davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Los Lobos (gang)

Los Lobos (English: The Wolves) is an Ecuadorian criminal organization that specializes in drug trafficking and working as hitmen for international partners or allied groups. Los Lobos began as a splinter group of the Los Choneros drug cartel, but broke away in 2020 after the death of Jorge Luis Zambrano, along with Los Chone Killers and Los Tiguerones. The group has over 8,000 members and mainly operates in cities of Latacunga, Cuenca, and Machala, and also in the province of Pastaza. Los Lobos participates in exporting cocaine from Ecuador.
Los Lobos began as a splinter group of the Los Choneros drug cartel. After the assassination of Jorge Luis Zambrano, the gang's leader, in 2020, a vacuum was left in the organization's leadership. Due to their weakened position, several gangs, including Los Lobos, broke away and formed a new alliance to combat them. They referred to themselves as the Nueva Generación.
Members of Los Lobos were involved in several prison riots across Ecuador. On 28 September 2021, a dispute between Los Lobos and Los Choneros in the Litoral Penitentiary, Guayaquil, led to a riot that killed 123 inmates and injured over 80. It was the deadliest prison riot in Ecuador's history. On 4 April 2022, riots broke out in Turi prison, Cuenca which killed at least 20 inmates. Alexander Quesada, the leader of Los Lobos, and Marcelo Anchundia, the leader of rival gang R7, were reportedly behind the riot. On 9 May 2022, at least 44 inmates were killed and over 100 managed to escape after a riot in Bellavista prison, Santo Domingo. The riot was fought between members of Los Lobos and R7 in an attempt to kill Anchundia, who had been transferred to the prison along with Quesada.
In November 2022, Los Lobos, along with their ally Los Tiguerones, were behind a wave of violence across Ecuador after many of their members were transferred out of the Litoral Penitentiary, which they feared would result in a loss of control over the prison. During the wave of violence, two headless bodies were found hanging from a bridge, inmates took eight guards hostage, nine car bombs were set off in the provinces of Esmeraldas and Guayas, and five police officers were shot dead.
On 9 August 2023, masked men claiming to be members of Los Lobos claimed responsibility for the assassination of Fernando Villavicencio in a video. In a second video, other men purporting to be members of Los Lobos denied playing a role in the assassination and said that they were being framed. An investigation found that the order to kill Villavicencio came from inside a prison. An inmate imprisoned in the Latacunga jail who had sent messages to one of the gunmen and a woman who was accused by prosecutors of providing the assailants with logistical support were both allegedly members of the gang.
Damen Stan Patrol 2606

The Damen Stan 2600 is a line of patrol vessels built or designed by Netherlands shipbuilding firm the Damen Group.
The first vessels of this design were delivered to the Hong Kong Police in 2007.
Vietnam Maritime search and Rescue Coordination Center operates 3 x 28.9 m variant of the Stan Patrol 2606 vessels delivered in 2004:
The United States Coast Guard Marine Protector class of cutters are based on the Damen Stan 2600 design. A total of 78 Marine Protector class vessels were built by Bollinger Shipyards—74 for the United States Coast Guard (USCG), two for the United States Navy (USN), two for Malta and two for Yemen. Four of the last vessels in the USCG possession are owned by the USN, but are crewed and managed by the USCG and bear USCG pennant numbers.
The USN relies on these vessels to escort its nuclear submarines as they enter and exit from their ports, where submarines may be vulnerable to bombers until they can get to water deep enough to dive. Distinguishing them from the remainder of the vessels in the USCG fleet, the USN's four vessels are equipped with a gyro-stabilized machine gun, remotely controlled from the bridge.
The Venezuelan Navy operates vessels built to the Damen Stan design. The vessels were built in Venezuela. In March 2008 a newly constructed vessel was sent to Nicaragua to try to solicit orders from the Government of Nicaragua.
In November 2011 Ecuador signed a contract to build vessels of the related 2606 design for the Ecuadorian Coast Guard.
In January 2012 Cuba and Venezuela entered into an agreement to cooperate in the construction of vessels built to the Damen Stan 2606 design. The vessels will be built in the UCOCAR in Puerto Cabello, Venezuela.
In May 2014 the Bahamas also ordered four patrol vessels based on Damen's 26 metre design.
Jam sandwich (police car)

In British slang, a "jam sandwich" or "jam butty" is a police car with a red stripe applied to the side.
The term "jam sandwich" came into common use in the 1970s, as police cars changed from block colour schemes such as the blue and white "panda car" to broad fluorescent sidestriped liveries on white or grey base paint. A thin amber sidestripe, fitted using fluorescent tape and vinyl sheeting, was first applied to vehicles of the East Sussex Constabulary in 1965, introduced on the recommendation of Chief Constable George Terry. Some forces, such as the Hertfordshire Constabulary, would later introduce a blue border around the sidestripe. This livery scheme was seen as reminiscent of jam sandwiched between two slices of white bread, hence the name. The slang was popularised on TV shows such as The Bill, The Sweeney and Minder; as well as spreading through the use of CB radio.
The "jam sandwich" first came into use with London's Metropolitan Police in 1978, first applied on a fleet of new high-performance Rover SD1 traffic cars. Marked vehicles were initially finished in base white paint with "jam sandwich" livery applied on each side, however the base colour was changed to silver from 2002 to help improve a vehicle's resale value when it was retired from police use.
The "jam sandwich" livery on police vehicles across the United Kingdom has today been replaced by Battenburg markings, first introduced in 1998 on the recommendation that the livery makes the vehicle easily identifiable by oncoming drivers as a police vehicle from at least 500 metres (1,600 ft). As part of a move to promote "High Visibility Policing" in conjunction with the use of force logos, by 2003, 76% of forces had begun adopting the markings as well as a "half battenburg" variant for urban and suburban patrols. This livery began to be introduced on new vehicles delivered to the Metropolitan Police from November 2012.
However, a handful of older vehicles are still marked in "jam sandwich" livery in some police forces in the United Kingdom. In the Metropolitan Police, the term 'jam sandwich' now colloquially refers to the car's livery only, as worn by remaining older vehicles and public order carriers that have not yet been replaced.
Catedrala din Amiens

