davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Médico

Un médico, facultativo​ o galeno​ es un profesional que practica la medicina​​ y que intenta mantener y recuperar la salud mediante el estudio, el diagnóstico y el tratamiento de la enfermedad o lesión del paciente. En la lengua española, en forma coloquial, se denomina también doctor a este tipo de profesional, aunque no haya obtenido el grado de doctorado.​ La persona que ejerce la medicina es un profesional altamente calificado en materia sanitaria. Debido a que tiene que dar respuestas acertadas y rápidas a problemas de salud, mediante decisiones tomadas habitualmente en condiciones de gran incertidumbre, precisa de formación continuada a lo largo de toda su vida laboral.​
Un profesional de la medicina tiene como objetivo principal «preservar la salud del paciente y mitigar su dolor».​ Hipócrates afirmaba: «El médico rara vez cura, a veces alivia».​ También, el objetivo de esta profesión es la conservación, recuperación y rehabilitación del individuo para integrarlo al medio social. Es necesario tener capacitación para el diagnóstico y tratamiento del paciente, así como también la prevención de enfermedades, el fomento y promoción de la salud.
Aunque el vocablo «doctor» hace alusión a quienes han obtenido un título de «doctorado», el uso coloquial se extiende también a los profesionales que ejercen la medicina en los siguientes países:​
* se utiliza la terminación genérica
Las razones para ser profesional de la salud en la actualidad pueden ser de cuatro tipos:​​
Son las razones principales y más importantes.
Las cualidades que debe poseer un médico clínico son:​​​
Son reglas generales que se consideran «evidentes» y se aceptan sin requerir demostración previa, tanto en medicina como en enfermería:
Las principales funciones del médico son:
En 1946 la Confederación Médica Panamericana acordó conmemorar el 3 de diciembre el "Día Internacional del Profesionista de la Salud", en memoria del médico cubano Carlos J. Finlay, descubridor del Aedes aegypti como trasmisor de la fiebre amarilla. Cada país tiene su fecha para conmemorar a los profesionales de la salud.​
Estas son unas de las pinturas relacionadas
Numerosos personajes en la literatura, teatro, cine y televisión representan a profesionistas de la salud con peculiaridades muy concretas y, a veces, buscando los límites científicos y éticos del ejercicio profesional.​ Algunos ejemplos son:
Acero quirúrgico

El acero grado quirúrgico es un tipo de acero utilizado para los diversos instrumentos que se emplean en las operaciones quirúrgicas (tales como bisturí, pinzas, tijeras etc.), denominados instrumental quirúrgico. Este acero es escogido para este fin por su característica de no provocar reacciones alérgicas en la mayoría de las personas.
El acero quirúrgico es una variación del acero que comúnmente se compone de una aleación de cromo (12–20%), molibdeno (0,2–3%) y, en ocasiones, níquel (8–12%). El cromo le da a este metal su resistencia al desgaste y corrosión. El níquel le da un acabado suave y pulido. El molibdeno le da mayor dureza y ayuda a mantener la agudeza del filo.
La palabra quirúrgico se refiere a que este tipo de acero es un buen elemento para la fabricación de instrumental quirúrgico, ya que es fácil de limpiar, esterilizar, fuerte y resistente a la corrosión. La aleación de níquel, cromo y molibdeno también se utiliza para implantes de ortopedia como una ayuda para la regeneración de los huesos, como parte estructural de las válvulas artificiales de corazón y otros tipos de implantes metálicos. Una complicación potencial es la reacción sistémica al níquel.
Hay dos principales variedades de acero inoxidable: ferrítico y austenítico. La mayor parte del instrumental quirúrgico se elabora con un acero ferrítico, que se puede templar para alcanzar mayores durezas que el acero austenítico. Los aceros quirúrgicos más comunes son el inoxidable SAE 316 y los aceros inoxidables martensíticos SAE 440, SAE 420, y SAE 630.​
Hoy en día, en vez del acero quirúrgico, se usa el titanio en procedimientos que requieren de un implante metálico permanente. El titanio es un metal reactivo, cuya superficie se oxida rápidamente a la exposición aérea, creando una superficie de óxido estable microestructurada. Ello es una buena superficie para que el hueso crezca y se adhiera a los implantes ortopédicos, pues es incorrosible después de ser implantado. Por lo que el acero quirúrgico suele ser empleado en implantes temporales y el titanio, más caro, para los permanentes.
Según el tipo de instrumental, la aleación utilizada varía ligeramente para obtener más filo o fuerza.
Los implantes y el instrumental que pueden ser puestos bajo presión (tornillos para comprimir huesos y placas con tornillos para unirlos, prótesis, etc.) se fabrican de acero austenítico, porque es menos quebradizo.
Desinfección

Se denomina desinfección a un proceso químico que mata o erradica los microorganismos sin discriminación (tales como agentes patógenos) al igual como las bacterias, virus y protozoos impidiendo el crecimiento de microorganismos patógenos en fase vegetativa que se encuentren en objetos inertes.
Los desinfectantes reducen los organismos nocivos a un nivel que no dañan la salud ni la calidad de los bienes perecederos. Algunos, como los compuestos fenólicos, pueden actuar también como antisépticos.
Los desinfectantes se aplican sobre objetos inanimados, como instrumentos y superficies, para tratar y prevenir las infecciones. Entre los desinfectantes químicos del agua más habituales se encuentran el cloro, las cloraminas y el ozono. La desinfección del agua también puede ser física cuando se emplea la ebullición, la filtración y la irradiación ultravioleta. Se deben distinguir los desinfectantes de los sanitizantes que son sustancias que reducen el número de microorganismos a un nivel seguro.
En función de la actividad y el resultado en la eliminación de organismos patógenos se categorizan distintos niveles de desinfección:​
El proceso de esterilización es un proceso en el que también se eliminan todos los microorganismos y esporas con tiempos de exposición prolongados (3-12 h).
El médico estadounidense E. H. Spaulding hizo en 1968 el primer estudio racional, sobre desinfección atendiendo al riesgo de infección en pacientes derivado del uso del instrumento a tratar. Dividió a dichos instrumentos en tres categorías:​
Existen diferentes mezclas de desinfectantes totalmente registradas donde se puede encontrar (aparte de todas las materias activas mencionadas anteriormente) alguna otra.
Es importante antes de usar un desinfectante, asegurarse de que este cumple con la normativa vigente y que precisa del registro (HA) que es el necesario para poderlos aplicar en las industrias alimentarias.
También hay que valorar aparte del coste económico del producto y la efectividad, los peligros que estos entrañan y seguir los consejos del fabricante. Hay productos de bajo coste económico y alta efectividad, pero que sin embargo son productos tóxicos, carcinogénicos, mutagénicos, etc. y en caso de accidente o peligro disponer siempre de las fichas de seguridad de todos los productos que se usan están monitorizados por agencias e instituciones tanto nacionales como internacionales.
Historia bibliográfica de la medicina española

