la Biserica Trei Ierarhi și o reducție în lemn a bisericii episcopale din Argeș realizată de Karl Storck. Aceasta din urmă a ajuns în final la Pinacoteca statului în vechiul edificiu al Universității. La capitolul pictură au participat:
Format:1867 Paris Exposition Format:List of world exhibitions
Comuna Șișești, Maramureș

Șișești (în maghiară Lacfalu) este o comună în județul Maramureș, Transilvania, România, formată din satele Bontăieni, Cetățele, Dănești, Negreia, Plopiș, Șișești (reședința) și Șurdești.
Conform recensământului efectuat în 2011, populația comunei Șișești se ridică la 5.289 de locuitori, în scădere față de recensământul anterior din 2002, când se înregistraseră 5.479 de locuitori. Majoritatea locuitorilor sunt români (97,69%). Pentru 2,16% din populație, apartenența etnică nu este cunoscută. Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor sunt ortodocși (52,85%), dar există și minorități de greco-catolici (40,57%) și penticostali (2,63%). Pentru 2,53% din populație, nu este cunoscută apartenența confesională.
Comuna Șișești este administrată de un primar și un consiliu local compus din 15 consilieri. Primarul, Ioan Mircea Tentiș[*]​, de la Partidul Național Liberal, este în funcție din 2012. Începând cu alegerile locale din 2024, consiliul local are următoarea componență pe partide politice:
În perioada 2008 - 2012, primarul comunei a fost Gheorghe Bud.
Bufetul din Șoseaua Kiseleff

Bufetul din Șoseaua Kiseleff (nume inițial Bufetul) este o casă din București, Sectorul 1, Șoseaua Kiseleff construită în stil neoromânesc, fiind un proiect pentru expoziția de la Paris din 1889, realizat de arhitectul Ion Mincu. A fost construită în 1892 și din inițiativa lui Petre P. Carp, atunci ministru al lucrărilor publice, a fost dată în folosință ca restaurant. În anii ce au urmat, clădirea a fost extinsă adăugându-i-se elemente în spiritul concepției originale. Din anul 2003 construcția găzduiește un luxos restaurant, Restaurantul Doina. Construcția este clasată ca monument de arhitectură.
Numit și Cârciuma românească, Bufetul este asemănător ca stil cu o altă construcție realizată de Ion Mincu, Casa Lahovari. Nota generală a casei este aceea de arhitectură "picturesque", în sens britanic. Sursa de inspirație a arhitectului în realizarea construcției sunt casele românești cu pridvor și scară interioară, scara fiind protejată de o poală lăsată a acoperișului.
Având o volumetrie energică și puternic articulată, casa este formată din două volume diferite, asemenea caselor din zona de deal a României, primul format din subsol, parter și etaj, iar al doilea format doar din parter. Elementul dominant al casei este foișorul format din arce în acoladă frântă, sprijinite pe coloane din lemn cioplit. Timpanul arcelor este modelat cu elemente de ceramică multicoloră, o decorație florală în relief, specifică epocii brâncovenești. Deasupra antablamentului, format din faianță colorată, o friză cu însemne de podgorii și o cornișă decorată cu arce și frunze, toate acestea inspirate din arhitectura clasică și brâncovenească, a fost amplasată o streașină proeminentă.
Linia originală a construcției care imprimă casei vigoare și vervă este rezultată din jocul de volume și de acoperișuri, brâie, butoni smălțuiți, reușind prin acestea să reediteze arhitectura populară românească.
La construire s-au folosit materiale precum: căramidă, diverse tencuieli, decorații din ceramică smalțuită multicoloră, lemn, țiglă smălțuită, iar ca tehnici de zidărie s-au folosit planșee și șarpante din lemn, zidărie portantă, stâlpi din lemn.
În prezent restaurantul Doina este împărțit în mai multe spații cu nume simbolice, amintind de creatorul casei și de arhitectura în care este construită aceasta: Salonul „Ion Mincu”, crama numită „Salonul Românesc”, Pavilion Rustic.
Apșa de Mijloc, Rahău

Apșa de Mijloc (în ucraineană Середнє Водяне (Seredne Vodiane), în maghiară Kösépapsa) este o localitate din Ucraina din dreapta Tisei, în Maramureșul Istoric.
Localitatea este atestată documentar din anul 1406. Populația este preponderent românească. În anul 2001, populația localității era de 6.781 locuitori, din care 6.768 români (97,5%) .
Prima școală în limba română a fost înființată aici în 1789.
Un anunț de presă dat de Departamentul comunicării publice a Președinției României, datat în antet 14 ianuarie 2006 și la sfârșit 14 ianuarie 2007, informează că în 14 ianuarie, Președintele României a avut în program și vizita la Biserica Maramureșeană din localitatea Apșa de Mijloc .
Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Apșa de Mijloc era vorbitoare de română (98,62%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi.
Pasul Gutâi