Catedrala Notre Dame d’Amiens este un edificiu religios în Amiens, în Franța, construit în secolul al XIII-lea. În anul 1862 a fost clasificat ca monument istoric, în 1981 înregistrat monument cultural pe Lista Patrimoniului Mondial al UNESCO, este din 1998 și parte din Patrimoniul Mondial „Drumul lui Iacob în Franța“. Edificiul are (în afară de Catedrala din Beauvais, nefinalizată) cea mai înaltă boltă gotică (42,30 m), precum și o celebră sculptură monumentală și o fațadă impresionantă spre vest. Spre deosebire de aproape toate celelalte biserici din Evul Mediu, construcția ei nu a început cu corul, ci cu nava.
Notre-Dame d'Amiens este pe lângă Notre-Dame de Chartres și Notre-Dame de Reims una din cele trei catedrale clasice a goticului francez din secolul al 13 lea. A fost model arhitectural pentru Domul din Köln și multe secole mai târziu, pentru Catedrala Saint Patrick din New York.
Papa Pius al IX lea a ridicat Catedrala din Amiens în anul 1854 la rangul de Basilica minor.
Catedrala din Amiens este astăzi cea mai mare biserică franceză a Evului Mediu. Lungimea exterioară este de 145 m, în interiorul 133,50 metri. De la sol la piatra finală, biserica este de 42.30 de metri. La vremea construcției ei a fost cea mai înaltă biserică din lume, depășită ulterior de Catedrala din Beauvais.
Nava, măsurată, este de la axa pilon la axa pilon, 14,60 metri lățime, culoarul 8,65 metri. Turnul central are o înălțime de 112,70 metri. Lungimea navei este de 62 de metri, lățimea de 29,30 metri. Suprafața pe care se sprijină catedrala, are dimensiunea de 7.700 m, volumul este de 200.000 m, ceea ce înseamnă dublul față de Notre-Dame de Paris.
Paghman

Paghman (arabă پغمان) este un oraș din Afganistan.
Taq-e Zafar ( persană : طاق ظفر, limba engleză : Arch of Victory) este un Arcul de Triumf situat în fața grădinilor [1] în Paghman , Afganistan . Celebrul arc al victoriei comemorează independența afgană după cel de- al treilea război anglo-afgan din 1919. [2] [3]
Monumentul a fost construit după întoarcerea regelui Amanullah Khan și a reginei Soraya Tarzi din Europa în 1928. Amanullah a adus experți străini pentru a reproiecta Kabul . Un arhitect turc a proiectat arcul victoriei. [4] La acea vreme, la intrarea în Paghman, au creat o poartă monumentală în stil european similară dar mai mică decât Arcul de Triumf din Paris , Franța . Paghman s-a transformat într-un refugiu de vacanță, precum și în capitala verii. Căile sale largi conțineau brad , plop și nucicopaci care au zburat pe lângă arc, vile și un teren de golf. A fost un loc popular pentru cei bogați și aristocrați să viziteze. [5] Grădinile au devenit în cele din urmă un loc popular pentru turiștii locali și străini. [6]
În timpul războiului sovietic-afgan din anii 1980, Paghman a fost un câmp de luptă major și a suferit de bombardamente atât din partea guvernului susținut de sovietici, cât și a rebelilor mujahidini . Majoritatea clădirilor au fost distruse, iar locuitorii au fugit. Puțin a rămas din grădinile prospere, cu excepția rămășițelor arcului în stil Arc de Triumf, care avea vârful suflat. [7] [8]
După formarea administrației Karzai , Arcul a fost restaurat și a fost finalizat până în mai 2005. Au fost reconstruite și alte părți deteriorate ale fostelor grădini. A devenit din nou un site turistic popular și este popular printre locuitorii din Kabul. Au existat dezvoltări ulterioare în anii 2010. Parcul este, de asemenea, utilizat pentru concursuri de luptă cu câini. [9]
Arcul Victoriei este realizat din marmură albă . [10] Caligraful afgan Sayed Mohammad Daud al-Hossaini [11] a proiectat inscripțiile caligrafice de pe tavan și pereții arcului
Porta Nigra

Porta Nigra (în traducere din limba latină „Poarta Neagră“) este un monument roman ridicat în anul 170 în orașul Augusta Treverorum, astăzi Trier, în Germania.
Această poartă monumentală a fost construită în cursul iernii 169 - 170 d.Hr. ca poartă la intrarea de Nord a orașului Augusta Treverorum, fostă capitală a tribului trevirilor, devenită Trier. Numele său provine de la culoarea întunecată a pietri, datorate patinei secolelor; această culoare este atestată din Evul Mediu.
Călugărul grec Simeon s-a stabilit ca pustnic în monument, în jurul anului 1028, și probabil s-a claustrat acolo. După moartea sa, în 1035, a fost coborât la parter și apoi a fost canonizat. Un sanctuar a fost construit în onoarea sa, iar Porta Nigra a fost folosită ca biserică pe două niveluri, a cărei absidă este încă vizibilă în partea de est a monumentului.
În 1802, Napoleon Bonaparte a ordonat distrugerea bisericii. În timpul vizitei sale la Trier, în 1804, a dat ordin să restaureze Porta Nigra în configurația sa romană originală, distrugând în special toate construcțiile din jurul ei și restabilind curtea interioară și nivelul inițial al solului, din Antichitate. În mod ciudat, restaurarea a păstrat partea inferioară a absidei bisericii, însă turnul de est nu a fost reconstruit la înălțimea sa antică. Porta Nigra, astfel, eliberată și restaurată, a rămas asimetrică și oferă astăzi un aspect compozit, care nu este complet în conformitate cu aspectul său antic.
Porta Nigra a apărut pe mărci poștale germane de mai multe ori: prima dată în 1940, apoi în 1947 și în 1984 (pentru sărbătorirea a două milenii ale orașului), iar în 2002 pe o monedă cu valoarea nominală de un euro.
Este, de asemenea, obiectul unei monede comemorative, cu valoarea nominală de 2 euro, emise în 2017, pentru a reprezenta Renania-Palatinat, ca parte a seriei Landurile Germaniei.
În 1986, Porta Nigra, ca și alte monumente romane care subzistă la Trier și în regiunea sa, au fost înscrise în repertoriul Patrimoniului Mondial UNESCO.
Intersecție denivelată

