davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Chivatá

Chivatá is a town and municipality in the Central Boyacá Province, part of the Colombian department of Boyacá. The urban centre is situated at an altitude of 2,903 metres (9,524 ft) on the Altiplano Cundiboyacense at 5 kilometres (3.1 mi) from the department capital Tunja. It borders Oicatá, Toca and Tuta in the north, Toca and Siachoque in the east, Siachoque and Soracá in the south and Tunja in the west.
The name Chivatá is derived from the Chibcha language of the Muisca who inhabited the central highlands of Colombia before the Spanish conquest in the 1530s. It means "Our outside farmfields".
Chivatá was ruled by a cacique named Chipatá, loyal to the zaque of nearby Hunza before the arrival of the Spanish conquistadores. Modern Chivatá was founded on March 5, 1556.
5°32′N 73°16′W﻿ / ﻿5.533°N 73.267°W﻿ / 5.533; -73.267
Зюмбюл

Зюмбюл (Hyacinthus) е род луковични многогодишни растения от семейство Лилиеви (Liliaceae). Произхожда от Мала Азия, където расте в диво състояние. Разпространява се в Европа през 15 век. Включва около 30 вида и над 300 сорта. Популярни български сортове са Видинският зюмбюл и Карловският зюмбюл. Цветовете му се състоят от гроздовидно съцветие със специфичен, силен аромат. Цъфти от края на март до май в различни ярки багри – бяло, жълто, розово, виолетово, червено, синьо.
Зюмбюлът е едно от най-популярните и най-обичани цветя в българския двор. Наречен е на името на прекрасния юноша Хиацинт от гръцката митология
Обикновеният зюмбюл (Hyacinthus orientalis) е едно от най-разпространените многогодишни луковични растения. Той е с прости кичести камбанковидни цветове, които имат силен приятен аромат. Разположени са в плътни или рехкави гроздовидни съцветия и са различно оцветени – бели, жълти, розови, червени, сини и др. Добре развитият зюмбюл трябва да има най-малко 12 цветчета на цветоносното си стъбло, които може да достигат и до 50. Листата са широколинейни, сочни, лъскави, на върха слабо заострени.
Народите от Западна Европа са го внесли от Западна Азия преди повече от три столетия и веднага са започнали да го подобряват. Днес съществуват множество соротве, отличаващи се от оригинала с едрите си съцветия и цветове и нежните и разнообразни багрите – сини, виолетови, бели, розови, лилави.
Достига 20 – 30 cm височина.
Зюмбюлите дават семена, но се размножават по вегетативен начин – чрез отделяне на дребните луковички. При някои сортове обаче размножаването става твърде бавно, понеже се образуват много, но дребни луковички. Затова използвайте малка хитрост – преди засаждането цепнете дъното на старата луковичка кръстообразно. Засаждането трябва да стане през есента.
Зюмбюлът не е придирчиво цвете – той може да расте и на слънчеви места, и на полусянка. Добре е луковиците му да се изваждат всяка година след прецъфтяването и веднага да се засаждат на уютно ново място, като се заравят с около 12 см пръст.
Лале ли си, зюмбюл ли си

„Лале ли си, зюмбюл ли си“ е харесвана в цяла България, но най-вече в добруджанската фолклорна област.
Народната певица Верка Сидерова казва за песента „Лале ли си, зюмбюл ли си?“, че се предавана от поколение на поколение в семейството и. Тя решава спонтанно да я изпее на концерт на „Ансамбъла за народни песни и танци“, където запленява и разчувства цялата публика. Веднага след това Филип Кутев я уговаря да запише песента и иска тя да влезе в репертоара и. Изпълнявала я е както в България, така и в чужбина.
Зюмбюля Попстефанова

Зюмбюля Попстефанова е българска учителка.
Родена е през 1857 година в Ески Заара. В родния си град учи в Девическото училище. Там се запознава с Райна Попгеоргиева (Райна Княгиня), с която става близка приятелка. Учителства в Стара Загора, село Панданклии (Ямболско), Враца, Казанлък и Мъглиж. Участничка е в Априлското въстание от 1876 година. Заедно с друга учителка Гана Найденова ушива и извезва знамето на клисурските въстаници, тъй като по това време тя е омъжена и живее в Клисура.
След Освобождението се установява в Стара Загора. През 1926 година е поканена да участва в отбелязването на 50-т годишнината от Априлското въстание в Клисура. Тъй като е в напреднала възраст и не може да присъства лично, изпраща поздравително писмо до Комитета по организирането на бележитата годишнина. Умира през 1930 година.
Нейни лични документи се съхраняват в Държавен архив - Стара Загора под формата на частично постъпление във фонд №592.
Воден хиацинт

Воден хиацинт (Eichhórnia crássipes) се нарича водолюбиво растение от род Eichhornia. Родината му е басейнът на река Амазонка.
Листата са събрани в розетка. В основата си имат издута част с пореста тъкан, благодарение на която растението остава на повърхността на водата. Корените достигат до половин метър дължина и са изцяло под водата. Цветът наподобява на зюмбюл. На цвят е розов, син или виолетов.
Растението се размножава бързо и за кратко време покрива водната повърхност. Това затруднява придвижването дори на плавателни съдове. Поради плътния слой покрит от растенията се влошава кислородния режим във водоема и с това довеждат до намаляване на останалите обитатели.
Растението има способност да поема и акумулира инсектициди, феноли, фосфати, кадмий, никел и сребро.
Често се използва за декоративно оформление на аквариумите.
Видът е въведен от белгийски колонизатори в Руанда за разкрасяване на именията. От там попада и в езерото Виктория, където е наблюдавано за първи път през 1988 г. Там липсват негови естествени врагове и бързо се размножава като се превръща в екологична бомба за района. Задушавайки водната повърхност растението довежда до намаляване на рибата и наврежда на местната икономика. През 1965 г. растението се появява и във водоеми на Етиопия, където благодарение на човешки труд числеността му е сведена до минимални граници.
Зюмбюла Талимова