Historia bibliográfica de la medicina española es una obra del médico e historiador Antonio Hernández Morejón, publicada de forma póstuma y en siete volúmenes entre 1842 y 1852.​
La obra, que entre los siete volúmenes alcanza las tres mil páginas, se inicia con un repaso «del origen primitivo de la medicina española»​ y alcanza a reseñar, según Carreras Panchón, «mil doscientos diez autores».​ Fallecido Hernández Morejón en 1836, fue Juan Gualberto Avilés, yerno suyo, quien se encargó de editar y publicar entre 1842 y 1852 todos los tomos,​ cinco de ellos con la Imprenta de la Viuda de Jordán e Hijos,​ el sexto en la de Celestino G. Álvarez​ y el último en la de José Rodríguez.​ Marcelino Menéndez Pelayo advirtió «diversidad de plumas» en la obra,​ mientras que Manuel Iglesias y Díaz, en su discurso de ingreso en la Real Academia de Medicina, aseveró directamente que Avilés escribió «a lo menos tanta parte» de la obra como su suegro.​​
Al comienzo de cada volumen, a Hernández Morejón se le describe como «médico de la Real Cámara, primer catedrático de clínica en los estudios de Madrid, examinador en el Tribunal del Proto-Medicato, individuo de la Suprema Junta de Sanidad del Reino, inspector de medicina del Cuerpo de Sanidad Militar, socio de varias corporaciones nacionales y extranjeras, vice-presidente de la Academia de Medicina de esta Corte, etc., etc.».​ La obra, que ha inspirado después muchas otras, fue calificada de «inolvidable» por Comenge y Ferrer.​
The Laryngoscope

The Laryngoscope is a monthly peer-reviewed medical journal in the field of otolaryngology. It was established in 1896 and is published by Wiley-Blackwell on behalf of the Triological Society. The editor-in-chief is Samuel H. Selesnick (Weill Cornell Medical College). According to the Journal Citation Reports, the journal has a 2017 impact factor of 2.442, ranking it 12th out of 41 journals in the category "Otorhinolaryngology".
Hyoid bone fracture

The hyoid bone fracture is a very rare fracture of the hyoid bone, accounting for 0.002% of all fractures in humans. It is commonly associated with strangulation and rarely occurs in isolation. The fracture may be associated with gunshot injury, car accidents or induced vomiting. In 50% of strangulations and 27% of hangings, hyoid fractures occur.
The main symptoms of a hyoid bone fracture include pain when the affected person rotates their neck, trouble swallowing (dysphagia), and painful swallowing (odynophagia). Other symptoms can be crepitus or tenderness over the bone, suffocation when sticking out the tongue, dyspnea, dysphonia, and subcutaneous emphysema. On laryngoscope examination, lacerations on the pharynx, bruises, swelling, and/or hyoid bone fragments can be seen. If the hyoid bone is fractured, there is a high likelihood that the larynx, pharynx, mandible, and/or cervical spine may be injured as well. Common co-occurring injuries include Le Fort III fractures, mandibular or cervical vertebra fractures, and mandibular dislocation.
Neck trauma, commonly by strangulation, athletic activities, and car accidents, is the cause of a hyoid bone fracture. Other causes include violent vomiting, gunshot wounds, and hanging.
A diagnosis can be made using clinical examination, laryngoscope examination, and/or radiographic studies.
Hyoid bone fractures are classified into three different types:
Treatment options vary from very conservative to aggressive. Conservative options include rest, observation, pain control, diet changes, use of a nasopharyngeal tube or oropharyngeal tube, and antibiotic therapy. More aggressive options include surgical repair of the hyoid bone and/or tracheotomy. Surgical treatment was used in 10.9% of cases in a 2012 meta-analysis.
Hyoid bone fractures represent 0.002% of all fractures; they are rare because the hyoid bone is well-protected by its location in the neck behind the mandible and in front of the cervical spine, as well as its mobility.
Tercio de Gallegos

Tercio de Gallegos was a unit of Spanish Creole militias of Buenos Aires, created during the British invasions of the River Plate. It was composed mainly of militiamen from Galicia, its commander was Pedro Cerviño, born in Campo Lameiro, Pontevedra.
The Third of Gallegos was dissolved in 1809, after the support of its members to Martín de Álzaga against the viceroy Santiago de Liniers. Towards 1807, this military unit had eight rifle companies, and one of Grenadiers in command of Jacobo Adrián Varela, who had an outstanding performance during the Combate del Retiro, occurred on July 5 of that year.
Alberto Casado Cerviño

Alberto Casado Cerviño (born 15 October 1952 in Pontevedra, Spain) is a former Director General of the Spanish Patent and Trademark Office. He was appointed to this position on May 24, 2008. From July 1, 2009 to June 30, 2010, he also acted as Chairman ad interim of the Administrative Council of the European Patent Organisation. Previously, from 1994 to 2004, he served as Vice-President of the Office for Harmonization in the Internal Market (OHIM).
In June 2012, Alberto Casado Cerviño was appointed to the position of Vice-President DG 2 ("Directorate-General Operational Support") of the European Patent Office with a mandate for five years.
Benepota