Pasul Gutâi (numit și Pasul Gutin, Pasul Paltinu Pasul Paltinului sau Pasul Pintea) este o trecătoare situată în Carpații Orientali, care, face legatura dintre Depresiunea Baia Mare și Depresiunea Maramureșului.
Deși constituția geologică și vegetația Munților Igniș (sau Munților Poienilor) și Munților Gutâi sunt unitare, existența unor aspecte morfologice diferite a dus la acordarea unor denumiri deosebite acestora, ca subunități ale Masivului Gutâi. Conform geografului Grigore Posea, care consideră munții Igniș și Gutâi unități de sine stătătoare, deși diferențierile dintre unitățile de bază ale vulcanilor nordici apar foarte clare în teren, pe multe hărți însă munții Gutin sunt scriși peste Igniș, la fel precum Munții Lăpușului sunt cuprinși în cadrul Munților Țibleș
Ca atare deși Pasul Gutâi este situat între Munții Igniș (care se întind între acesta și Pasul Huta) și Munții Gutâi (numiți și Gutin, care se găsesc între acesta și Pasul Neteda), trecătoarea este specificată în alte surse ca traversând Munții Munții Gutâi (Gutin).
Pasul Gutâi este situat la altitudinea de 987 m. Ea se află între culmea Paltinu situată sub vârful Coasta Crișului (1162 m, aflat la vest) și terasa Gutâi situată sub vârfurile Coveți (1121 m) și Măgura Poienii (1126 m), aflate la est, find străbătut de drumul care face legătura între depresiunile Baia Mare și Maramureș (DN18, care face legătura între orașele Baia Mare și Sighetu Marmației). Pasul se află pe porțiunea acestuia dintre orașul Baia Sprie (situat la sud-vest) și satul Mara (situat la nord-est), porțiune care suie spre trecătoare dinspre sud-vest pe văile râului Săsar și a afluentului acestuia Valea Crișului și dinspre nord-est pe văile râului Râușor și a afluentului acestuia Izvorul Alb.
În luna octombrie 1914, două batalioane din Regimentul 2 Infanterie al Legiunilor Poloneze – aflat sub comanda colonelului Zygmunt Zieliński, au trecut în marș forțat prin Pasul Gutâi de la Baia Sprie spre valea Marei, pentru a ataca dinspre sud-est Sighetu Marmației, ocupat de trupele de cazaci ale Armatei Imperiale Ruse infiltrate în Maramureș.
În pas, care se află pe traseul turistic montan de creastă (bandă roșie), a fost construit un han cu numele de Pintea Viteazul. De asemenea, la cota 996 m în anul 2015 a fost ridicată o troiță din lemn. Se mai află în apropiere:
Cantonul Istria

Cantonul Istria (sârbo-croată: Istarska županija; italiană: regione istriana) este una dintre cele 21 unități administrativ-teritoriale de gradul I ale Croației. Este cel mai vestic canton al Croației și include cea mai mare parte a peninsulei Istria (2.820 din 3.160 km²). Cantonul are o populație de 206.344 locuitori (2001) și cuprinde 10 orașe și 31 comune. Reședința sa este orașul Pazin. În croată și slovenă zona se numește Istra.
Țărmul are o lungime de 445 kilometri, care împreună cu insulele însumează 539,9 km. O mică parte a Istriei aparține de Cantonul Primorje-Gorski Kotar. Punctul cel mai vestic este la Savudrija, în timp ce punctul cel mai sudic este lângă Premantura (Promontorio în latină), în promontoriul Kamenjak.
Majoritatea reliefului este de origine carstică (calcare). Secțiunea nord-estică este o extensie a Alpiilor Dinarici. Punctul cel mai înalt este Vojak pe muntele Učka, 1.401 metri.
De asemenea există împârțirea Istra bijela, Istra siva și Istra crvena (Istria albă, gri și roșie). Istria albă se desfășoară în jurul culmilor montane, Istria gri este reprezentată de pământurile fertile din interior, în timp ce Istria roșie reprezentată de țărmul format din sol terra rossa sau crljenica.
Peste 205.000 de oameni sau 4,65 % din populația Croației trăiește aici. Densitatatea populației este de 73 locuitori/km², cu o medie de vârstă de 40,2 ani. 70 % din populație este de tip urban.
În 2001 structura populației era:
De asemenea Istria este patria istroromânilor, o populație înrudită cu românii și care vorbește un dialect al limbii române. Numărul lor este de aproximativ 300, însă în trecut numărul lor depășea 10.000. Se presupune că istroromânii ar fi ajuns aici din Maramureș sau din Munții Apuseni.
Radu Aftenie