Denivelarea este numele purtat de o metodă de aliniere pe verticală a intersecției a două sau mai multor axe de transport la diferite gradiente de înălțime, astfel încât să nu disturbe fluența traficului pe nici una din rutele de tranzit care se intersectează. Compoziția unor astfel de axe de transport nu trebuie să fie uniformă. Poate fi vorba de un mixt de șosele, căi ferate, canale de navigație, piste pentru bicicliști sau pietoni și piste aeroportuare. Podurile (pasajele superioare), tunelurile (pasajele inferioare) sau o combinație între amândouă pot fi construite într-o intersecție pentru a se obține gradul necesar de denivelare.
În România, o intersecție denivelată de drumuri este încadrată în normative la clasa I și denumită în general nod rutier, în contrast cu termenul intersecție, folosit în general pentru a desemna o intersecție la nivel.
Căile de transport cu intersecții denivelate asigură în general o fluență mare a traficului, cu mai puține întreruperi și cu viteze de circulație relativ ridicate. Din aceste motive, vitezele limită legale sunt în general mai mari decât în cazul căilor de transport cu intersecții la nivel. În plus, separarea căilor și direcțiilor de trafic în intersecții reduce riscul accidentelor.
Intersecțiile denivelate ocupă suprafețe mari de teren și sunt complicate și costisitoare datorită necesității construcției de structuri precum tuneluri, rampe de acces, poduri și podețe. Înălțimea lor poate obtura orizontul vizual, iar acest lucru, combinat cu volumul mare de trafic pe care îl atrage acest tip de intersecție, le face nepopulare proprietarilor de terenuri și rezidenților din apropierea lor. Din aceste motive, construcția de noi intersecții denivelate poate stârni uneori protestele și opoziția publicului.
Intersecțiile feroviare denivelate ocupă în general mai puțin spațiu decât cele rutiere deoarece nu există benzi de staționare de urgență, ramificațiile sunt mai puțin numeroase decât în cazul drumurilor și nu există în general nevoia de construcție a unor rampe de acces pentru distribuția locală a traficului. De altfel, intersecțiile feroviare la nivel pot ocupa ele însele o suprafață mare de teren. Totuși, denivelarea intersecțiilor feroviare necesită un efort ingineresc semnificativ, ceea ce le face foarte costisitoare, iar construcția lor este una de durată. În anumite cazuri, precum la căile ferate de mare viteză, denivelarea intersecțiilor este obligatorie.
Intersecțiile pietonale denivelate sau ale pistelor de biciclete solicită în general puțin spațiu, deoarece de cele mai multe ori nu traversează obstacole mari precum autostrăzile și, chiar și în aceste cazuri, nu este nevoie să fie construite rampe sau bretele de legătură cu acestea.
Intersecțiile denivelate pot crea probleme persoanelor cu dizabilități din cauza declivităților necesare pentru ca o cale de transport să treacă peste alta. Avansul peroanelor cu dizabilități în lungul unei căi sau accesul la peroanele situate la diferite niveluri ale unei intersecții denivelate se pot dovedi astfel dificile, iar în unele cazuri intersecțiile sunt prevăzute cu rampe sau lifturi speciale.
Jim Beaver

James Norman "Jim" Beaver, Jr. (n. 12 august 1950, Laramie, Wyoming) este un actor american de teatru, film și televiziune, dramaturg, scenarist, regizor și istoric de film. Este cel mai cunoscut telespectatorilor din întreaga lume ca prospectorul Whitney Ellsworth din serialui HBO Deadwood, ca „vânătorul” Bobby Singer din serialul The CW Supernatural sau ca Șeriful Shelby Parlow din serualul FX Justified. Memoriile sale, Life's That Way, au fost publicate în aprilie 2009. În 1970 a participat la Războiul din Vietnam, fiind lăsat la vatră în 1971 cu gradul de caporal.
Campionatul Mondial de Ekiden

Campionatul Mondial de Ekiden, numit și Campionatul Mondial de Ștafetă pe Șosea (în engleză IAAF World Road Relay Championships), a fost un eveniment sportiv organizat de Asociația Internațională a Federațiilor de Atletism. Înființata în 1992, competiția s-a desfășurat o dată la doi ani. Ultima ediție a fost în anul 1998.
Formatul a fost inspirat de probele Ekiden din Japonia. Un total de șase alergători și-au împărțit distanța de maraton (42,195 km), primul, al treilea și al cincilea alergător parcurgând 5 km. Al doilea și al patrulea atlet au alergat 10 km, iar ultimul alergător 7,195 km.
Primul campionat s-a desfășurat pe 9-10 mai 1992 la Funchal, Portugalia.
Al doua ediție s-a desfășurat pe 16-17 aprilie 1994 la Litochoro, Grecia.
A treia ediție s-a desfășurat pe 13-14 aprilie 1996 la Copenhaga, Danemarca.
A patra ediție s-a desfășurat pe 18-19 aprilie 1998 la Manaus, Brazilia.
Jack Kerouac

Jack Kerouac (pronunție [ˈkɛruːæk, ˈkɛrəwæk]; n. 12 martie 1922, Lowell, Massachusetts, SUA – d. 21 octombrie 1969, Saint Petersburg, Florida, SUA) a fost un scriitor, pictor și poet american, considerat, alături de William S. Burroughs și Allen Ginsberg, ca fiind pionier al Generației Beat.
Romanele sale au ca temă aventura, stările erotice paroxistice și obsedante, și sunt construite pe fundalul social al Americii postbelice, prezentând lumea dezrădăcinată a vagabonzilor, într-un limbaj improvizat și argotic.
Al 5lea val

Al 5lea val (titlu original: The 5th Wave) este un film american SF thriller din 2016 regizat de J Blakeson. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Chloë Grace Moretz, Nick Robinson și Ron Livingston. A avut recenzii negative din partea criticilor de film. Filmul este bazat pe romanul omonim din 2013 de Rick Yancey și prezintă o invazie extraterestră.
Format:Tobey MaguireFormat:J BlakesonFormat:Rick Yancey
Marte 2