The diocese of Benepota (Latin: Dioecesis Benepotensis) is a suppressed and titular see of the Roman Catholic Church.
Benepota, in today's Algeria, is an ancient bishopric of the Roman province of Mauretania Caesariensis. The location of the see is not currently known, But what is known is that the Bishop of the town attended a meeting of bishops convened in Carthage in 484 by King Huneric the Vandal.
Today Benepota survives as a titular bishopric and the current bishop is Leopold Hermes Garin Bruzzone, of Canelones.
Surgical drape

A surgical drape is a sterile sheet used to create a sterile field during surgical procedures with the purpose of preventing the spread of infection from non-sterile to sterile areas and protecting the patient from contamination.
The use of surgical drapes is a standard procedure in modern surgery and is recommended by many professional organizations, including the World Health Organization (WHO) and the Centers for Disease Control and Prevention (CDC).
Surgical drapes come in various shapes and sizes, including those that are made of materials resistant to penetration by liquids and microorganisms. The drapes are placed over the patient and surrounding areas to create a sterile field. The edges of the drapes are secured with adhesive tape or other means to prevent the drapes from moving during the procedure. The use of surgical drape not only serves to protect the surgical site, but also expands the sterile field, allowing surgical team members to place sterile supplies onto them.
Some studies have shown that the use of surgical drapes reduces the incidence of surgical site infections (SSIs), which are suggested to be a significant cause of morbidity and mortality in surgical patients, as well as hospitalization costs.
Surgeon's assistant

An assistant surgeon, also known as a surgical assistant, surgeon's assistant, assistant in surgery or first assistant, is a healthcare professional who provides direct manual and/or instrumental assistance to meet the in-procedure demands of a surgeon during a surgical operation. Most surgical assistants are trainee surgeons or junior doctors, but In the United Kingdom, a surgical care practitioner, who is not a qualified doctor, may perform simple surgical operations under the supervision of one.
In the United States, the American College of Surgeons supports the concept that, ideally, the first assistant at the operating table should be a qualified surgeon or a resident in an approved surgical training program. Residents who have appropriate levels of training should be provided with opportunities to assist and participate in operations. If such assistants are unavailable, other physicians who are experienced in assisting may participate or a qualified practitioner licensed in the role of surgical assistant. The American College of Surgeons maintains that a physician who assists with an operation should be trained to participate in and actively assist the surgeon in safely completing the operation. When a surgeon is unavailable to serve as an assistant, a qualified surgical resident or other qualified health care professional, such as a nurse practitioner or physician assistant with experience in assisting, may participate in operations, according to the ACS Statements on Principles. A qualified practitioner is defined as any licensed practitioner with sufficient training to conduct a delegated portion of a procedure without the need for more experienced supervision, according to the ACS Statements on Principles. The U.S. Bureau of Labor defines surgical assistants as individuals that assist in operations, under the supervision of surgeons. They may, in accordance with state laws, help surgeons to make incisions and close surgical sites, manipulate or remove tissues, implant surgical devices or drains, suction the surgical site, place catheters, clamp or cauterize vessels or tissue, and apply dressings.
Osteo-odonto-keratoprosthesis

Osteo-odonto-keratoprosthesis (OOKP), also known as "tooth in eye" surgery, is a medical procedure to restore vision in the most severe cases of corneal and ocular surface patients. It includes removal of a tooth from the patient or a donor.
After removal, a longitudinal lamina is cut from the tooth and a hole is drilled perpendicular to the lamina. The hole is then fitted with a cylindrical lens. The lamina is grown in the patients' cheek for a period of months and then is implanted upon the eye.
The procedure was pioneered by the Italian ophthalmic surgeon Professor Benedetto Strampelli in the early 1960s. Strampelli was a founder-member of the International Intra-Ocular Implant Club (IIIC) in 1966.
An operation to graft the OOKP is undertaken in severe pemphigoid, chemical burns, Stevens–Johnson syndrome, trachoma, Lyell syndrome and multiple corneal graft failure.
There is a significant risk of anatomical failure of lamina in the long term, estimated at 19% in a small study, with the main risks being laminar resorption, particularly in allografts, and glaucoma.
Another, bigger study comparing OOKP with the lesser known osteo-keratoprosthesis (OKP) in 145 and 82 patients and follow-up terms up to 10 years yielded the following statistics:
Another long-term study of 181 patients puts the chances of retaining an intact OOKP after 18 years at 85%.
In 2022, a retrospective study conducted on 82 eyes with OOKP using original Strampelli technique, showed an anatomical survival of 94% up to 30 years of follow-up. The same study also reported a visual acuity better than 1.00 logMAR (or 20/200 Snellen) at 10 years in 81% of the eyes, and a visual acuity of 1.21 logMAR (or 20/324 Snellen) at 30 years.
OOKP is a two-stage operation:
Stage 1 of the surgery involves five separate procedures:
Stage 2 (about 4 months later) involves two separate procedures:
At the end of the procedure, light can now enter through the plastic cylinder, and the patient is able to see through this cylinder with good vision.
The procedure was pioneered by the Italian ophthalmic surgeon Professor Benedetto Strampelli in Rome in the early 1960s.
The son of the geneticist and agronomist Nazareno Strampelli, Benedetto Strampelli held the chair of ophthalmic surgery at Rome's Ospedale di San Giovanni in Laterano where he was one of the first surgeons in Italy to transplant cornea. In 1953 he was the first Italian to implant intraocular lens which were manufactured to his own design by Rayners in UK. Strampelli was a founder-member with Harold Ridley and Peter Choyce of the International Intra-Ocular Implant Club (IIIC) in 1966.
Palo Alto Medical Clinic