Зюмбюла, Зюмбюля или Зюмбюлия Талимова е българска възрожденска учителка.
Родена е в 1854 година в тракийския български град Ески Заара, тогава в Османската империя. Завършва протестантското училище в родния си град и Белградската висша девическа школа (1864 — 1868). Учителства във Велес от 1869 до 1871 година, Сливен от 1871 до 1875 година, Хасково, Габрово (1876) и Стара Загора. След Руско-турската война продължава да учителства в родния си град. Сътрудничи на вестник „Век“ (1874) и на списание „Училище“ (1876).
Градински чай

Градинският чай (Salvia officinalis) е вид покритосеменно растение от семейство Lamiaceae. Той се отглежда много като подправка и билка и понякога може да се обърка с някои близки видове от рода Salvia.
Видът е разпространен в Южна Европа и Средиземноморието, а също и в югозападната полупустинна част на Северна Америка.
Отглежда се доста често из градините като декоративно и лечебно растение. Много рядко подивява.
Градинският чай представлява малък вечнозелен храст с дървенисти стъбла, сивкави листа и сини до виолетови цветове.
Съдържа 1 – 2,5% етерично масло с главни компоненти туйон (около 50%), цинеол – 15%, други терпени (борнеол, камфора, пинен, цедрен) – 15%, и около 15% сесквитерпени. В листата освен това се съдържат горчивият двутерпенов лактон карнозол, тритерпеновите урзолова и олеанолова киселина, около 8% катехинови дъбилни вещества, флавоноиди (производни на лутеолина и апигенина), β-ситостерол, витамини (В1 и С), каротен, фумарова и никотинова киселина.
Приложенията и ползите, които му се приписват, са много и разнообразни и често се споделят с близките му видове. Употребите на градинския чай са:
В някои части на Европа, особено на Балканите, градинският чай се отглежда и за получаване на етерично масло, въпреки че обикновено в тези случаи заедно с него се събират и обработват и други сродни видове като Salvia triloba.
Има няколко културни разновидности градински чай. Повечето от тях се отглеждат по-скоро като декоративни растения, отколкото заради техните лечебни свойства. Всички се ценят като малки цъфтящи храстчета за украса и като ниско антиерозионно насаждение, особено при сух и слънчев климат. Отглеждат се лесно от летни резници.
Имена на културни видове са:
Една средновековна поговорка, приписвана понякога на Мартин Лутер, е заимствана всъщност от средновековната медицинска школа в Салерно и гласи, че „няма от какво да умре човек, който гледа градински чай“: Cur moriatur homo cui Salvia crescit in horto?. Към това Хилдегард от Бинген добавя: „Защо човек трябва да умира, докато салвия расте в градината му, ако не защото нищо не може да победи смъртта?“. Именно затова известният средновековен каталонски философ Арналд от Вилянова се опитва да въведе градинския чай в кулинарните традиции на Пиренейския п-ов, но трактатите и съветите му не придобиват особена популярност в Иберия.
Борово око (парк)

Борово око е градски парк в Търговище. Разположен е в южната част на града, около езеро „Борово око“. В близост до парка се намира и градския стадион „Димитър Бурков“, ресторант „Борово око“ (на брега на самото езеро), както и Художествена галерия „Никола Маринов“, където всяка година се провежда пролетен панаир „Изложение Търговище“.
През 1932 г. боровата гора южно от града (в местността „Боровец“) е обявена за градски парк. На 5 април 1935 г. общинските власти решават да закрият двете тухларници на запад от парка, където почти столетие се правили керемиди и тухли от пръстта на „Белия баир“. През първата половина на 1940-те години този изкоп се използвал за стрелбище от местния гарнизон, а през втората половина чрез канал го свързват с река Врана и го превръщат в рибарник.
През 1956-та година се изготвя идеен проект до брега на рибарника да се построи ресторант-казино на име „Борово око“, а по-нататък – игрище за спортуване, фонтани и детски площадки. Проектът се осъществява чрез доброволния труд на местните жители. В края на 1960-те години „се пристъпва към скулптурно пластично оформление на градските паркове, в т.ч. и на „Борово око“.
През 2009 г. са премахнати старите дървета и храсти и са засадени нови дръвчета около езерото. Почистена и обновена е зоната до водопада. През август 2010 г. парка е отново почистен и до мостчето на езерото са засадени водни лилии, които отсъстват 20 години. Пейките в парка са боядисани, ученици от ІІ СОУ засаждат пролетни цветя в рамките на своя училищна еко-инициатива. Инициативата се организира по повод обявяване на 2010 г. за Международна година на биоразнообразието.
През 2018 г. се извършва обновяване на парка, асфалтира се централната алея. В центъра на алеята се изграждат и три нови градински пространства, всяко с площ от 16 кв. м., където се монтират малка сцена и седящи места, подходящи за деца от 3 до 6 години.
През 2019 г. биват залесени и премахнати 11 стари дървета в парка. Засадени са 50 нови върби. През октомври 2019 г. общинското предприятие „Флора“ се заема да ремонтира стълбите около алеите в парка.
Художествена галерия „Никола Маринов“ е открита като самостоятелна сграда на територията на парка през 1981 г.
Ресторант „Борово око“ е собственост на „МЕКС“ ЕООД – дългосрочен партньор на заводите Шишеджам.
Стадион „Димитър Бурков“ е разположен в близост до езерото и ресторанта.
Всяка година през месец май в парка се провежда традиционен пролетен панаир „Изложение Търговище“.
Аквапарк „Блу меджик“ се намира в крайната западна част на парка, до стадион „Димитър Бурков“ и река Врана. В него са разположени басейн и дискотека.
Латинка