Martie 2 a fost o sondă spațială a programului Marte, lansată de Uniunea Sovietică la 19 mai 1971 spre planeta Marte. Misiunile Marte 2 și Marte 3 au constat din nave spațiale identice, fiecare cu un orbitator și un lander. Au fost lansate cu racheta Proton-K cu un Blok D pe treapta superioară. Landerul lui Marte 2 a devenit primul obiect creat de om care a ajuns la suprafața lui Marte, deși sistemul de aterizare a eșuat și landerul a fost pierdut.
Orbitatorul și dispozitivul de aterizare aveau împreună o masă de aproximativ 4.650 kg la lansare (inclusiv combustibil) și întreaga sondă avea o înălțime de 4,1 metri, cu un diametru de aproximativ 2 metri plus două panouri solare fotovoltaice cu lungimea totală de 5,9 metri. Un mic rover a fost depozitat în modulul de aterizare care trebuia să efectueze cercetări științifice pe solul lui Marte.
Orbitatorul Marte 2 avea o masă de aproximativ 3.440 kg, inclusiv combustibil, avea o formă aproape cilindrică și adăpostea sistemul de propulsie, partea principală a modulului, în partea inferioară. Sarcina principală a acestui motor a fost introducerea sondei pe o orbită marțiană de 1.380 x 24.940 km parcursă în 18 ore și înclinată cu 48,9 grade.
Sarcina principală a acestui modul a fost obținerea de imagini ale suprafeței planetei și a norilor acesteia, determinarea temperaturii planetei, studierea topografiei, compoziției și proprietăților fizice ale suprafeței, măsurarea proprietăților atmosferei, monitorizarea vântului solar și a câmpurilor magnetice interplanetare și marțiene și acționează ca un releu pentru a trimite datele obținute de sondă către Pământ.
Printr-o coincidență, o furtună de praf deosebit de mare pe Marte a afectat negativ misiunea. Când Mariner 9 a sosit și a orbitat cu succes Marte la 14 noiembrie 1971, cu doar două săptămâni înainte de Marte 2 și Marte 3, oamenii de știință au fost surprinși să constate că atmosfera era densă, „o mantie de praf acoperea întreaga planetă, fiind cea mai mare furtună observată vreodată”. Suprafața planetei era complet ascunsă. În imposibilitatea de a reprograma computerele misiunii, atât Marte 2, cât și Marte 3 și-au trimis imediat landerii, iar orbitatorii au folosit o parte semnificativă din resursele lor de date disponibile pentru a captura imagini ale norilor de praf de dedesubt, mai degrabă decât de a cartografia suprafața. Orbitatorul Marte 2 și orbitatorul Marte 3 au continuat să înconjoare Marte și să transmită imagini pe Pământ încă opt luni.
Modulul de coborâre s-a separat de orbitator la 27 noiembrie 1971 cu aproximativ 4,5 ore înainte de a ajunge pe Marte. După ce a intrat în atmosferă cu aproximativ 6 km/s, sistemul de coborâre de pe modul a funcționat defectuos, posibil pentru că unghiul de intrare a fost prea abrupt. Secvența de coborâre nu a funcționat așa cum a fost planificat și parașuta nu s-a desfășurat.
Modulul de coborâre a devenit primul obiect creat de om care a afectat suprafața lui Marte. Locul exact al accidentului este necunoscut, dar se estimează că este la 45°S 313°V﻿ ({{PAGENAME}})﻿ / ﻿45°S 313°V. Încercările de a contacta sonda după prăbușire nu au avut succes.
Musée d'Orsay

Musée d'Orsay (în română Muzeul d'Orsay) este un muzeu aflat în capitala Franței, Paris, situat pe cheiul stâng al Senei, în arondismentul 7. A fost inaugurat în 1986, fiind amenajat în clădirea Gării d'Orsay, care a fost reconfigurată între anii 1983-1986, pentru a putea găzdui muzeul. Colecțiile Muzeului d'Orsay constau în principal în opere din perioada 1848-1914, de artă plastică și sculptură, însă acesta prezintă și opere de artă decorativă, fotografie și arhitectură.
Muzeul deține cea mai mare colecție a impresioniștilor (aproximativ 440 de picturi) și post-impresioniștilor din lume, peste 900 de pânze dintr-un total de 3300. Aici se pot vedea capodopere ca Dejunul pe iarbă și Olympia de Édouard Manet, Originea lumii, O înmormântare la Ornans, Atelierul pictorului de Courbet sau seria catedralelor de la Rouen de Monet și Bal du moulin de la Galette de Renoir.
Pe esplanada muzeului sunt expuse 6 sculpturi din bronz, care reprezintă continentele planetei. De la stȃnga spre dreapta: Europa (autor: Alexandre Schoenewerk), Asia (Alexandre Falguière), Africa (Eugène Delaplanche), America de Nord (Ernest Eugène Hiolle), America de Sud (Aimé Millet), Oceania (Mathurin Moreau).
Directorii muzeului, de la înființare până în prezent, au fost:
Dark ambient

Dark ambient este un subgen al muzicii ambient, ce este caracterizat de nuanțe amenințătoare, prevestitoare sau discordante. Dark ambientul își are rădăcinile în anii 1970, odată cu întroducerea unităților de efecte mai noi, mai mici și mai accesibile, precum și a sintetizatoarelor și tehnologiei de sampling. Dark ambientul este un gen neobișnuit de divers, legat de muzica ambient și noise, dar în general, liber de derivate și conexiuni cu alte genuri sau stiluri.
Dark ambientul a evoluat bazându-se parțial pe câteva din albumele solo timpurii ale lui Brian Eno, (Another Green World - In Dark Trees; Music For Films - Alternative 3; Music For Films Director's Cut - Shell, Reactor, The Secret) și alumele de colaborare care au avut în mod clar laturi întunecate sau discordante, notabil fiind "An Index of Metals" (de la Evening Star, 1975), o colaborare cu Robert Fripp ce a încorporat feedback-uri dure de chitară, piesele ambient de pe cea de-a doua jumătate albumelor lui David Bowie: Low (1977) și "Heroes", albumul de colaborare Fourth World, Vol. 1: Possible Musics (1980), cu Jon Hassell, și în particular ce-a de-a patra ediție din seria sa ambient, On Land (1982), care a avut mai multe elemente spațiale profunde, folosind adesea înregistrări de teren pentru un efect prevestitor. Un precursor timpuriu important a subgenului a fost dublul-album Zeit, de Tangerine Dream, care a fost, spre deosebire de majoritatea albumelor lor ce au urmat, întru abandonarea oricărei idei de ritm sau melodii definite, în favoarea unei sonorități "întunecate" sinuoase, ocazional tulburătoare.
Good Kid, M.A.A.D City