Palo Alto Medical Clinic, also known as the Roth Building (structure built in 1932) was a former medical clinic. The building is located at 300 Homer street, at the corner of Bryant street in Palo Alto, California. It is listed on the National Register of Historic Places listings in Santa Clara County, California since 2010. The building is a good example of Spanish Colonial Revival architecture, and has historical relevance for the Palo Alto community, art history, and medical history.
In 1924, Dr. Russell Van Arsdale Lee (1895–1982) went into medical practice with Dr. Thomas Williams at an office located at Bryant Street at Hamilton Street in Palo Alto. However the medical clinic grew quickly and they decided to partner with a team of new doctors and move the clinic to a larger space. As a result, the Palo Alto Medical Clinic was founded in 1930 by Russell V. Lee, and five other doctors. The early doctors and founding partners to form the clinic included Edward "Fritz" Roth, Blake Colburn Wilbur, Herbert Niebel, Milton Saier, and Esther Bridgman Clark.
In 1927, pediatrician Esther Clark became a founding partner of the clinic, she was one of the first female doctors on the San Francisco Peninsula, and she went on to later found the Children's Health Council of Palo Alto.
Palo Alto Medical Clinic was an early place for innovations in medicine, they pioneered the model of group practice, and was a predecessor to the Palo Alto Medical Foundation.
The Palo Alto Medical Clinic building was designed by Esther Bridgman Clark's brother, local architect Birge Clark and the builder was Wells P. Goodenough. Clark was known for his Spanish Colonial Revival architecture style. The structure was built in 1932. The building is in a U-shape, and built of concrete, stucco and features clay roof tiles and a second floor rustic wood balcony. Below the balcony is an arched arcade which defined a loggia and a courtyard entrance.
In 1932, Russell V. Lee commissioned artist Victor Arnautoff to paint a series of fresco paintings around the entrance of the building. Arnautoff's mural series all were medically-themed murals done in the recessed under a loggia with four panels of modern medicine and other panels showing primitive medicine, and additionally he four painted medallions of Joseph Lister, Hippocrates, Louis Pasteur, and Wilhelm Röntgen are on the exterior wall of the loggia. The four murals done in color feature modern medicine and depict Luther Emmett Holt, William Osler, and Harvey Cushing. The unveiling of these murals caused a traffic jam and some controversy, in part because one of the murals showed a doctor examining a female patient whose bare breasts were at eye-level.
In 2000, the city of Palo Alto bought the building with the intention of restoration and eventually becoming the home of the Palo Alto History Museum and Palo Alto's historical archives. However the renovations have been delayed due to a lack of funds and a reduced priority by the city budget.
Media related to Palo Alto Medical Clinic at Wikimedia Commons
Manuel García (baritone)

Manuel Patricio Rodríguez García (17 March 1805 – 1 July 1906), was a Spanish singer, music educator, and vocal pedagogue. He invented the first laryngoscope.
García was born on 17 March 1805 either in Madrid, as has been traditionally stated, or in the town of Zafra in the province of Badajoz, Spain. His father was singer and teacher Manuel del Pópulo Vicente Rodriguez García (Manuel García I, 1775–1832). His sisters were Maria Malibran (1808–1836) and Pauline Viardot (1821–1910). After abandoning his onstage career as a baritone, García began to teach at the Paris Conservatory (1830–48) and the Royal Academy of Music, London (1848–95). Jessie Bond, Camille Everardi, Erminia Frezzolini, Julius Günther, Jenny Lind, Mathilde Marchesi, Christina Nilsson, Julia Ettie Crane, Georgina Schubert, Julius Stockhausen, Marie Tempest, Charles Santley and Henry Wood were among his pupils. He invented a laryngoscope in 1854 and the next year published observations of his own larynx and vocal cords made with a small dental mirror introduced into the throat and using sunlight reflected by another mirror. He has been credited with saving the career of Jenny Lind, who had suffered vocal damage from overwork in her early twenties. García was interested in movements connected with the production of the singing voice and did not anticipate the importance of laryngoscopy for medicine. Still, the University of Königsberg conferred upon him the honorary degree of Doctor of Medicine He died in London in 1906 at the age of 101 years and was buried in the churchyard of St. Edward's Catholic church in Sutton Green, Surrey. His grave gives details of his many famous pupils and accomplishments.
On 22 November 1832 in Paris García married the operatic soprano Cécile Eugénie Mayer (Paris, 8 April 1814 – Paris, 12 August 1880). They had two sons Manuel (1836–1885) Gustave (1837–1925) and two daughters, Eugenie Harouel (1840–1924) and Marie Crèpet (1842–1867). His second son Gustave García (1 February 1837 – 1925) was a singer, actor, and author of three books on vocal and stage techniques. Gustave's son, Albert García (1875–1946), studied voice with his great aunt (Pauline Viardot), became a respected baritone, and produced an edition of his grandfather's treatise on singing (1924).
Notes
References
Sources
Biserica de lemn din Sălățig