Латинките са род от около 80 вида едногодишни и многогодишни тревисти растения Tropaeolum, един от трите рода в семейство Tropaeolaceae. Родът, произхождащ от Южна и Централна Америка, включва няколко много популярни градински цветя, като най-често се отглеждат T. majus, T. peregrinum и T. speciosum. Най-издръжливият вид е T. polyphyllum от Чили, чиито многогодишни корени могат да оцеляват под земята при температури на въздуха до -15 °C.
Имат ефектни цветове и заоблени щитовидни листа, чиято дръжка е в средата. Цветовете имат пет венчелистчета (понякога и повече), трипестиков плодник и фуниеобразна нектарна тръбичка отзад. Цветовете могат да се добавят в салати за получаване на екзотичен вид и вкус. Имат леко остър вкус, подобен на този на кресона. Неузрелите мариновани семена са използвани за заместител на каперсите. T. tuberosum образува ядлива подземна грудка, която е основен източник на храна в някои части на Андите. В някои страни латинката се смята за символ на родолюбие и патриотизъм.
Растенията от рода Tropaeolum се използват за храна от ларвите на някои ципокрили.
На латинките е наречена улица в кварталите „Изток“ и „Изгрев“ в София (Карта).
Градинска чубрица

Градинската чубрица (Satureja hortensis) е вид покритосеменни растения от семейство Устноцветни (Lamiaceae). Тя е едногодишно растение с малки зелени листа и розови цветове. Пресните и изсушените листа се използват като подправка. Често се отглежда и като декоративно растение. Използва се като съставка на шарена сол.
Шизантус

Шизантусът (Schizanthus), наричан още пеперудено цвете, „ресничесто цвете“, „орхидея на бедняка“, е род растения от семейство Картофови (Solanaceae). Те са едногодишни или двугодишни тревисти растения с атрактивни цветя и принадлежат към подсемейство Schizanthoideae на Solanaceae. Родът включва видове, произхождащи от Чили и Аржентина, много видове са внесени в други части на света, като Нова Зеландия и САЩ.
Шизантусът има многократно разчленени цветове. Основните тонове на изпъстрените или с тигрова шарка цветове са нежно-розово, светлорозово, яркорозово, червено и бургундско червено до виолетово.
Детска градина

Детската градина е обществено заведение за предучилищно отглеждане и възпитание, както и за предучилищно образование на деца.
Системата от детски градини е предназначена както за първоначална социализация на децата, обучението им на навици за общуване с връстници, така и за масово, общодостъпно решение на заетостта на техните родители (поради което работното време на детските градини в повечето случаи съвпада с обичайното работно време на повечето професии: от 8 до 18 астрономични часа, 5 работни дни в календарна седмица).
В системата на детските градини се осъществява също и минималната подготовка на децата за обучение в училище – на ниво първични навици за самообслужване и подготовка за успешно училищно обучение (специална и психологична).
Детските градини могат да са както държавни или общински, така и частни.
Първата в света детска градина е организирана от германския педагог Фридрих Фрьобел в град Бад Бланкенбург, Тюрингия (днес в Германия) през 1837 г. Детските градини в Прусия обаче са забранени от 1851 г. до 1860 г.
Първата обществена детска градина в България е открита в Свищов през 1882 г. Неин създател е Никола Живков – учител, книжовник и обществен деец. Първата детска градина (забавачница) в Разград е открита на 1 септември през 1891 г. (сп. „Предучилищно възпитание“, кн. № 9, 1955 г.). Никола Живков се премества през 1886 г. във Варна. Там той открива първата варненска детска градина в същата година и втора през 1887 г., която била в старата българска черква на града. Той се водел управител на детските градини. Други детски градини се разкриват в Пловдив (1884 г.), държавна детска градина в София с ръководител швейцарката Хенриета Мотийо (1888 г.), Русе (1889 г.), Станимака, дн. Асеновград, (1889 г.), с. Клисура (днеш. гр. Клисура (1889 г.), Пазарджик (1890 г.), Балчик (1890 г.), Плевен (1891 г.), Разград (1891 г.), Добрич (1893 г.), Бургас (към края на XIX в.) и други. През 1937 г. царицата-майка Йоанна (род. 13.11.1907 г. - поч. 26.02.2000 г.) дарява на с. Куртово Конаре първата селска детска градина.
Шаблон:Unreferenced section Терминът детска градина в България се отнася за образование на деца на възраст от 3 г. до постъпването им в І клас (7 годишна възраст). Посещението на детските градини е задължително за деца, навършили 5 години, както и 2 години преди постъпване в училище.
През последните години се задълбочава кризата заради липса на места в детските градини в големите градове на България. Първата местна власт, която обръща сериозно внимание по темата, е Община Варна. Само за година са открити 2 нови сгради на детски заведения. Според Борислав Гуцанов, председател на Общинския съвет във Варна, през 2009 г. ще бъдат построени още 2 нови детски градини във варненските квартали „Младост“ и „Аспарухово“. За да се увеличи капацитетът, се планира да бъдат ремонтирани сгради и да се открият допълнителни филиали на детски заведения.
Градинско-парково изкуство

