davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Baldakin

En baldakin (italiensk baldacchino) er et pryd- og/eller beskyttelsestak av tøy, tre, stein eller annet materiale som er båret av søyler eller som er festet til en bakvegg.
Orientalske herskere skred i gammel tid frem under en baldakin båret av tjenerne. Slike baldakiner gjorde på den ene side tjeneste som beskyttelse mot solsteken, og er således forløpere til de moderne parasoller, men de var på den annen side tydelige markører av potentatens makt og verdighet. Slike baldakiner fant så veien som gaver til vestens land. Ved korstogene og de oientalske lands handel med venetianerne ble de videre utbredt i Europa.
Ordet kommer fra middelalderlatin og er avledet av Baldak som var navnet på Bagdad. Opprinnelig betegnet det silkestoff produsert i Bagdad.
Baldakinen kan være plassert over en prekestol, en kongelig eller fyrstelig trone, et alter, en seng, en statue eller over en inngang. En baldakin båret av fire søyler over et alter kan kalles et ciborium. en enklere form, båret, og av én tjener, kalles umbrellino. Ordet conopeum benyttes også, men da består forvekslingsmulighet med den tilpassede duk man gjerne har over det håndholdte ciborium med Kristi Legeme.
Baldakiner kan også være flyttbare og brukes som verdighetstegn i prosesjoner over en æresperson eller æresgjenstand. Slike bærbare baldakiner eller andre former for tak har vært i kirkelig bruk siden 1300-tallet. Bærerne av stengene over himlingen kalles «himmelbærere». I middelalderen ble også biskopen ved særlig høytidelige anledninger gjerne ledet under en baldakin, og paven skrittet på bestemte dager til alteret under en baldakin.
Baldakiner var nokså vanlige over biskopers cathedra («lærestol», bispestol ) i katolske domkirker. Taket kunne da også være dekorert med kristelige motiver. Men dette ble forbudt etter de liturgiske reformer og seremonielle og utsmykningsmessige forenklinger foreskrevet som følge av Andre vatikankonsil, i den derpå (1984) reviderte utgave av Caeremioniale Episcoporum (skjønt med et tenkelig unntak dersom det gjaldt å ivareta verdifulle kunstverker fra fortiden).. I katolske sammanhenger forekommer baldakiner derimot fortsatt når det gjelder den konsekrerte hostie, da i bærbar form, ved kirkelige prosesjoner, der den holdes over den prest som bærer monstransen.
(en) Baldachins – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Anne Tyler

Anne Tyler (født 25. oktober 1941) er en amerikansk romanforfatter, novelleforfatter og litteraturanmelder. Hun debuterte med romanen i If Morning Ever Comes i 1964. Hun har senere utgitt over 20 romaner; noen av dem har også blitt filmatisert. Flere av romanene hennes har blitt oversatt til norsk.
Noen av hennes mest kjente romaner er Dinner at the Homesick Restaurant (1982), The Accidental Tourist (1985) og Breathing Lessons (1988), som alle tre ble nominert til Pulitzerprisen for skjønnlitteratur. Breathing Lessons vant Pulitzerprisen i 1989. Tyler har også vunnet Janet Heidinger Kafka Prize, Ambassador Book Award og National Book Critics Circle Award. I 2012 mottok hun The Sunday Times Award for Literary Excellence. Tylers tyvende roman, A Spool of Blue Thread, ble «shortlisted» til Man Booker Prize i 2015, og Redhead By the Side of the Road ble også nominert til Bookerprisen i 2020. Tyler har mottatt stor anerkjennelse blant annet for sine nyanserte karakterskildringer, detaljrikdom («brilliantly imagined and absolutely accurate detail») og sikre språkføring («astute and open language»).
Hun har blitt sammenlignet med forfattere som John Updike, Jane Austen og Eudora Welty.
I 2016 deltok hun i et litterært prosjekt der samtidsforfattere ble invitert til å gjendikte hvert sitt verk av Shakespeare. Anne Tyler valgte Troll kan temmes, og skrev romanen Vinegar Girl, som ble utgitt i 2016. Den ble oversatt til norsk av Ingrid Haug og utgitt på Aschehoug forlag samme år.
Tylers noveller har blitt publisert i The New Yorker, The Saturday Evening Post, Redbook, McCall's og Harper's, men er ikke utgitt i bokform. Hun har blant annet skrevet følgende noveller:
Jan Groth (1938–2022)