Good Kid, M.A.A.D City (stilizat ca good kid, m.A.A.d city) este al doilea album de studio al rapperului american Kendrick Lamar. Albumul a fost lansat pe 22 octombrie 2012 prin Top Dawg Entertainment și Aftermath Entertainment, și a fost distribuit de către Interscope Records. Albumul servește ca debutul major al lui Lamar, în urma semnării cu Aftermath și Interscope la începutul lui 2012. A fost precedat de primul album de studio, Section.80 (2011), distribuit independent prin Magazinul iTunes.
Albumul a fost înregistrat în mai multe studiouri din California, avându-i ca producători pe Dr. Dre, Just Blaze, Pharrell Williams, Hit-Boy, Scoop DeVille, Jack Splash și T-Minus, printre alții. Considerat un „scurtmetraj de Kendrick Lamar” pe coperta albumului, albumul conceptual urmărește experiențe din adolescența lui Lamar, având în fundal criminalitatea și găștile de stradă din Compton, California la acea vreme. Good Kid, M.A.A.D City s-a bucurat de aprecieri pe scară largă din partea criticilor, care au lăudat tematica albumului și lirica lui Lamar. Good Kid, M.A.A.D City i-a adus lui Lamar patru nominalizări la Premiile Grammy din 2014, inclusiv Cel mai bun album al anului.
Albumul a debutat pe locul doi în topul Billboard 200, cu vânzări de 242,000 exemplare în prima săptămână – marcând cel mai bun debut al unui artist hip hop din acel an. A devenit primul album al lui Lamar care a intrat în topul UK Albums Chart, atingând locul 16. Albumul a fost numit în mai multe liste de sfârșit de an, aflându-se în fruntea multora. A primit discul de platină din partea Recording Industry Association of America (RIAA) în august 2013. Până în martie 2015, albumul a vândut peste 1,400,000 exemplare în Statele Unite, conform Nielsen SoundScan.
Lansarea albumului a fost susținută de cinci single-uri – „The Recipe” cu Dr. Dre, „Swimming Pools (Drank)”, „Backseat Freestyle”, „Poetic Justice” cu Drake, și „Bitch, Don't Kill My Vibe". Toate cele cinci single-uri s-au bucurat de un succes mai mic sau mai mare în topuri. Lamar a organizat un turneu mondial între mai și august 2013, alături de ceilalți membri ai colectivului hip hop Black Hippy.
Note
Sample-uri creditate
Penguin

Penguin este al șaptelea album de studio al formației rock britanice Fleetwood Mac, lansat în martie 1973. A fost primul album al formației după plecarea lui Danny Kirwan, primul cu Bob Weston și primul și singurul cu Dave Walker.
Pinguinul este mascota formației preferată de basistul John McVie.
În septembrie 1972, după ce Kirwan a fost dat afară din formație după un incident cu ceilalți membri ai formației din timpul turneului de promovare al albumului Bare Trees, formația a adăugat pe chitaristul Bob Weston și pe solistul vocal Dave Walker, fost membru Savoy Brown și Idle Race. Weston era cunoscut pentru tehnica de chitară slide și a făcut cunoștință cu formația în perioada în care el efectua turnee cu Long John Baldry. Fleetwood Mac a angajat și pe managerul de turneu al formației Savoy Brown, John Courage. Această nouă componență a înregistrat albumul Penguin care a fost lansat în martie 1973.
Turneul de promovare a înregistrat un succes iar albumul a adus formației cea mai bună clasare în Statele Unite de până atunci, ajungând în Top 50. Totuși, în timpul înregistrărilor pentru următorul lor album, Mystery to Me, s-a căzut de comun acord că stilul vocal și atitudinea lui Walker nu se potriveau cu restul formației iar în iunie 1973 a părăsit Fleetwood Mac. Dacă Walker a apucat să înregistreze ceva pentru Mystery to Me, acest material nu a fost utilizat și nu a fost niciodată lansat.
Faur București

Faur București (cunoscută și după alte nume, inclusiv Metalul) a fost un club de fotbal din București, România care a evoluat la apogeul său în Liga a II-a. Echipa s-a desființat în 2003.
Clubul a fost fondat în 1935 sub numele de Metalul, de muncitorii de la uzinele Malaxa, și până la al Doilea Război Mondial a mai purtat și numele Titanii și Rogifer. Cea mai bun performanță a echipei a fost participarea în Liga a I-a 1948-1949 și atingerea semifinalelor Cupei României, pe atunci se numea Metalochimic București.
Echipa a jucat majoritatea sezoanelor în ligile inferioare. După naționalizarea uzinelor Malaxa, clubul a purtat succesiv denumirile de 23 August, Metalochimic, Energia și Metalul. Ca Titanii București, au câștigat liga a III-a în sezonul 1957-1958.
Ca Metalul București echipa de juniori a câștigat titlul național în 1970 și 1980.
După 1989, a fost botezat Faur, ca și întreprinderea.
Liga I:
Liga a II-a:
Liga a III-a:
Cupa României:
Valentin Ursache
Bogdan Vintilă
Stefan Popa
Silviu Iorgulescu
Mircea Savu
Aristică Ghiță
Dumitru Mitu
Bebe Manole
Dumitru Moraru
Geani Kiriță
Stefan Georgescu
Sandu Gabriel
Cornel Nica
Teodorov Ionut
Ion Mateescu
Vasile Nedelcu
Stadionul Arcul de Triumf (1914)

Stadionul Naţional de Rugby Arcul de Triumf (Triumphal Arch National Rugby Stadium) was a multi-purpose stadium in Bucharest, Romania. It was used mostly for rugby games and named after the triumphal arch in Bucharest.
The stadium was demolished in 2018 and was replaced with the new Stadionul Arcul de Triumf.
The stadium was steeped in Romanian rugby history. It was located on the former site of the Federaţiei playing fields, where the sport was introduced to the country in the early 20th century.
Between 2008 and 2013, the stadium was renovated and expanded to 7,500 seats with the help of Sector's 1 City Hall.
44°28′08″N 26°04′30″E﻿ / ﻿44.46889°N 26.07492°E﻿ / 44.46889; 26.07492
Tejas y cigarrillos de Tolosa