Biserica de lemn din Sălățig, comuna Sălățig, județul Sălaj, considerată de comunitate veche și pe calea dărâmării și-a trăit traiul până în anii '50 când, fiind într-o stare avansată de degradare a fost demolată, bârnele fiind tăiate și folosite ca lemne de foc. A fost cuprinsă în studiul lui Leontin Ghergariu, ce a vizitat biserica, stabilindu-i planimetria. Cimitirul vechi din centrul satului păstrează încă urmele vechii bisericuțe. Piciorul mesei altarului, și azi în picioare, păstrează vie amintirea bisericuței de lemn.
Tradiția locului spune că biserica a fost adusă din satul Nadiș, aflat doar la câțiva kilometri de Sălățig. Momentul în care aceasta a fost adusă nu se cunoaște.
Conform notițelor lui Ghergariu, biserica avea planul dreptunghiular, împărțit după obicei în naos și pronaos. Absida altarului, decroșată, poligonală cu cinci laturi, adăpostea masa altarului. Piciorul mesei, din piatră, care se mai păstrează și azi, are inscripționat pe latura de sud anul 1841, iar pe fața nordica a pietrei se distinge semnul crucii.
Registrele de cheltuieli ale parohiei ne furnizează informații despre aspectul bisericii. În perioada interbelică, aceasta a avut parte de ultima renovare, fiind văruită atât pe dinauntru cât și pe dinafara. Culoarea zugravelii era acea culoare albastră, des intâlnită îm satele transilvane. Bisericile de lemn din Chieșd sau cea din Dobrin prezintă și ele urmele unei acoperiri cu zugrăveală albastră. În aceeași perioadă a avut loc și schimbarea acoperișului de „șindilă”.
O parte din obiectele folosite în vechea bisericuță le regăsim la biserica nouă. Cele două clopote, despre care avem informații din Conspectul organizat de protopopiatul Oarței sunt „cel mai nou este turnat în anul 1853, cel mai vechi nu se știe, cel mare este de 20 chilograme cel mic este de 16 chilograme. Sunt vechi și credincioșii nu știu prețul lor”. Inscripția de pe clopotul mare confirmă anul. Din aceeași inscripție aflăm că acest clopot a fost turnat la Satu Mare.
Tot la biserica nouă se păstrează vechiul candelabru, identic cu cel de la biserica de lemn din Bulgari. Chiar și sistemul de acționare a candelabrului era identic, cu contragreutate din metal. Sistemul cu contragreutate a fost folosit ulterior și in biserica nouă până la cumpărarea candelabrului nou. Contragreutatea, din metal, frumos decorată se află și ea în podul bisericii.
Probabil cele mai importante elemente păstrate de la vechea bisericuță sunt cele câteva icoane. Se păstrează icoanele din partea inferioară a iconostasului, cele ce se aflau între ușile împărătești. Se păstrează o icoană a Maicii Domnului, icoana Domnului Nostru Isus Cristos, icoana Arhanghelului Mihail și icoana Sfântului Nicolae. Aceste icoane se găsesc la multe dintre bisericile de rit orintal despărțind intrările în absida altarului.
Foc

Focul reprezintă oxidarea unui material combustibil, în urma căreia rezultă căldură, lumină, dar și diferiți produși de reacție, precum dioxidul de carbon și apă. Dacă temperatura ajunge la un nivel destul de ridicat, gazele se pot ioniza pentru a produce plasmă. În funcție de substanțele aprinse și de impuritățile din mediu, culoarea flăcării și intensitatea focului pot varia. Focul are potențialul de a cauza răni fizice prin ardere.
Un foc de proporții mari scăpat de sub control este numit incendiu, pârjol și care este stins cu ajutorul pompierilor.
Majoritatea specialiștilor consideră că omul a început să utilizeze focul cu circa 700.000 - 800.000 de ani în urmă. Dar descoperiri recente, realizate în peștera Wonderwerk din Africa de Sud, plasează această dată la circa un milion de ani în urmă.
Muzeul Satului Maramureșean

Muzeul Satului Maramureșean este un obiectiv turistic situat în orașul Sighetu Marmației, județul Maramureș, deschis în anul 1981, care grupează, în principal, o colecție de case specifice zonei Maramureșului.
Muzeul a fost inaugurat la 30 mai 1981, după o muncă asiduă de colecționare a exponatelor, începută în 1972 și care continuă și în prezent, prin achiziționarea de noi obiective, în ciuda subfinanțării muzeului.
Muzeul cuprinde peste 30 de gospodării, unele mobilate complet cu piesele originale. Casele și gospodăriile conservate, sunt grupate pe principalele subzone ale Maramureșului istoric: Cosău-Mara și Iza Inferioară până la Strâmtura, Iza Mijlocie, Vișeu-Borșa, subzona Tisei și bazinul Ruscovei. Pe lângă gospodăriile românești au mai fost reconstruite o locuință ucraineană, una maghiară și doua case evreiești (în interiorul uneia fiind amenajată o sinagogă sătească).
Toate ulițele și potecile din satul recreat în cadrul muzeului de pe Delul Dobăieș converg către biserică. Biserica de lemn este cea mai veche construcție din muzeu (sec. al XVI-lea), ridicată din materiale refolosite de la o biserică mai veche (unele bârne fiind datate dendrocronologic între anii 1572 și 1614) și a fost adusă din satul Oncești de pe valea Izei.
Directorul muzeului și cel care a avut o contribuție majoră la înființarea Muzeului Satului a fost profesorul Mihai Dăncuș.
Peștera Ghețarul de la Focul Viu

Peștera Ghețarul Focul viu este una dintre peșterile aflate în Munții Bihorului. Este dispusă pe Valea Galbenă, în apropiere de Vârful Piatra Galbenii și Vârful Cuculeul de Fier, la o altitudine de 1.165 metri
Accesul în interior se face pe o scară de lemn. Peștera este compusă din două săli. Sala Mare, cu o înălțime de 46 metri și o lungime de 68 metri, adăpostește în mijloc un impresionant ghețar (25.000 m³). Ghețarul este al treilea ca mărime, după cel de la Peștera Scărișoara și Borțig. Bolta Sălii Mari este parțial deschisă printr-o fereastră largă, prin care, de-a lungul timpului, au căzut trunchiuri de copaci, care au fost prinse în masa ghețarului.
În partea opusă intrării în Sala Mare se află mai multe grupuri de stalagmite, pe care se răsfrâng razele soarelui, provocând reflexii scânteietoare, reflexii care au dat numele peșterii: Focul Viu. Fereastra deschisă în tavan favorizează acumularea de aer rece, iar lipsa unei ventilații menține aerul rece în interiorul cavității, permițând astfel existența ghețarului pe parcursul întregului an. În spatele stalagmitelor se află o galerie care duce spre Sala Mică, care, la rândul ei, conține mai multe formațiuni de stalagmite.
Accesul la peșteră este posibil cu autoturismul, pe drumul forestier Bălăleasa-Valea Seacă, până la cantonul silvic din Valea Cetăților, de unde deplasarea se face pe jos (încă aproximativ 1,5 km).
Iarbă