Jan Groth (1938–2022) var en norsk billedkunstner.
Groth var bosatt i utlandet mesteparten av sitt liv, først i Danmark og så i USA, hvor han startet sin internasjonale karriere med utstillinger på Betty Parsons Gallery. Groth hadde en omfattende utstillingsvirksomhet verden rundt, med separatutstillingen på Guggenheim-museet i New York i 1986 og en retrospektiv utstilling i Museet for samtidskunst i Oslo 2001. Groth var festspillutstiller i Bergen Kunsthall i 2017.
Groth er representert i museer og samlinger verden over, blant annet Museum of Modern Art i New York, Centre Georges-Pompidou i Paris og Louisiana Museum of Modern Art i Danmark, samt Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design i Oslo.
I 1998 donerte han sammen med Steingrim Laursen første del av deres felles kunstsamling til Stavanger kunstmuseum. I 2007, samme år som Laursen døde, ble del to av deres samling donert til museet. Denne samlingen omfatter kunstnere som Robert Morris, skulptøren Tony Smith (Anthony Peter Smith (1912–1980) og Robert Rauschenberg, samt Asger Jorn, Sonja Ferlov Mancoba og Edvard Munch.
El Greco

El Greco, spansk grekeren (egentlig Domênikos Theotokópoulos; Δομήνικος Θεοτοκόπουλος), (født 1541, død 7. april 1614 i Toledo) var en spansk maler av gresk avstamming. El Greco regnes som en av de betydeligste kunstnerne i overgangen mellom europeisk renessanse og barokk, og hans særpregede malestil har påvirket kunstnere helt frem til 1900-tallets ekspresjonisme og kunstnere som Picasso og Jackson Pollock.
Det virker sannsynlig at El Greco først fikk undervisning i ikon-maling på Kreta hvor han var født. Da han var i 20-årene dro han til Venezia hvor han studerte vestlig-inspirert kunst under Tizian og Tintoretto. Av de venetianske malerne var det Tintoretto som påvirket ham mest.
Etter noen år i Venezia flyttet han til Roma. Her ble han påvirket av manierismen og av malerier av Michelangelo. I 1577 flyttet han til Toledo, som på den tiden var den religiøse hovedstaden i Spania. Kristendom hadde en stor påvirkning på livet hans og også på hans kunst.
El Greco hadde stor suksess som maler av altertavler og portretter. Mange av hans portretter var av religiøse ledere.
Art Basel