Градинско-парково изкуство е художественотворческо и ландшафтно-архитектурно проектиране и оформяне на частни или обществени открити пространства.
Това се постига чрез засаждане на растения, насипване или подравняване на площи, изграждане на пътеки, архитектурни елементи, водоскоци, цветни лехи, партери или скулптури. Видът и подходът на дизайна преминават границите на простото оползотворяване на местния пейзаж или градина; те са по-скоро израз на определен стил на естетика, изкуство, култура и архитектура от дадена епоха.
Градинското изкуство е предшественик на градинската иландшафтната архитектура, в която на преден план са поставени научните и технически аспекти. Репутацията на градинско-парковото изкуство като форма на изкуство достига своя връх през епохата на барока. Парковете на дворците Во-ле-Виконт и Версай например са проектирани в съответствие с преобладаващите барокови идеали относно обществото, ландшафта и природата.
Обикновено парковете и градините, създадени за представителни цели, се считат за типични примери за градинско-парково изкуство. По принцип обаче и частни градинки пред домове и овощни градини също биха могли да бъдат произведение на изкуството.
Лендарт, от друга страна, се среща най-вече в „дивата природа“, извън пределите на заградени паркови комплекси.
Умишлено проектирани зелени и открити пространства с естетическа цел са доказани в градове и селски имения още от древността.
В древен Египет, преди поне 5000 години, е имало обширни градини около пирамидите, гробниците и храмовете, защото в допълнение към храната и напитките, в чест на мъртвите и боговете са били жертвани и растения и цветя.
Известен пример за древно градинско-парково изкуство са легендарните Висящи градини на Семирамида в Месопотамия, едно от Седемте чудеса на света. Персийските градини също се базират на над 3000-годишна традиция, типична за Иран и съседните региони; същото се отнася и за градинското изкуство в Китай и японските градини.
От около 1720 г. насам, под влиянието на горепосочените източноазиатски и китайски градини и в резултат на умишлено разграничаване от френската барокова градина, се създава английската пейзажна градина, която се характеризира със своята естественост и по този начин стои в ярък контраст със строгата и тектонично-геометрична барокова градина.
Софиевка (парк)

Софиевският парк или паркът „Софиевка“ (на украински: Софіївський парк, на полски: Park Zofiówka) е дендрариум (тип ботаническа градина) и научно-изследователски институт на Националната академия на науките на Украйна (катедра по биология). Паркът се намира в северната част на град Уман, Черкаска област (Централна Украйна), близо до река Камянка. Някои части от парка напомнят английска градина. Паркът е популярно място за отдих, посещаван годишно от 500 000 посетители.
Паркът „Софиевка“ е живописна забележителност на световния градинарски дизайн в началото на XIX век. В парка има над 2000 вида дървета и храсти (местни и екзотични), сред които таксодиум (блатен кипарис), лале, платанус, гинко билоба и много други.
От 1980 г. директор на парка е член-кореспондент на Академията на науките, доктор на биологичните науки Иван Косенко.
Паркът „Софиевка“ е основан като английска градина през 1796 г. от граф Станислав Шченсни Потоцки, полски благородник, който възстановява Уман след селско въстание. По това време Уман е част от Руската империя. Паркът е кръстен на съпругата на графа София, по произход гъркиня. Това е подарък от Станислав Потоцки на жена му за нейния рожден ден.
Цената на оригиналния парк е оценена на 15 милиона злоти, цяло състояние по съвременните стандарти. Главен изпълнител е Лудвиг Метцел, полски военен инженер, който внася много редки растения от цяла Европа. Той наема местните крепостни селяни като основна работна сила. Теренът за парка е силно незастроен, с множество дерета и разделен от река Камянка. Основната композиция на парка е разположена до същата река с поредица от изкуствени басейни и езера (Горно – 8 ха, Долно – 1,5 ха и други), водопади (най-високият е висок 14 м), шлюзове, подземна река Ахерон (с дължина 224 м), фонтани и др. Церемонията по откриването е уважена и от Станислав Трембецки, който пише стихотворение, възхваляващо парка и неговата съименичка. Паркът е украсен с редица скулптури, предимно антични, и изкуствени скали, пещери и беседки. След Полското ноемврийско въстание през 1832 г. паркът е конфискуван от частното владение и е прехвърлен на Киевската официална камара. Същата година Николай I подарява парка на съпругата си Александра Фьодоровна. През 1836 – 59 г. паркът е собственост на администрацията на военните селища и обликът му е съществено променен.
Паркът „Софиевка“ е едно от световноизвестните произведения на градинско-парковото изкуство. В парка има много живописни зони, включително водопади, фонтани, езера и каменна градина. Това е един от най-известните примери за европейски ландшафтен градински дизайн от края на XVIII или началото на XIX век, който е запазен до наши дни.
Софиевският парк е обявен за едно от седемте чудеса на Украйна на 21 август 2007 г. въз основа на гласуване на експерти и интернет общността.
По оригинална идея на архитекта паркът илюстрира различни части от Омировите поеми Одисея и Илиада.
Петер Йозеф Лене

Петер Йозеф Лене (на немски: Peter Joseph Lenné) (* 29. Септември 1789 г. в Бон; † 23. Януари 1866 г. в Потсдам) е пруски ландшафтен архитект и генерален градински директор на кралските пруски градини.
Петер Йозеф Лене определя градинското изкуство в Прусия в продължение на почти половин век. Той проектира просторни паркове по образ на английските пейзажни градини и се концентрира върху социално отговорното градоустройство в Берлин, като създава зелени площи за поместен отдих на населението. Акцентът на работата му е бил в културната зона около Берлин и Потсдам, но свидетелства за неговата работа могат да бъдат намерени и в много други части на Германия.
Характерни особености на неговите пейзажни дизайни са разнообразните зрителни оси, с които той оптически свързва отделните паркове в Потсдам, като по този начин ефективно инсценира сградите на парковете. Той използва визуалните пътеки като отправна точка за създаването на криволичещи пътеки и градински площи, в които слага акценти чрез изразителни дървесни растения. Неговото произведение на пейзажното изкуство представляват съществена част от културния пейзаж Берлин-Потсдам, който се простира от Пауновия остров до гр. Вердер на Хафел. Тъй като целият пейзаж е обявен за обект на световното наследство през 1990 г., той е защитен от ЮНЕСКО.
Диво цвете