Iarba este un termen generic pentru plantele monocotiledonate, verzi, din familia gramineelor. Iarba este compusă din plante de înălțime mică și care produc semințe, și este folosită ca alimentație pentru animalele rumegătoare. Fiind decorativă, soiuri anume de graminee care cresc foarte dese și de înălțimi mici sunt folosite, sub denumirea de gazon, pentru a acoperi spațiile verzi. Crește în zonele de câmpie, deal și munte.
Iarbă roșioară

Iarba roșioară (Silene acaulis) este o plantă cu flori din genul Silene, familia Caryophyllaceae.
Iarba roșioară este o plantă foarte scundă, cu numeroase tulpinițe frunzoase și înghesuite, foarte ramificate, alcătuind un fel de pernițe compacte, întinse la suprafața solului, asemănătoare cu tufele de mușchi. Pe suprafața perniței sunt numeroase flori mici, de culoare roz aprins, înghesuite. Florile, de obicei, formează un covor care acoperă complet verdele frunzelor. Floarea are un caliciu scurt, roșiatic, în forma de clopot cu cinci petale întinse, știrbite și mai late spre vârf. Iarba roșioară înflorește în lunile iunie-august. Această plantă crește în pernițe ca o formă de adaptare împotriva vânturilor montane puternice și a uscăciunii. Rădăcină pivotantă pătrunde adânc în crăpătura stâncilor, având o rezistență mare împotriva acțiunii de smulgere a vântului. Rezistă la uscăciune deoarece această perniță constituie un rezervor de apă, care funcționează ca un burete. Planta fiind lipită de sol, folosește căldura radiată de acesta.
În România, iarba roșioară crește pe stâncile, grohotișurile, bolovănișurile, locurile stâncoase și ierboase din Munții Carpați.
Maxwell Perry Cotton

Maxwell Perry Cotton (n. 7 mai 2000, San Diego, California, SUA) este un actor american. Este cunoscut datorită rolului său din filmul „A Dennis Menace Christmas” (2007) unde îl interpretează pe Dennis Mitchell. A mai jucat în Murdering Mama's Boy (2007), Welcome to Jungle Gym (2006), Like Dandelion Dust (2009) și în serialul „Brothers & Sisters” unde il interpreta pe Cooper Whedon. Acesta are un frate mai mic pe nume Mason Vale Cotton.
Listă de filme rusești

Aceasta este o listă de filme rusești. Rusia încă de la începuturi a produs filme (la sfârșitul anilor 1890), Cinematografia rusă este marcată de trei regimuri politice diferite: cinematografia Imperiului Rus (1908–1917), cinematografia sovietică (1917–1991) și cinematografia Federației Ruse (1991-prezent).
Începând cu anii 2000, în Federația Rusă a avut loc o creștere semnificativă a numărului de filme produse anual.
Mira Sorvino

Mira Katherine Sorvino (n. 28 septembrie 1967, New York City, New York, SUA) este o actriță americană. A câștigat un Premiu Oscar și un Glob de Aur pentru rolul ei din Chemarea Afroditei (1995), în regia lui Woody Allen. A mai jucat în filme precum Romy and Michele's High School Reunion (1997), Mimic (1997), The Replacement Killers (1998), Summer of Sam (1999) și Like Dandelion Dust (2009). A mai fost nominalizată la Globurile de Aur pentru interpretarea lui Marilyn Monroe din filmul Norma Jean & Marilyn (1996), precum și pentru interpretarea lui Kate din Trafic uman (2005). A interpretat rolul jurnalistei Kate Davis în filmul Leningrad din 2009.
S-a născut la New York. Mama sa, Lorraine Ruth Davis, este o fostă actriță și doctoriță; tatăl, Paul Sorvino, este actor și regizor. Are un frate și o soră, Michael și Amanda. Sorvino are origini italiene din partea tatălui.
A copilărit în Tenafly, New Jersey, jucând în piese de teatru organizate de Școala Dwight-Englewood.
Țiglă

Țigla este o piesă fabricată dintr-un material rezistent la uzură, cum ar fi din argilă (cel mai des), piatră, metal, ciment sau chiar din sticlă, utilizată pentru acoperirea acoperișurilor, podelelor, pereților, dușurilor, ș.a.m.d. Alternativ, faianța se poate referi uneori la unități similare realizate din materiale ușoare, cum ar fi perlit, lemn, și vată minerală, de obicei utilizate pentru aplicații de perete și tavan.
Țigla este adesea folosită pentru lucrări de perete și pardoseală, și poate varia de la simple dale pătrate până la mozaicuri complexe. Țiglele sunt cel mai adesea realizate din argilă arsă, de obicei, glazate pentru uz intern și neglazurate pentru acoperiș. Țigla de piatră este de obicei realizată din marmură, onix, granit sau ardezie. Plăcile mai subțiri sunt folosite mai mult pe pereți decât pe podele, care necesită suprafețe mai durabile, care vor rezista impactului.
Biserica de lemn Intrarea Maicii Domnului în Biserică din Julița