Radu Aftenie (n. 2 octombrie 1936, București) este un sculptor român.
După absolvirea Liceului de Arte Plastice „Nicolae Tonitza”, în 1956, a urmat Institutul de Arte Plastice „Nicolae Grigorescu”, la clasa prof. Cornel Medrea, pe care l-a absolvit în 1962.
În perioada 1963-1965 a obținut Bursa Națională de sculptură „Frederic Storck“ și s-a perfecționat cu Boris Caragea.
A devenit membru al Uniunii Artiștilor Plastici din România în 1967.
În prima parte a carierei sale s-a axat pe monumente dedicate eroilor istorici și personalităților culturale ale României, lucrate în piatră, marmură sau bronz, ulterior trecând la o artă abstractă, menită să ilustreze înaltele valori și aspirații ale omenirii.
Ultima fază de creație a fost la Sibiu, oraș în care s-a stabilit.
În perioada 1964-2000 a participat cu lucrări în piatră, bronz și lemn la pete 60 de expoziții de sculptură, de grup și personale, în Franța, Israel, Polonia, Rusia, Bulgaria și Iugoslavia. Lucrări ale sale se regăsesc în colecții publice și private din Chile, SUA, Mexic, Canada, Spania, Bulgaria, Germania, Cipru, Republica Moldova și România.
În patrimoniul ASE se află o "Sculptură fără nume", din lemn, înaltă de 153 cm, semnată Aftenie Radu.
Radu Aftenie își desfășoară creația pornind de la elemente tradiționale impregnate de caracteristici figurative spre o linie expresivă obținută prin simplificarea formelor. Caută în acest mod să plaseze omul într-un raport nuanțat cu ambientul. Tematica sa este bazată pe scene eroice sau comemorative folosind un limbaj realist în totală consonanță cu comenzile de domeniu public (Timpul Soarelui, 1976), sau în viziuni arhaice, masive, care se integrează perfect cu formele de relief în mijlocul cărora pot fi admirate (Burebista, piatră, 1980). Radu Aftenie este condus la abordarea unor teme mitologice precum Amazoană, Icar sau Talos, fiind preocupat de tehnica folosită și, bineînțeles , de o reconciliere a artificialului urban cu naturalul existențial. Lucrările executate în ultima perioadă a creației sale sunt caracterizate de o comuniune domoală a planurilor abstracte ce prezintă frângeri unghiulare cu volumele masive, fapt ce duce la obținerea unui desen compozițional liric, adesea pus în valoare de acuratețea polisării materialelor folosite, îndeosebi a bronzului. Abordarea prin stilizare a corpului uman duce automat spre recuperarea primitivismului decantat deja de arta modernă (Maternitate, Protejați lumea copiilor, 2001), uneori cu aspect totemic și hibrid (De la pământ la stele, Jurământ, 2000), sau riscă formule acrobatice ce implică nuanțe umoristice (Meditație, Pianistul, 2001).
Expoziții personale:
2013 - Galeria de Artă a Uniunii Artiștilor Plastici, filiala Sibiu.
Expoziții de grup:
Simpozioane:
** See older website on Wayback Machine (aftenie.com)
Biserici de lemn din Lăpuș

Bisericile de lemn din Lăpuș se găsesc în Țara Lăpușului, în partea de sud a actualului județ Maramureș. Aceste biserici fac parte din grupul de biserici de lemn din nordul Transilvaniei și din familia de biserici de lemn românești.
Din ansamblul de opt biserici de lemn din județul Maramureș introduse în patrimoniul mondial al UNESCO în decembrie 1999 face parte și biserica de lemn Sf. Arhangheli din Rogoz, din Țara Lăpușului.
Lista de biserici de lemn conservate (în aldine).
Biserica de lemn din Ursoaia

Biserica de lemn din Ursoaia, comuna Negomir, județul Gorj, a fost construită în anul 1782. Are hramul „Sfinții Arhangheli Mihail și Gavriil”. Biserica are o valoare incontestabilă de patrimoniu cultural, istoric și artistic, chiar dacă lipsește de pe noua listă a monumentelor istorice.
Biserica are formă de navă, cu pridvor pe latura vestică și absida altarului decroșată, poligonală, cu cinci laturi. Ca toate cele 45 de biserici de lemn din Gorj, din secolele XVII-XVIII, nici biserica din Ursoaia nu are clopotniță peste pronaos, existând o clopotniță de lemn separată, la intrarea în curtea bisericii. Lăcașul de cult este tencuit și acoperit cu tablă.
Zona metropolitană Cluj-Napoca