Las tejas y cigarrillos de Tolosa son un producto de repostería con mantequilla por un lado, y por el otro, una pasta, seca o de té, con almendras enteras bañadas con una ligera película de yema de huevo y un suave toque cítrico, que se sirven de postre, en cócteles o como acompañamiento al café en gran parte de los asadores y sidrerías vascos.
Las tejas y cigarrillos de Tolosa se crearon en la casi centenaria (1924) y prestigiosa Pastelería Eceiza de Tolosa (Guipúzcoa) por el maestro Luís María Eceiza, siendo un producto con marca registrada.
Desde su fundación en el siglo XIII Tolosa ha tenido una relación especial con Navarra y Aragón. Su situación estratégica en uno de los extremos del camino Real que llegaba desde el Reino de Navarra, hizo que desde la Edad Media disfrutara de privilegios económicos que pronto condicionaron su idiosincrasia cultural y por supuesto gastronómica.
En 1443 el rey Juan II de Castilla convierte a Tolosa en paso obligado a todo el comercio proveniente de Navarra y Aragón. Dicho privilegio es corroborado por Felipe II en 1503 otorgándole condición de ciudad aduanera. Desde entonces la influencia de los productos de secano como la almendra es notoria en la repostería Tolosarra.
Con el desarrollo industrial de la posguerra civil, emigrantes de todo el territorio español llegan a Tolosa buscando trabajo en la pujante industria papelera de la villa. Entre ellos, Julián Rivas fundador de la primero taberna y luego asador "Julián de Tolosa".
Proveniente de la Ribera Navarra, ofrece productos simples, sin apenas manipulación, pero de calidad sublime: pimientos del piquillo confitados a la brasa, espárragos y carne de buey a la brasa. Como postre, solicita a su buen amigo Luís María Eceiza, propietario de la Pastelería Eceiza fundada en 1924, un producto a la altura de su menú, característico de Tolosa, y que fuera fácil de manipular.
Así, surgen las famosas "tejas y cigarrillos de Tolosa".
Basados en recetas provenientes de Cataluña, Luís María Eceiza, les da otra "media vuelta de tuerca" confiriéndoles las características que son conocidas en la actualidad: Cigarrillos Rusos a la mantequilla por un lado, y una pasta seca o de té con almendras enteras bañadas con una ligera película de yema de huevo y un suave toque cítrico.
El auge de los asadores durante los años 70 y 80 hace que la fórmula vaya extendiéndose a toda España a través de hosteleros vascos y navarros: espárragos, chuleta de buey con pimientos a la brasa, y tejas y cigarrillos de la Pastelería Eceiza de Tolosa.
En la actualidad, la producción de tejas y cigarrillos de Tolosa conserva el estilo tradicional de Luís María Eceiza uniendo el conocimiento artesano de elaboración con las modernas técnicas de producción a través de Casa Eceiza y otras pastelerías y obradores.
Hoy en día, las originales tejas y cigarrillos de Tolosa Eceiza pueden encontrarse en los establecimientos más selectos a lo largo y ancho del territorio español, y también en puntos del extranjero.
Papel de fumar

Un papel de fumar o papel de liar es un papel que se utiliza para liar cigarrillos. El papel de fumar tiene un extremo engomado, con un gramaje que oscila entre 12 y 25 g/m² en función de su composición, marcas y usos.
Por su finura, el papel de fumar se puede utilizar en un máquina herramienta, para ayudar al operador cuando tiene que tarar la herramienta (con la superficie de trabajo).
Los primeros registros de papelerías en Europa se crean en España, concretamente en Alcoy, una localidad alicantina, donde en 1154 se comienza a fabricar el “papel de tinta” fabricado principalmente con fibra y celulosa que se obtenían de cáñamo, arroz, todo tipo de ropa (especialmente fibras de algodón), no empleándose únicamente para el tabaco. Gracias a los fabricantes españoles se extendió por Europa y América.
La mayoría de las fábricas de papel a finales del siglo XIX se concentraba en la Comunidad Valenciana y Cataluña.
En Francia se popularizó a partir del año 1796 cuando Napoleón Bonaparte encargó que se produjera papel de fumar para sus tropas al fabricante de papel Pierre de Lacroix.
El papel de fumar fabricado contiene aditivos que se utilizan para controlar la combustión del cigarrillo.​
Cigarrillo de liar

Un cigarrillo de liar, también llamado cigarrillo armado, es un cigarrillo hecho con tabaco de liar y papel de fumar. Por otro lado, los cigarrillos fabricados en fábrica se denominan cigarrillos industriales. ​ ​
El acto de liar tabaco tiene sus orígenes en las primeras épocas del uso del tabaco. En el siglo XVII, el tabaco era consumido principalmente en pipa, pero con el tiempo, los consumidores comenzaron a experimentar con el papel como medio de combustión. El desarrollo del papel de fumar como producto comercial ocurrió en el siglo XIX, y marcas como Rizla jugaron un papel importante en su popularización. Durante guerras y periodos de escasez, el cigarrillo de liar se convirtió en una alternativa económica y práctica a los cigarrillos industriales.
El tabaco de liar es el tabaco principal que se utiliza para los cigarrillos de liar. Generalmente se envasa en bolsas. ​
Después de 2009, la tasa impositiva federal de los Estados Unidos sobre el tabaco RYO aumentó de 1,0969 dólares por libra a 24,78 dólares por libra. ​ Este aumento ha provocado que muchas personas en Estados Unidos pasen a utilizar tabaco de pipa para fabricar cigarrillos, ya que el impuesto al tabaco de pipa también aumentó, pero sólo a 2,83 dólares por libra. ​
Los cigarrillos de liar se componen de tres elementos principales:
El proceso de liar un cigarrillo requiere destreza manual y puede realizarse de manera artesanal o con la ayuda de una máquina liadora. El fumador coloca el tabaco en el papel, lo distribuye uniformemente y enrolla el papel para formar un cilindro compacto. Finalmente, el borde adhesivo del papel se humedece para sellar el cigarrillo.
En Rusia se utilizaba un tipo especial de cigarrillo hecho a mano, llamado "pata de cabra" (en ruso: козья ножка). Se enrollaba un papel (normalmente de periódico) en forma de cono, que se doblaba por la mitad y la parte más ancha se rellenaba con tabaco. En cierto modo, se parecía a una pipa de tabaco .
Relativamente pocos fumadores en los EE. UU., sólo el 6,7%, realmente arman sus propios cigarrillos. ​ En cambio, esta tasa fue del 17,1% en Canadá, del 24,2% en Australia y del 28,4% en el Reino Unido. ​ Las razones de esta diferencia incluyen el precio generalmente más bajo de los cigarrillos tradicionales en la mayoría de los estados de EE. UU. en comparación con Canadá y Europa. ​
Tabaçô