Art Basel er en internasjonal messe for samtidskunst som arrangeres hver sommer i den sveitsiske byen Basel. Art Basel regnes som verdens viktigste kunstmesse for gallerier som viser samtidskunst, og utstillingen har blitt omtalt som «kunstverdenens olympiade». Hovedmessen i Basel i Sveits består av tre forskjellige deler gallerier kan søke på; Hovedmessen, Art Feature; hvor 20 gallerier uten plass på hovedmessen hvert år presenterer ett definert prosjekt med én eller flere kunstnere, Art Statements; hvor gallerier viser solopresentasjoner av normalt yngre kunstnere. Videre er det en fjerde seksjon av Art Basel: Art Unlimited hvor gallerier kan søke for å vise større prosjekter, etter at de har fått plass på en av de tre tidligere nevnte seksjonene. Art Unlimited og Art Statements befinner seg i en stor hall ved siden av rotunden hvor hovedmessen avholdes.
Den første utstillingen ble arrangert i 1970. Siden 2002, og i takt med det ekspanderende kunstmarkedet, har Art Basel utvidet til en årlig, tilsvarende messe i Miami Beach i Florida, kalt Art Basel Miami Beach. Denne avholdes i desember, mens den opprinnelige messen vanligvis gjennomføres i løpet av juni måned hvert år. Våren 2013 åpnet den første Art Basel Hong Kong, ved at Art Basel tok over den allerede eksisterende kunstmessen Art Hong Kong.
Det kreves svært høye kvalifikasjoner for deltakelse på messen, og bare et utvalg av verdens ledende gallerier får innpass. Til nå er det bare Galleri Riis, STANDARD (OSLO) og det ikke lenger eksisterende Galleri Wang av norske gallerier som har vært representert på hoveddelen av Art Basel. I tillegg har den norske galleristen Atle Gerhardsen, med det berlinbaserte Gallerie Gerhardsen Gerner, vært representert på både hovedutstillingene i Basel og i Miami Beach i flere år. I 2011 deltok det Stavanger-baserte Galleri Opdahl for første gang i seksjonen Art Feature, samtidig fikk STANDARD (OSLO) for første gang innpass med ordinær bås på hoveddelen av messen, etter å tidligere ha deltatt på Statements med Matias Faldbakken (2007) og Art Feature (2009, 2010). I 2012 deltok galleriet LAUTOM contemporary på seksjonen Statements med et soloprosjekt med kunstneren Ane Mette Hol, den norske kunstneren Martin Skauen deltok også i 2012 på Statements med det engelske galleriet Laura Bartlett Gallery. I 2024 deltar det Oslobaserte galleriet OSL contemporary for første gang på Art Basel med en solopresentasjon med Ahmed Umar på Statements delen av Art Basel.
Trond Are Berge

Trond Are Berge (født 1957 i Trondheim) er en norsk fotograf.
Berge driver Berge Photographer AS. Han har på invitasjon deltatt i store internasjonale kunstutstillinger i tillegg til soloutstillinger innenlands.
Han deltok etter invitasjon i 2015 som «Selected artist» under den tiende Firenzebiennalen for samtidskunst. Berge har levert flere bildeprogrammer til NRK, utgitt boka Villreinens rike, sammen med medforfatter og fotograf Arne J. Mortensen.
Han har, fra 1981 til 2020, vært heltids fjelloppsyn i Nordfjella for Aurland fjellstyre samt Vest-Jotunheimen og Forelhogna nasjonalpark og flere statsallmenninger (Budal- Singsås-Soknedal) i Midtre Gauldal kommune i Trøndelag.
Utsmykninger:
2019: Skaun kommune i samarbeid med kunstner Steinar Garberg.
2019: Granåsen, Olympiatoppen. Trondheim. I samarbeid med kunstner Steinar Garberg.
2021: Hovstadveien 42, Melhus kommune. Næringsbygg.
Bel Canto (band)