Zona metropolitană Cluj este o zonă metropolitană din județul Cluj, ce cuprinde municipiul Cluj-Napoca și 19 comune din apropiere Aiton, Apahida, Baciu, Bonțida, Borșa, Căianu, Chinteni, Ciurila, Cojocna, Feleacu, Florești, Gilău, Gârbău, Jucu, Petreștii de Jos, Săvădisla, Sânpaul, Tureni, Vultureni. Suprafața totală a zonei metropolitane este de 1.603 de kilometri pătrați, ocupând 24% din teritoriul județului Cluj. Populația celor 20 de localități însumează 418.153 de persoane, dintre care 324.576 locuiesc în Cluj-Napoca..
Zona metropolitană Cluj-Napoca este una dintre cele mai mari zone metropolitane din România. Tabel cu populația și cele mai importante comunități etnice ale celor 20 de unități administrative componente, potrivit Recensământului Populației și al Locuințelor din 2011:
Inel A
Inel B
Potrivit legislației românești, zona metropolitană este zona constituită prin asocierea pe bază de parteneriat voluntar între localitățile urbane și rurale, între care s-au dezvoltat relații de colaborare pe multiple planuri.
Zona metropolitană cuprinde teritoriul administrativ al orașului centru polarizator și al unităților administrativ-teritoriale cuprinse în zona de navetism a acestuia, la distanțe de până la 30 km, care respectă condiția de contiguitate spațială și în cadrul căruia s-au dezvoltat relații de cooperare pe multiple planuri.
Zona Metropolitană Cluj s-a constituit juridic ca o asociație de dezvoltare intercomunitară, în toamna anului 2008, având ca fondatori municipiul Cluj-Napoca, Consiliul Județean Cluj și 17 comune din zona periurbană a Clujului. În 2009, la zona metropolitană a aderat comuna Sânpaul, iar în 2016, comuna Săvădisla.
Obiectivele pe care le urmărește Asociația de Dezvoltare Intercomunitară Zona Metropolitană Cluj sunt:
Zona Metropolitană Cluj, ca lider sau partener, a derulat sau derulează o serie de proiecte cu finanțare europeană sau din Granturi SEE și Norvegiene. Printre acestea se numără:
Ecuator

Ecuatorul (lat. "nivelator") este cercul imaginar situat la mijlocul distanței dintre poli care împarte o planetă (un glob) în două emisfere egale, el fiind prima și cea mai lungă linie de latitudine geografică (paralela) de 0°. Axa de rotație a unui obiect astronomic definește centrul normal, și în general și centrul de greutate al unui nivel care este numit nivel ecuatorial; linia ecuatorului este linia care marchează acest centru. Prin proiecție geometrică se poate determina și ecuatorul bolții cerești.
Ecuatorul, ca și tropicele nu este fixat cu precizie. Planul ecuatorial adevărat este întotdeauna perpendicular pe axa de rotație a Pământului; această axă este relativ stabilă, dar poziția polilor pe Pământ are o variație de ordinul zecilor de metri anual, care înseamnă o variație similară pentru poziția ecuatorului, cauzată de precesia echinocțiilor, nutație, geodinamică și de alți factori.
Ecuatorul terestru se află la gradul de latitudine 0°; este o paralelă a globului pământesc, are diametrul de circa 12.756 km și străbate centrul continentului african, Insulele Maldive, Oceanul Indian, Indonezia, zona centrală a Oceanului Pacific cu Micronezia, nordul Americii de Sud fiind însoțită de pădurile ecuatoriale.
Linia ecuatorului desparte pământul în emisfera de nord și emisfera de sud; din cauza rotației Pământului el se poate depărta de axa de rotație cu circa 10 m de punctul central ecuatorial mediu. Lungimea teoretică a ecuatorului este de 40.074,99840 km, el traversând statele:
Capitalele care sunt în apropiere de ecuator:
La navigația pe mare există un ritual de "botez" al călătorilor care travesează pentru prima oară linia ecuatorului.
Deoarece ecuatorul împarte globul pământesc în cele două emisfere nordică și sudică, el se folosește și ca referință pentru precizarea latitudinii nordice sau sudice; de exemplu, orașul Berlin se află la o latitudine de 52°N.Germania se află între paralelele de 47,4 – 54,9°N (între circa 5.300 - 6.100 km depărtare de ecuator, în emisfera nordică).
În lungul liniei ecuatoriale, arcului de cerc cu valoarea de 1 minut îi corespunde o distanță de o milă marină (aproximativ 1852 m). La fel ca în cazul polilor, există și un ecuator magnetic precum și un ecuator climatic. Monumentul din Quito din fotografia alăturată se află la numai 200 m de ecuator.
Ethnographic Museum of Transylvania