Дивото цвете е цвете, което расте в дивата природа, което означава, че не е било умишлено засято или засадено. Терминът предполага, че растението вероятно не е нито хибрид, нито селектиран сорт, който по някакъв начин се различава от начина, по който се появява в природата като местно растение, дори ако расте там, където не би растяло естествено. Терминът може да се отнася до цялото цъфтящо растение, не само когато е цъфнало, и не само цвета.
„Диво цвете“ не е точен термин. По-точните термини включват „местни видове“ (естествено срещащи се в района, виж флора), „екзотични“ или, по-добре, „интродуцирани видове“ (които не се срещат в природата в района), от които някои са етикетирани като „инвазивни видове“ (които превъзхождат другите растения – независимо дали са местни или не), „внесени“ (въведени в даден район умишлено или случайно) и „натурализирани“ (въведени в даден район, но сега се считат от обществото за местни).
В Обединеното кралство организацията Plantlife International въвежда „Схема на окръжните цветя“ (на английски: County Flowers scheme) през 2002 г., в която обществеността номинира и гласува за емблема на диви цветя за своя окръг. Целта е да се разпространи информираността за наследството на местните видове и за необходимостта от опазването им, тъй като някои от тези видове са застрашени. Например, Съмърсет е приел карамфила Dianthus gratianopolitanus, Лондон – Chamerion angustifolium и Денбишър в Уелс – ранилиста Stachys alpina.
Диворастящите цъфтящи растения са известни и като полски цветя (от „поле“).
Популярни диворастящи пролетни цветя в България са:
Част от дивите цветя служат за билки. Имат декоративна употреба, например в букети (включително сухи цветя, например ксерантемум), изработването на венци и др.
Цвете за Гошо

„Цвете за Гошо“ е български блус и рок фестивал, организиран от Васил Георгиев (Кръпката) в памет на музиканта Георги Минчев. Фестивалът се провежда ежегодно от 2001 г. в продължение на дни в София.
Столичната община подкрепя фестивала, включила го е в кампанията за кандидатура на София за Европейска столица на културата през 2019 г. Традиционни участници във фестивала са известни български рок музиканти и групи като Георги Минчев Оркестра (Г.М.О.), Подуене Блус Бенд, Милена и други, но участват и млади групи.
Фестивалът е учреден през 2002 г. с решение на Столичен общински съвет по предложение на инициативен комитет, сред чиито участници са Вили Кавалджиев, Ивайло Крайчовски, Васко Кръпката, Валди Тотев и др.
Ледено цвете

Леденото цвете е вид ледено образувание, което се формира върху дърво в процеса на замръзване на вода.
Леденото цвете се образува, когато тънки слоеве лед се екструдират (изтласкват през процеп) от дългостъблени растения през есента или началото на зимата. Тънките пластове лед често се оформят в изящни шарки, които се навиват на „листенца“, които наподобяват цветя.
Според приликата си, леденото цвете бива известно и под други наименования, сред които замръзнало лице, леден замък и леден цъфтеж. Видовете ледени цветя включват ледове под формата на игли, стълбове или ледени панделки, екструдирани от порите в почвата; заешки мраз или заешки лед, екструдиран от линейни цепнатини в стъблата на растенията.
Доколкото терминът „ледено цвете“ се използва и като синоним на „ледени панделки“, той може да се използва и за описание на несвързания феномен на замръзване (скреж) на прозорците.
Hyacinth (given name)

Hyacinth is a variant form of the given name Hyacinthe. The name is derived from a Greek word meaning the blue larkspur flower or the colour purple.
English variant forms include Hyacintha or Hyacinthia. European equivalents include Hyacinthe (French), Hyazinth (German), Jacek (Polish, male), Iakinf (Иакинф; Russian). The Spanish name Jacinta is closely related, referring to the hyacinth flower. Jacinda (Greek and Spanish) may refer to either.
Hyacinth may also refer to:
The Death of Hyacinthos

The Death of Hyacinthos, sometimes referred to as The Death of Hyacinth, is an oil painting completed by Jean Broc in 1801. This is Broc's most famous work and is considered to be drawn from the Metamorphoses by Ovid. It is a depiction of the dead Hyacinthos cradled by his lover, the Greek god Apollo. In front of them is the discus which caused Hyacinth's death, which was thrown by Apollo himself. The discus had been blown off course by the west wind Zephyrus, who was also in love with young Hyacinthos and was jealous of Apollo. From Hyacinthos' blood sprang the hyacinth flower which bears his name. The painting presently belongs in the collection of Poitiers and is often displayed at the Musée Sainte-Croix.
The painting displays Apollo, recognizable by his red cape and lyre, cradling Hyacinth as he stumbles. Beside Apollo's feet is the discus which caused Hyacinth's death. The Zephyrus, or west wind, blows Apollo's cape. Around the figure's feet are scattered flowers. In the background is a small grouping of trees, and a body of water (either a lake or river) and a mountain.
The Death of Hyacinthos was exhibited at the Paris Salon of 1801. It was most likely exhibited again at the Paris Salon of 1814, piece number 155, under the title "Hyacinthos wounded". Later, it was purchased by baron Horace Demarçay (1813–1866), and was donated to the museum at Poitiers by his widow in 1899. Since then, it has been exhibited in several exhibitions:
The theme of The Death of Hyacinth has been touched upon by various other artists.
Charles Paul Landon wrote the following analysis of the painting's theme for the Salon of 1802:
Muscari armeniacum