Biserica de lemn din Julița, comuna Vărădia de Mureș, județul Arad a fost ctitorită în 1787. Are hramul „Intrarea Maicii Domnului în Biserică”. Figurează pe lista monumentelor istorice, cod LMI AR-II-m-A-00615.
Biserica ortodoxă română cu hramul „Intrarea Maicii Domnului în Biserică” din parohia Julița, protopopiatul Lipova, eparhia Aradului, a fost zidită în anul 1787. După tradiție, au mai existat în localitate încă două biserici despre a căror demolare nu se știe nimic. Biserica de lemn este situată lângă biserica nouă din centrul satului; are o vechime de peste 200 ani și a fost strămutată in acest loc pe la 1800. Ctitorii bisericii au fost credincioșii parohiei. După tradiție, lucrarea a fost executată de meșteri localnici. Este construită din lemn în stilul vechilor biserici de lemn din Transilvania. Turnul este construit din lemn și scânduri, acoperit cu țiglă profilată. După restaurarea din 1988, biserica este acoperită cu șindrilă. Pictura în ulei, pe scânduri, este efectuată în anul 1813, împreună cu zugrăveala și decorurile, de către trei meșteri: Simon Salaghi de Brad, Nichifor Nandrolias și Nicolae Coler zugravu din Lupșa Mare. Pictura acoperă atât zidurile interioare cât și bolta bisericii și iconostasul. Scenele biblice sunt redate cu mult talent, folosindu-se o gamă bine aleasă de culori. Iconostasul e din lemn, decorat și pictat de aceiași meșteri împreună cu tronul arhieresc. Costul lucrărilor nu se cunoaște. Pardoseala bisericii este din lemn. Restaurări interioare nu s-au făcut. Restaurările exterioare au schimbat forma originală a clădirii, cum ar fi spre exemplu schimbarea în anul 1900 a șindrilei cu țiglă, precum și tencuirea bisericii cu mortar pe trestie. Alte reparații s-au făcut în anii 1912, 1936 și 1960. În anul 1988 s-a făcut restaurarea exterioară totală, îndepărtându-se tot lemnul putred, înlocuindu-se țigla cu șindrilă, iar turnul făcându-se tot nou, de asemenea s-au schimbat și ușile. S-a urmărit să nu se schimbe nimic în ceea ce privește arhitectura, ci să se revină la forma originală.
Cărțile vechi de ritual „Chiriacodromion” tipărit la Bălgrad (Alba Iulia) în 1629, Ceaslovul lui Antim Ivireanul tipărit la Târgoviște în anul 1815, „Ohtoih” din 1720, Evanghelia din 1723, precum și icoanele vechi din patrimoniul mobil al bisericii au fost predate la muzeu. Biserica are un clopot turnat în anul 1811 la Timișoara. Celelalte clopote vechi, rechiziționate în timpul primului război mondial, au fost înlocuite cu altele în 1930. În anul 1976 a fost construită o biserică nouă de zid cu hramul "Pogorârea Sfântului Duh".
Biserica unitariană din Isla

Biserica unitariană din Isla este un monument istoric aflat pe teritoriul satului Isla, comuna Hodoșa. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 117532.01.
Isla (în maghiară Iszló) este un sat în comuna Hodoșa din județul Mureș, Transilvania, România. Se află în partea centrală a județului, în Podișul Târnavelor.
Mica biserică unitariană, construită din piatră, se află pe un deal, accesul fiind prin curtea casei parohiale. A fost construită în secolul XVI, cu sprijinul familiei Iszlai, ai cărei membri sunt îngropați în curtea bisericii. Acoperișul de șindrilă a fost înlocuit cu țiglă în 1928, iar turnul a fost acoperit cu tablă din cositor în 1963.
Biserica romano-catolică din Târnovița

Biserica romano-catolică din Târnovița este un lăcaș de cult aflat pe teritoriul satului Târnovița, comuna Brădești, județul Harghita. Are hramul „Sfântul Ladislau Rege”.
Târnovița (în maghiară Küküllőkeményfalva) este un sat în comuna Brădești din județul Harghita, Transilvania, România. Menționat pentru prima oară în 1566, cu denumirea Keményfalva.
În anul 1796 locuitorii satului au solicitat permisiunea și fonduri pentru construirea unei biserici. Aceasta a fost terminată în anul 1802. Inițial acoperită cu șindrilă, în 1850 acoperișul a fost refăcut din țiglă. În turnul bisericii sunt trei clopote, cel mai vechi fiind turnat în 1837. Orga a fost realizată de meșterul István Kolonics, fiind renovată în 2015. În piața Sfântul Ladislau din fața bisericii se află monumentul eroilor, dezvelit în anul 2008 și un bust al regelui Ladislau, operă a sculptorului István Petrovits din Sfântu Gheorghe.
Biserica fortificată din Daia, Mureș

Biserica evanghelică fortificată din Daia, județul Mureș, a fost construită în secolul al XV-lea și figurează pe lista monumentelor istorice 2010, cod LMI MS-II-a-A-15648.
Satul Daia este atestat documentar în anul 1280. Daia Săsească (germ. Denndorf, ung. Szâszdâlya) este menționată constant în documente cu numele Dalia (1280), Dala (1289), Dalida (1309), Dalya (1322), Dulia (1345-1347), Dallendorf (1488), Dellenderf (1523), Szâsz Dallya (1733), Dallya (1760-1762), Daja (1850), iar din 1854 Dalya, Denndorf și Daia. Thomas Năgler derivă numele satului din germanul dalie, delle, cu semnificația adâncitură, datorită așezării satului într-o vale adâncă, înconjurată de dealuri.
Ansamblul bisericii evanghelice fortificate din satul Daia, comuna Apold, este format din biserica evanghelică, incinta fortificată și turnul clopotniță. Biserica evanghelică din Daia, cu hramul Sfânta Fecioară Maria, a fost construită pe la mijlocul secolului al XV-lea. Este de tip sală și aparține stilistic goticului târziu central-european. Edificiul inițial măsura în lungime 18,10 metri, având lățimea maximă la nivelul corului de 9,10 metri, iar lățimea la nivelul sălii propriu-zise, sub turnul de la intrare, de 7,05 metri. Turnul vestic inițial s-a prăbușit la începutul secolului următor. Absida altarului are o formă pentagonală. Starea de conservare este foarte precară. Ζidurile bisericii sunt deformate și fisurate, iar din acoperiș lipsesc țigle, fapt ce facilitează accesul apei pluviale în interior. Turnul–clopotniță (în care se mai găsesc clopotele și mecanismul ceasului) este cel mai afectat de existența unor fisuri profunde în zidăria exterioară și de o structură de rezistență degradată, fapt care a generat înclinarea edificiului.Turnul clopotniță din Daia este construit de meșterul Josef Karl Melischek, același care a lucrat la înălțarea bisericii din Șaeș. Turnul a fost construit aparte de corpul bisericii, nefiind parte integrantă construcției, de care se deosebește radical din punct de vedere stilistic. putând fi încadrat în barocul central și est-european. Pe verticală prezintă trei nivele, la care se adaugă acoperișul încheiat cu o lanternă poligonală.
Biserica a fost prevăzută, probabil încă de la construirea ei, cu o incintă de apărare din piatră. Zidul are guri de tragere în ambrazură, destinate utilizării în scopuri defensive. Data terminării construcției poate fi estimată ca fiind anul 1447 la care face referire o inscripție de pe cheia de boltă a corului. Ιncinta fortificată cuprinde segmente grav degradate, care necesită intervenții urgente pentru evitarea riscurilor de prăbușire.
Biserica de lemn din Sulighete