46°46′09″N 23°35′12″E﻿ / ﻿46.7692686°N 23.5865425°E﻿ / 46.7692686; 23.5865425 The Ethnographic Museum of Transylvania (Romanian: Muzeul Etnografic al Transilvaniei; Hungarian: Erdélyi néprajzi múzeum) is situated in Cluj-Napoca, Romania. With a history of almost 100 years, the Ethnographic Museum of Transylvania is one of the first and greatest of its kind in Romania. It has two exhibition sections, one of which is to be found in downtown Reduta Palace (21, Memorandumului Street), while the other exhibition section is the open-air Romulus Vuia Park situated on the city's north-west side, in Hoia Forest.
The museum was founded on 16 June 1922.
The museum has a collection of more than 50,000 objects reflecting the occupations, the habits and the life style of the Transylvanian rural population. Part of this collection is to be found in the Reduta Palace while the rest of the objects are in the open-air section.
The collection here presented is a representative selection of the items and clothes used in rural everyday life. Besides, Reduta Palace also houses a collection of some 50,000 photographs and some 5,000 diapositives. The library of the museum has some 12,000 scholarly journals and specialized magazines.
The Ethnographic Park "Romulus Vuia" is the open-air section of the museum. It opened to the public on 12 April 1929, as the first open-air museum in Romania.
The most ancient objects here exhibited date from 1678. The park's main collection is composed of:
Museums in Cluj :
Historical regions in present-day Ukraine

This is a list of historical regions in present-day Ukraine.
The traditional names of the regions of Ukraine are important geographic, historical, and ethnographic identifiers.
Geopolitical, historical, and cultural factors play a role in assigning different areas of Ukraine to semi-official regions. The map on the right shows the approximate locations of some broad-brush regions. The terms "Central Ukraine", "Eastern Ukraine", "Southern Ukraine", and "Western Ukraine" occur in common usage. There is no clear definition of the boundaries of such regions, but rather a general reference. Lists of what may constitute such regions might include:
Other terms are rarely used – such as "South-western Ukraine", which can denote either Transcarpathia, or Budjak. Sometimes the term "South-eastern Ukraine" is used to define both regions of the Southern and Eastern Ukraine. Due to the shape of the country, in narrow definition, term "Northern Ukraine" is often used to denote either the bulge of Chernihiv/Sumy oblasts or, in broader terms, the whole of Polesia. "North-western Ukraine" almost exclusively refers to the historic region of Volhynia. This makes the term "North-eastern Ukraine" rarest of them all – it is either used as synonym for the narrow definition of Northern Ukraine, or as synonym for Sloboda Ukraine (particularly Sumy Oblast).
Țara Făgărașului

Țara Făgărașului (also Romanian: Țara Oltului; German: Fogaraschland or Fogarascherland, Hungarian: Fogarasföld, Latin: terra Fugaras or terra Alutus) is a historical region in central Romania, located in the southern part of Transylvania. It is named after the Făgăraș Mountains that dominate the landscape of the area.
The region, which comprises parts of Brașov and Sibiu counties, is bordered to the north by the Olt River and to the south by the Făgăraș Mountains, with its historical center in the Făgăraș Citadel.
In the Middle Ages, the area was part of the Kingdom of Hungary. In the 14th century, the area was given to the Basarab family, who founded the Principality of Wallachia. The area became part of the Principality of Transylvania in the 16th century, which was ruled by the Habsburgs since the 18th century.
During the Habsburg era, the area became a district of Transylvania and was governed by royal officials appointed by the emperor. The region played an important role in the economy of the Habsburg Empire as it was strategically located on the trade route between Wallachia and Hungary.
In the 19th century, the process of modernization and industrialization that took place in Transylvania brought about great changes to the region. The area became a center of textile production and many mills and mills were established in the area. The area was also known for its rich agriculture, including fruit and vegetable production, animal husbandry, and forestry.
Today Țara Făgărașului is a popular tourist destination known for its natural beauty and cultural heritage. The Făgăraș Mountains are a popular destination for hikers and climbers, and the region is home to numerous historical attractions, including medieval castles and fortified churches. The area is also known for traditional crafts such as pottery, wood carving, and weaving, as well as it culinary customs.