Tabaçô era una freguesia portuguesa del municipio de Arcos de Valdevez, distrito de Viana do Castelo.
Fue suprimida el 28 de enero de 2013, en aplicación de una resolución de la Asamblea de la República portuguesa promulgada el 16 de enero de 2013 al unirse con la freguesia de Souto, formando la nueva freguesia de Souto e Tabaçô.​
Día Mundial Sin Tabaco

El Día Mundial Sin Tabaco se celebra en todo el mundo el 31 de mayo de cada año. Esta celebración anual informa al público acerca de los peligros que supone el consumo de tabaco, las prácticas comerciales de las empresas tabacaleras, las actividades de la OMS para luchar contra la epidemia de tabaquismo, y lo que las personas de todo el mundo pueden hacer para reivindicar su derecho a la salud y a una vida sana, y proteger a las futuras generaciones.
El Día Mundial Sin Tabaco fue establecido por los Estados miembros de la OMS el 15 de mayo de 1987, bajo la resolución WHA40.38 de la Asamblea Mundial de la Salud, inicialmente declarando para celebrar el día 7 de abril con el nombre de Día Mundial Sin Fumar.​ Posteriormente, el 17 de mayo de 1989, la resolución WHA42.19​ modificó la fecha de celebracíon y el nombre a los usados actualmente.​​
Se conmemora cada 31 de mayo, reiterando el compromiso global en la lucha contra el cosumo del tabaco. Se celebró por primera vez en 1988 con el propósito de concienciar a nivel global sobre los efectos nocivos y letales del consumo de tabaco y la exposición al humo de tabaco ajeno, enfatizando la prevención y las políticas efectivas para reducir el consumo de tabaco. Este día también resalta la carga de enfermedades y muertes prevenibles asociadas al tabaquismo,​ promoviendo políticas eficaces para mitigar estos efectos, es una llamada a la acción para que individuos y organizaciones participen activamente en la erradicación de la epidemia de tabaquismo.​​
Entre las actividades establecidas se encuentran los Premios del Día sin Tabaco​ que son otorgados anualmente a trabajos destacados, desarrollados por personas y organizaciones en las seis regiones de la OMS.​
Extra: El tabaco daña los pulmones y provoca cáncer, así que no fumen
Niño bien

Niño bien es un tango cuya letra pertenece a Víctor Soliño y Roberto Fontaina en tanto que la música es de Juan Antonio Collazo, que fue grabado por Alberto Vila en 1927 en el sello RCA Victor. Este tango alcanzó gran difusión y fue grabado por otros intérpretes.
Roberto Fontaina ( Montevideo, Uruguay, 3 de enero de 1900 – ídem, 15 de febrero de 1963 ) fue un letrista y comediógrafo autor de algunos tangos de gran difusión como Garufa y Mama...¡Yo quiero un novio!, entre otros, con la fórmula de los tangos que estaban de moda, pero en forma satírica, reaccionando así contra una tendencia del tango que estimaban demasiado melodramática
Ramón Collazo ( Montevideo, Uruguay – ídem, 16 de julio de 1981), cuyo nombre completo era Ramón Collazo Patalagoiti y que tenía el apodo de El Loro fue un pianista y compositor dedicado al género del tango, autor de la música de éxitos como Mama...¡Yo quiero un novio!, Pato, Araca París y Agua florida.
Víctor Soliño (Bayona, Pontevedra, 10 de septiembre de 1897 - Montevideo, 13 de octubre de 1983), cuyo nombre completo era Víctor Soliño Seminario, fue un periodista, letrista de tango y poeta uruguayo. De su autoría son las letras de los tangos Garufa, Adiós, mi barrio y Maula. También fue autor de letras de folclore, murga y otros géneros musicales.
Los tres autores formaron parte del grupo conocido como la Troupe ateniense, una asociación que se formó en 1922, por mano de un grupo de estudiantes universitarios de derecho, y actuó hasta 1930. Los espectáculos de la Troupe que se solían estrenar en primavera, estaban compuestos de breves escenas cómicas y partes musicales. El carácter de las mismas era abiertamente paródico, ironizando a menudo sobre personas o eventos de moda y adoptando el travestismo (los atenienses eran todos hombres).
Además de Alberto Vila, algunos de los otros artistas que registraron este tango fueron Juan Sánchez Gorio con la voz de Luis Mendoza en el sello Orfeo (1952/6), Hugo del Carril con orquesta para Odeón (marzo de 1964), Ricardo Guzmán con la orquesta de Atilio Stampone para Polydor (1965), Mercedes Simone con la orquesta de Emilio Brameri en el sello H y R (1966), Cuarteto Los Porteñitos con la voz de Elba Berón y Tita Merello con la orquesta de Francisco Canaro.
Eduardo Romano comentó sobre este tango:
Cigarro de chala

El cigarro de chala, tabaco criollo, tabaco de cuerda, o naco, fue una forma tradicional de fumar muy extendida en Argentina, Uruguay y sur de Brasil durante el siglo XIX. Se fabrica envolviendo el tabaco, que puede estar aromatizado o no con anís o cáscara de naranja, con hojas de choclo, es decir, con chala.
Según la tradición, el consumo de cigarros de chala ya era empleado por de ciertas culturas nativas americanas y luego se extendió por todas las clases sociales, desde importantes personajes como gobernadores de provincia hasta anónimos tenderos o trabajadores de campo.​​ Cuando las hojas de maíz están frescas, se cortan en forma de rectángulos, generalmente con tijeras. Se guardan a la sombra, y cuando se secan, se utilizan para liar tabaco y formar pitillos.
En Uruguay se conoce como naco, a un tipo de tabaco tradicional, también conocido como tabaco criollo y tabaco de cuerda o tabaco de corda (Rio Grande do Sul), el cual viene enrollado en forma de cuerda larga y se desmenuza o desmorruga para fumar dentro de una chala y su consumo sigue siendo habitual en áreas rurales.​​
Atahualpa Yupanqui menciona esta tradición en la zamba La tucumanita​
Código objeto