Muscari armeniacum is a species of flowering plant in the squill subfamily Scilloideae of the asparagus family Asparagaceae (formerly the lilies, Liliaceae). It is a bulbous perennial with basal, simple leaves and short flowering stems. It is one of a number of species and genera known as grape hyacinth, in this case Armenian grape hyacinth or garden grape-hyacinth. The flowers are purple, blue (with a white fringe), white (cv. 'Album') or pale pink (cv. 'Pink Sunrise') and the plants are usually 15 centimetres (6 in) tall. M. armeniacum blooms in mid-Spring (April or May in the Northern Hemisphere) for 3–4 weeks. Some selections are fragrant. Established bulbs leaf in the autumn. M. armeniacum is widespread in the woods and meadows of the Eastern Mediterranean, from Greece and Turkey to the Caucasus, including Armenia which gives it its name.
Muscari armeniacum is one of the most commonly cultivated species of Muscari, is robust and naturalises easily. It appeared in European gardens in 1871. The following have gained the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit:
Cultivars listed by Mathew include 'Blue Spike' and 'Cantab'. Others include 'Argaei Album' and 'Album' (white), 'Côte d'Azur', 'Dark Eyes, 'Early Giant', 'Fantasy Creation', 'Peppermint', 'Saffier', 'Valerie Finnis' (pale blue), and 'Pink Sunrise' (pale pink). The commonly available form is often referred to as M. armeniacum 'Blue'.
'Blue Spike' is a double flowered variety, with double florets on the flower stalk. 'Cantab' is pale blue. 'Fantasy Creation' is a sport (a naturally occurring genetic mutation) of 'Blue Spike'. 'Atlantic' is light blue, introduced by Jan van Bentem in 2002, by hybridisation in 1990 from M. armeniacum and an unknown parent.
Dipodium roseum

Dipodium roseum, commonly known as rosy hyacinth-orchid or pink hyacinth-orchid, is a leafless saprophytic orchid found in east and south-eastern Australia. In summer it produces a tall flowering stem with up to fifty pale pink flowers with small, dark red spots. A widespread and common species it is often confused with D. punctatum but has darker, less heavily spotted flowers.
Dipodium roseum is a leafless, tuberous, perennial, mycoheterotrophic herb. Between fifteen and fifty pale pink flowers with small dark red spots and 20–30 mm (0.8–1 in) wide are borne on a green to dark reddish black flowering stem 40–100 cm (20–40 in) tall. The sepals and petals are linear to elliptic, 13–20 mm (0.5–0.8 in) long, 3–6 mm (0.1–0.2 in) wide and free from each other with their tips curved backwards. The labellum is pink with dark lines, 10–15 mm (0.4–0.6 in) long, 4–6.5 mm (0.2–0.3 in) wide and has three lobes with their tips turned upwards. The centre lobe has a broad band of pink to mauve hairs. A rare white-flowering form also exists. Flowering occurs from November to February.
This orchid is often confused with D. punctatum. D. roseum has a broader band of hairs and striping on its labellum, smaller spots and much more recurved sepals and petals. D. punctatum lacks striping on its labellum, has much more pronounced spotting, and has flat or barely recurved sepals and petals.
Dipodium roseum was first formally described in 1991 by David Jones and Mark Clements and the description was published in Australian Orchid Research. The type specimen was collected in Montrose in Victoria's Dandenong Ranges. The specific epithet (roseum) is a Latin word meaning "rose-coloured", referring to the colour of the flowers of this orchid. The species was previously included in a wider circumscription of Dipodium punctatum.
The rosy hyacinth orchid grows in a range of habitats from dry woodland to wet forests. It occurs in Queensland south from Gympie, on the coast and ranges of New South Wales and the Australian Capital Territory and in most of Australia where it is the most common Dipodium. It is also found in the south-east of South Australia and is the only member of the genus to occur in Tasmania.
Pollination of this species, as for all species in the genus, is by native bees and wasps.
No leafless species of Dipodium has been sustained in cultivation due to the inability to replicate its association with mycorrhizal fungi in a horticultural context.
Beaumontia grandiflora

Beaumontia grandiflora, the Easter lily vine, herald's trumpet, or Nepal trumpet flower, is a species of flowering plant in the family Apocynaceae. It is native to the eastern Indian Subcontinent, southern China, and mainland Southeast Asia, and has been introduced to a number of locales in Central America. With its vining habit and trumpet-shaped flowers it is widely cultivated as an ornamental.
Soda shop

A soda shop, also often known as a malt shop (after malted milk) and as a malted shop , is a business akin to an ice cream parlor and a drugstore soda fountain. Interiors were often furnished with a large mirror behind a marble counter with goose-neck soda spouts, plus spinning stools, round marble-topped tables, and wireframe sweetheart chairs.
The counter-service soda fountain was introduced in 1903. Around that time, drugstores began to attract noontime customers by adding sandwiches and light lunches. The beverage menu at a soda shop usually included ice cream sodas, chocolate malts, fountain colas, and milkshakes.
In the first decades of the 20th century, the shops were also considered sober alternatives to bars as social venues. A 1915 issue of Soda Fountain magazine said: "The soda fountain of today is an ally of temperance... Ice cream soda is a greater medium for the cause of temperance than all the sermons ever preached on that subject."
During the 1930s and 1940s, the jukeboxes in such establishments made them popular gathering spots for teenagers, as noted in the 1940s song "Jukebox Saturday Night" (tune by Paul McGrane and lyrics by Al Stillman):
Pop Tate's Chocklit Shoppe is a fictional soda shop created by Bob Montana as a setting for the characters in his Archie comic books and comic strips. It was based on real-life locations frequented by teenagers in Haverhill, Massachusetts in the 1930s, the Crown Confectionery and the Chocolate Shop on Merrimack Street, and the Tuscarora on Winter Street; and the character of Pop Tate was inspired by the Haverhill shops' Greek immigrant owners. In the years 1936 to 1939, when Montana went to high school in Haverhill, he joined his friends at the Chocolate Shop counter and made sketches on napkins. A decade prior to Archie, the Sugar Shop was a hangout for the teenagers in Carl Ed's comic strip Harold Teen.
Soda shops are often settings in films and TV shows. In The Twilight Zone's "Walking Distance" episode, a soda shop is a framing device and a link to the past for Martin Sloan (Gig Young). The popular TV show Happy Days took place in two main sets: the protagonist's home and a soda shop.
The shops appear in films including Harold Teen (1934), Orson Welles' The Stranger (1946), Has Anybody Seen My Gal? (1952) and Pleasantville (1998). The gang from Scooby-Doo are often seen frequenting a malt shop. A malt shop also plays a key point in Blast from the Past, reflecting changes in the surface world while the main characters are underground, unaware of what has happened.
The protagonist of the young adult science fiction novel Have Spacesuit Will Travel by Robert A. Heinlein works in a drug store soda fountain.
Balcony solar power