Biserica cu hramul „Adormirea Maicii Domnului” din satul Sulighete, comuna Șoimuș, județul Hunedoara, a fost construită, conform specialiștilor, cândva anterior secolului al XVIII-lea. Figurează pe lista monumentelor istorice, cod HD-II-m-A-03457.
Biserica se află pe dealul Bozănești, de unde domină întreaga așezare, ce se găsește într-o depresiune largă. Acest lăcaș de cult a trecut de-a lungul timpului prin mai multe renovări, biserica fiind tencuită la exterior; pronaosul este tăvănit, precedat de un pridvor închis, amplu, suprapus de un turn-clopotniță robust, cu foișor închis și fleșă zveltă, îmbrăcat integral în tablă. Șița inițială a fost înlocuită, în anul 1954, cu țiglă. Monumentul are dimensiuni apreciabile, datorate atât lărgirii pereților laterali, rezultând astfel o absidă decroșată, poligonală, cu cinci laturi, cât și lungirii edificiului, prin intercalarea unei travee. În 1890, Dionisie Iuga de la Nicula pictează cerimea și tâmpla, consemnându-și activitatea pe timpanul de vest al bolții naosului: „zugrăvit prin Dionisie Iuga, cantor et zugrav de Nicula 1890”. Pictura de la Sulighete este pătrunsă de spiritul icoanelor pe sticlă, fiind cea mai reușită din activitatea lui Dionisie Iuga, care a pictat mai multe biserici din Transilvania.
Lăcașul de cult beneficiază de două intrări, amplasate pe laturile de sud și de vest. Înfățișarea actuală a primit–o în urma amplei renovări din anul 1880, atestată prin prezența vechiului antimis, dăruit de mitropolitul Mihai Romanul, și prin friza icoanelor împărătești; lucrările s–au efectuat în timpul păstoririi preotului Tovie Popa. Șantierul, având caracter de rectitorire, a presupus nu doar lărgirea pereților laterali, ci și o ușoară strămutare spre nord–vest a edificiului; masa vechiului altar s–a păstrat până astăzi.
Veronica se întoarce

Veronica se întoarce (Veronica Returns or Veronica is Back) is a 1973 Romanian musical film directed by Elisabeta Bostan. It is the sequel to Bostan's 1972 musical Veronica.
A retrospective Romanian reviews wrote, "The photography (by Iulius Druckmann) is elegantly subordinated to the action, creating an atmosphere of delight and poetry necessary for the fairytale. Less neat than in the first film, the post-sync and some tricks (in the flight of dandelions scene) are more annoyingly visible." The film was said to be "suggestive of how sexual politics are created by narratives and cultural forms. The communist propaganda was using the prescribed gender role of the woman as the Caretaker Mother".
Seaman's Hut

Seaman's Hut is an alpine hut and memorial located in New South Wales, Australia. It was built following the death of two skiers, W. Laurie Seaman and Evan Hayes in 1928. Seaman's family built the hut to provide shelter to future users of the park, in order to prevent recurrence of a similar tragedy, which it has since done.
Seaman's hut is built primarily of stone with plank flooring. The interior consists of two rooms and a foyer for firewood storage.
It is located on Etheridge Range, 6 km from Charlottes Pass on the road to Mount Kosciuszko.
The site on Etheridge Range was chosen by W. H. Seaman, to build a shelter in memory of his son Laurie Seaman, who died of exposure in 1928 at the same location. The hut was officially opened by Mr F. Chaffey and a small group, on a Friday 17 May 1929.
Foot, skis or Mountain bike along road from Charlotte Pass (closed to vehicle access), or walking/skiing trails from Thredbo or Guthega.
This hut is intended for emergency shelter overnight and for day use. It is well-stocked with firewood and also holds emergency supplies of dried food. The food supplies are stocked by goodwill of hikers and are not maintained officially by the National Parks.
Media related to Seaman's Hut at Wikimedia Commons
Flatford Mill (painting)

Flatford Mill is an 1817 landscape painting by the British artist John Constable. It depicts a view of Flatford Mill in East Bergholt on the River Stour. It is also known by the subtitle Scene on a Navigable River.
Although based in London, Constable frequently painted scenes from the area around the village in his native Suffolk. His later landscape painting The Hay Wain, perhaps Constable's best-known work, was also set by Flatford Mill. Along with his contemporary Turner, Constable was the leading landscape painter of the Regency era. His frequent depictions of the area where he grew up in rural Suffolk led to it being known as Constable Country.
It was displayed at the Royal Academy's Summer Exhibition at Somerset House in 1817. It is considered a forerunner of his later "six footers". The work is now in the collection of the Tate Britain and is in display adjacent to the rooms featuring the paintings of the Turner Bequest.
Lath art

Lath art is a form of woodworking folk art for making rustic pictures out of strips out of old "lath" from "plaster and lath" walls. Today it is commonly made from lattice, lumber stickers and weathered lobster traps. Beach scenes and rural scenes are the most popular themes.
Lath art has a lot in common with marquetry and intarsia. They are all woodworking hobbies to make pictures out of sections of wood, but marquetry and intarsia use the wood grain as a design element, and lath art uses the direction of the lath stick and the colors of the stains as a design element.