En programación, se llama código objeto al código que resulta de la compilación del código fuente.​ Puede ser en lenguaje máquina o bytecode, y puede distribuirse en varios archivos que corresponden a cada código fuente compilado. Luego un enlazador (linker) se encarga de juntar todos los archivos de código objeto para obtener el programa ejecutable. Código objeto: Conjunto de instrucciones y datos escritos en un lenguaje que entiende el ordenador directamente: binario o código máquina. Provienen de la traducción de cierto código fuente, es un fragmento del programa final y es específico de la plataforma de ejecución.
Consiste en lenguaje máquina o bytecode y se distribuye en varios archivos que corresponden a cada código fuente compilado. Para obtener un programa ejecutable se han de enlazar todos los archivos de código objeto con un programa llamado enlazador (linker).
Un claro ejemplo de lenguaje de programación que usa código objeto en sus bibliotecas es Pascal. Esto le permite aumentar la velocidad de compilación de los programas y reducir su tamaño (ya que cada biblioteca objeto puede ser comprimida), también permite a programadores compartir sus bibliotecas y funciones sin tener la necesidad de liberar su código fuente original. Incluso puede permitir a distintos lenguajes de programación compartir funciones sin necesidad de tener que reescribir el código plano a sus respectivas sintaxis.
Los archivos de código objeto pueden ser muy útiles en muchas situaciones y que nos pueden facilitar el trabajo diario, sin embargo consigo traen problemas que pueden generar errores muy difíciles de corregir, por ejemplo cuando un objeto importa funciones de otro archivo de código objeto que ha sido modificado, el intento de la biblioteca o el programa que importó tal biblioteca de ejecutar el código con parámetros incorrectos o inexistentes puede generar un error que generalmente el compilador no detecta, ya que el código objeto no es verificado, únicamente enlazado. Este tipo de error se puede solucionar reescribiendo el código de manera correcta y re compilarlo a código objeto.
Objeto verbo sujeto

Objeto verbo sujeto, normalmente expresado con su abreviatura OVS, es un término que se utiliza en tipología lingüística para designar un tipo determinado de lengua teniendo en cuenta su secuencia no marcada o neutra de componentes sintácticos.
Esta secuencia es la menos común de todas. Ejemplos de este tipo de lenguas son el selk'nam, guarijío y el hishkaryana. También el klingon, lengua artificial inventada para la serie de ciencia ficción Star Trek, usa este orden. Esta lengua la hablan los seres extraterrestres llamados «Klingon» y se creó con esta secuencia con el fin de hacerla sonar deliberadamente no intuitiva para el público de la serie.
Aun así otras muchas lenguas, entre ellas el español, utilizan este orden en determinadas ocasiones y de manera más o menos forzada, y por tanto marcada. Por ejemplo, como figura literaria (véase hipérbaton) o en oraciones en las que se usa un pronombre como objeto: (la carta) la escribió Miguel.
A continuación, las otras permutaciones en orden de las más comunes a las menos:
Espert S.A.

Espert S.A. es una de las principales tabacaleras de Argentina, cuya producción se centra en la elaboración de distintas variedades de cigarrillos y tabacos para armar. Está dedicada a la comercialización de sus productos a nivel local.
La primera planta de Espert S.A. fue fundada en 2002, a través de la inversión de capitales nacionales y con Carlos Daniel Tomeo como socio fundador. Desde de 2007, también cuenta con vínculos y convenios con las empresas Hongta Tabaco Group y Weita Group.
Cuenta con diferentes variedades de marcas en sus productos de cigarrillos:
Utiliza una combinación de tabacos nacionales, como Virginia, Burley y Stern para lograr un blend americano. Revisan sus actividades para controlar el impacto ambiental y preservar la seguridad.
Tabaco de liar

El tabaco de liar o tabaco de armar es un tipo de tabaco de corte fino que se utiliza para hacer cigarrillos caseros enrollando el tabaco a mano en papel de liar o inyectándolo en tubos de filtro. Se utilizan varios tipos de corte; la mayoría de las mezclas utilizan una combinación simple de estilos de corte, que consiste principalmente en corte suelto, pero también se pueden utilizar krumble kake, corte de cinta y escamas. En algunas mezclas se utilizan cortes que recuerdan al tabaco de pipa. Estos fueron importados al Reino Unido por Rory Innes después de las plantaciones de tabaco de Virginia en América del Norte.
Fumar de liar es más barato que fumar cigarrillos industriales. El precio de una bolsa de tabaco estándar de 30 gramos es aproximadamente lo mismo que un paquete de cigarrillos. Como un cigarrillo armado promedio contiene menos de un gramo de tabaco, a menudo se arman 50 o más cigarrillos de una bolsa por casi el mismo precio que 19 o 20 cigarrillos industriales,​ aunque no se tiene en cuenta el costo del papel de armar y los filtros.
Existen varias mezclas o estilos de tabaco que utilizan diferentes tabacos, técnicas de curado y tipos de corte. A veces se añaden aditivos como azúcar, glicerol y sabores de frutas .
El tabaco de liar siempre ha tenido una cuota de mercado elevada en el mercado del tabaco holandés, aunque su presencia está en declive. En 1989, aproximadamente el 53% del mercado combinado de tabaco de liar y cigarrillos correspondía al tabaco de liar, mientras que en 2010 era aproximadamente el 42%.
Los tres principales productores de tabaco de liar son Van Nelle, Drum y Niemeyer (Van Nelle y Drum forman parte de Imperial Tobacco desde que Sara Lee vendió sus intereses tabacaleros), mientras que Niemeyer es una subsidiaria de British American Tobacco. Seis de las diez principales marcas de tabaco de liar son marcas de estas dos empresas.