A balcony solar power system is a small photovoltaic system for generating electrical power. It consists of one or more solar modules, an inverter, a low-voltage connection cable and a plug for connecting to the final circuit in the network of an end consumer. The balcony, carport, garage roof or terrace are often used as installation locations. The electricity generated can be used immediately; unused electricity flows from the consumer's connection into the public grid without compensation. As of October 2024, in Germany, more than 700.000 balcony power solar systems were installed. The U.S., which has a potential market of 57 GW for balcony solar power plants, lacks regulation for such systems.
Tsvetelina Stoyanova

Tsvetelina Yordanova Stoyanova (Bulgarian: Цветелина Йорданова Стоянова; born (1994-09-13)13 September 1994 in Sofia, Bulgaria) is a Bulgarian group rhythmic gymnast. She is the 2008 European Junior bronze medalist in rope. She won the gold medal in the Group-all around the 2014 World Championships.
Stoyanova is member of the Bulgarian National team since 2006 and competed in international competitions since 2008. Stoyanova is a veteran and competed in numerous world championships, including at the 2014 World Championships where she was member of the Bulgarian Group that won gold in the group all-around and silver in 3 Balls/2 Ribbons. She competed at the 2015 European Games in Baku. At the 2015 World Championships, the Bulgarian group won a silver in group all-around and bronze medal in 6 Clubs/2 Hoops.
In June 2016, Stoyanova survived a high fall - she fell from the sixth floor of her apartment in Sofia just a few days after withdrawing from training due to health problems. She was severely injured and underwent multiple surgeries, including having her spleen removed. She was taken out of intensive care in August 2016 and will continue rehabilitation. Her rhythmic gymnastics teammates dedicated their bronze medal in the group all-around competition at the Rio 2016 Olympics to Stoyanova. Stoyanova left the hospital in September, and had her first public appearance in five months by attending the rhythmic gymnastics' team farewell show at Arena Armeec in November.
Archivo Nacional

Un Archivo Nacional es una institución que reúne los documentos o archivos oficiales de instituciones u organismos públicos, judiciales, políticos y militares, y en algunos casos privados, para su preservación, consulta e investigación. Las colecciones o fondos de organismos públicos o del Estado pueden corresponder a actos administrativos o judiciales, registros oficiales, sentencias judiciales, etc. Por lo general las copias o certificados de documentos de un archivo nacional tienen validez legal, sobre todo en las obligaciones que el Estado adquiere con sus ciudadanos.
En algunos casos como América, España y Portugal son importantes para la reconstrucción histórica de la época colonial. La mayoría de este material se encuentra en el Archivo de Indias. También los documentos de órdenes religiosas en la América colonial son de gran interés histórico.
Municipio de Seville

El municipio de Seville (en inglés: Seville Township) es un municipio ubicado en el condado de Gratiot en el estado estadounidense de Míchigan. En el año 2010 tenía una población de 2173 habitantes y una densidad poblacional de 23,36 personas por km².​
El municipio de Seville se encuentra ubicado en las coordenadas 43°25′6″N 84°46′35″O﻿ / ﻿43.41833, -84.77639. Según la Oficina del Censo de los Estados Unidos, el municipio tiene una superficie total de 93.02 km², de la cual 92,04 km² corresponden a tierra firme y (1,05 %) 0,98 km² es agua.​
Según el censo de 2010,​ había 2173 personas residiendo en el municipio de Seville. La densidad de población era de 23,36 hab./km². De los 2173 habitantes, el municipio de Seville estaba compuesto por el 98,02 % blancos, el 0,05 % eran afroamericanos, el 0,23 % eran amerindios, el 0,51 % eran de otras razas y el 1,2 % eran de una mezcla de razas. Del total de la población el 3,04 % eran hispanos o latinos de cualquier raza.​
Patrimonio artístico

El patrimonio artístico es la parte del patrimonio cultural y del patrimonio histórico que se manifiesta en las obras de arte.
Buena parte del Patrimonio de la Humanidad o Patrimonio Mundial, definido por la UNESCO, consiste en patrimonio artístico.
También se utiliza la expresión patrimonio histórico-artístico, especialmente en España, donde ciertas zonas se declaran conjunto histórico-artístico y ciertos monumento histórico-artístico. También existió la denominación Monumento Artístico Nacional. El Servicio de Defensa del Patrimonio Artístico Nacional (SDPAN) fue el nombre de una institución que operó durante la Guerra Civil Española en el bando sublevado; y se creó el Patrimonio Nacional para gestionar los Reales Sitios y otros monumentos y obras de arte.
Centro Unesco Getafe-Madrid

El Centro Unesco Getafe-Madrid es una asociación española fundada en 2005 en Getafe para dar visibilidad a los ideales Unesco en el marco de la sociedad civil de la Comunidad de Madrid, realizando actividades que se inspiren en los Objetivos de Desarrollo Sostenible y en la celebración de los días Unesco.​​ Fue impulsado por el Ministerio de Asuntos Exteriores. Es un organismo que forma parte de la red de centros, asociaciones y clubes de la Unesco y promueve los fundamentos del espíritu y propósitos de la Unesco y de la Organización de las Naciones Unidas mediante actividades de comunicación, educación, cultura, ciencias naturales y sociales.​
El Club UNESCO Getafe se constituyó el 11 de noviembre de 2005.​ Se creó una asociación de interés general y utilidad pública, sin ánimo de lucro, de carácter no gubernamental, libre e independiente, al amparo del artículo 22 de la Constitución Española, de la Ley Orgánica 1/2002 reguladora del Derecho de Asociación.​ El objetivo era promover la comprensión de los objetivos y los ideales de la Unesco, entre los que se encuentran la afirmación y defensa de los derechos humanos, la contribución al logro de la paz y la seguridad internacional, la conservación del medio, y la consecución de la igualdad y la justicia. Todos los centros del mundo trabajan en la realización de los programas y actividades de acuerdo a las directrices su respectiva Comisión Nacional de cooperación con Unesco.
El 4 de febrero de 2008 la Asamblea General aprobó un cambio de denominación y pasó de llamarse Club UNESCO Getafe a Centro UNESCO Getafe. Posteriormente, el 15 de abril de 2015, este nombre cambió por el de Centro UNESCO Getafe-Madrid.
Su sede se encuentra en la Calle Ramón y Cajal 22 de Getafe, en la Antigua Fábrica de Harinas de Getafe.​
El Centro UNESCO Getafe-Madrid tiene los objetivos que se enmarcan en la Constitución de la Unesco y en la Carta de las Naciones Unidas, que son:
El 10 de noviembre de 2022, se inauguró la Plaza de la Unesco en Getafe y se colocó una placa conmemorativa realizada en cerámica de Talavera de la Reina. La alcaldesa de Getafe destacó la labor realizada por el centro en estos años.​
Sitio de los Dólmenes de Antequera

El Sitio de los dólmenes de Antequera es un bien cultural integrado por una serie de tres monumentos culturales (dolmen de Menga, dolmen de Viera y tholos de El Romeral)​ y dos monumentos naturales (La Peña de los Enamorados y El Torcal)​ presentes en el municipio español de Antequera, provincia de Málaga. La institución cultural responsable de su tutela es el Conjunto Arqueológico Dólmenes de Antequera.
Fue declarado Patrimonio Mundial de la Unesco en 2016,​ detallando los siguientes cuatro bienes individuales (con el área protegida delimitada):
Para que un bien sea declarado Patrimonio de la Humanidad tiene que demostrar que posee un Valor Universal Excepcional, es decir, que posee una importancia extraordinaria que trasciende las fronteras nacionales y es de interés para las generaciones presentes y venideras de toda la humanidad.
UNESCO exige la justificación de al menos uno de los seis criterios marcados para el patrimonio cultural por la Convención sobre la Protección del Patrimonio Mundial Cultural y Natural (1972) para demostrar el Valor Universal Excepcional del bien. La propuesta del Sitio de los dólmenes de Antequera se basa en uno de ellos (i), e ICOMOS en su informe definitivo incorpora dos más (iii, iv).
Por último, la autenticidad de los megalitos está contrastada cuando numerosos investigadores coinciden en la adscripción al Neolítico de Menga (arquitectura adintelada) y al Calcolitico de El Romeral (arquitectura abovedada por aproximación de hiladas); y la integridad también queda demostrada al mantener todos sus elementos constitutivos en unas buenas condiciones de conservación.
National Archives of Spain

The National Archives of Spain is a national system of Archives and State Centers maintained by the Archive (Archivo) department of the Spanish Ministry of Culture.
The National Archives of Spain consists of a number of different collections. The four main branches of the National Archives of Spain include the General Archive of the Indies in Seville, the National Historical Archives in Madrid and elsewhere, the General Administrative Archives in Alcala de Henares, and the General Archive of Simancas. The General Administrative Archives, Alcala de Henares, is a repository for the records of the ministries of the central administration, created in 1969 as a replacement for the Central Archive, which was destroyed in a fire in 1939. The General Archive of Simancas, established in 1540, now serves as a historical archive.
Other Archives and Centers include:
The "Portal de Archivos Españoles" (PARES), is the open access database for the digitized records of the various collections within the National Archives. This project is run in conjunction by the Ministry of Culture and Sport and the Ministry of Education and Vocational Training.
Basilica of Nuestra Señora de Soledad

The Basilica of Nuestra Señora de Soledad (Basilica of Our Lady of Solitude) is a Roman Catholic Basilica located in Oaxaca de Juárez, Oaxaca, Mexico. It was built between 1682 and 1690, and is a sanctuary dedicated to Our Lady of Solitude, patron saint of Oaxaca. The architecture style is Baroque, and was intentionally built with low spires and towers, as to better resist earthquakes. The Basilica de la Soledad is part of the Historic Center of Oaxaca City, which was declared World Heritage Site by UNESCO in 1987.
The construction of the Basilica began in 1682 and in 1690 was consecrated by Bishop Sariñana y Cuenca. It was designed by Father Fernando Méndez and the current facade was built between 1717 and 1718, with the assistance of Bishop Angel Maldonado.
The Basilica of La Soledad is laid out in the shape of a Latin cross. The building was constructed from green cantera, a stone common in parts of Oaxaca.
The west gallery contains a baroque pipe organ dated 1686, restored to playing condition in 2000.