Bel Canto er en musikkgruppe fra Tromsø.
Bel Canto ble startet i 1985 av Nils Johansen, Anneli Drecker og Geir Jenssen. Gruppen dro ut av landet for å få platekontrakt og fikk napp hos belgiske Crammed Discs. De første utgivelsene kom ut med bandnavnet Bel Kanto i Norge for å unngå sammenblanding med koret Bel Canto. Gruppen samarbeidet blant andre med Erik Meyn på låta «Kiss of spring».
Gruppen var en av de første i Norge til å benytte datamaskiner som et hovedelement i musikken, både i studio og på konserter. Nils Johansen kjøpte det engelske datamaskinbaserte UMI-systemet fra (det nå nedlagte) firmaet Umusic i London, det samme komposisjonsverktøy som Vince Clarke (Depeche Mode, Yazoo, Erasure) og mange andre kjente engelske musikere på åttitallet brukte. Geir Jenssen ble den første i Norge som brukte systemet Yamaha CX 5 live, og Bel Canto fortsatte å være svært oppdatert på teknologi. Senere innførte Bel Canto andre musikalske elementer i musikken, først og fremst på grunn av multiinstrumentalisten Nils Johansen, som spiller bass, gitar, fløyte, mandolin og en rekke andre instrumenter, ved siden av å ha hatt fiolin som hovedinstrument fra han var barn.
Geir Jenssen forlot bandet i 1990, og er senere blant annet kjent for solo-prosjektene Bleep og Biosphere. Drecker og Johansen fortsatte som duo, og to år senere kom albumet Shimmering, Warm & Bright, bandet tredje album. For albumet vant bandet Spellemannprisen 1992 i klassen pop. I 1995 fikk de med seg perkusjonisten Andreas Eriksen som tredje medlem. For sitt fjerde album, Magic Box, vant de to priser under Spellemannprisen 1996, klassene gruppe og dance/techno.
Bandets nyeste album, Radiant Green, ble lansert 26. april 2024, og markerer deres første albumutgivelse siden Dorothy's Victory, 22 år tidligere. Bandet ble innlemmet i Rockheim Hall of Fame i 2024 etter tidligere å ha blitt nominert i 2017 og 2023.
Både Anneli Drecker og Nils Johansen arbeider med musikkprosjekter ved siden av Bel Canto; Drecker med stadige soloprosjekter og samarbeid med andre artister og kunstinstitusjoner (teater/film) og Nils Johansen gjennom sitt medlemskap i gruppen Vajas.
Ten Years After

Ten Years After er et Britisk bluesrockband best kjent fra slutten av 60-årene til begynnelsen av 70-årene. Ten Years After deltok også på Woodstockfestivalen, den legendariske amerikanske musikkfestivalen i august 1969. Senere i 1969 (1.12.1969) spilte bandet på Chat Noir i Oslo. En konsert som inneholdt mye av repertoaret fra Woodstock, og med samme besetning.
Alvin Lee og trommeslageren Ric Lee er verken brødre eller i slekt. Alvin ble født som Graham Barnes og tok senere Alvin Lee som kunstnernavn.
Sverker Sörlin

Sverker Sörlin (født 6. august 1956) er en svensk forfatter og professor i miljøhistorie. Han tok doktorgrad i idéhistorie 1988 med avhandlingen Framtidslandet: Debatten om Norrland och naturresurserna under det industriella genombrottet. Han har publisert innen vitenskaps-, miljø-, og skogshistorie, humanøkologi, europeisk historie, forskningspolitikk, innovasjonsstudier samt om den høyere utdanningens historie og politikk. Hans forfatterskap omfatter også essayer, populærvitenskap, samfunnsdebatt og kulturkritikk, hovedakelig i Dagens Nyheter.
Sverker Sörlin ble professor ved Umeå universitet i 1993. Fra 2007 er han professor ved Avdelingen for teknikk- og vitenskapshistorie på Kungliga Tekniska högskolan i Stockholm. Han har bl.a. vært assisterende leder for Centrum för vetenskapshistoria ved Kungliga vetenskapsakademien (1988–1990), prefekt ved Institutionen för idéhistoria, Umeå universitet (1995–1998), direktør for Swedish Institute for Studies in Education and Research, SISTER (2000–2003), gjesteforsker ved University of California at Berkeley (1993) og ved University of Cambridge (2004–2005) og gjesteprofessor ved Universitetet i Oslo (2006). Sverker Sörlin er også aktiv innen rådgivning og utredning av forskningspolitikk og miljøpolitikk. I 1999 ble han innvalgt i det kongelige svenske ingeniørvitenskapsakademiet. Fra 2006 til 2009 var han leder for den svenske komitéen for det internasjonale polaråret.
Arbeidermesterskapet i fotball 1925

Arbeidermesterskapet i fotball 1925 var en norsk fotballturnering som ble arrangert av Arbeidernes Idrettsforbund (AIF). Slemmestad vant finalen på walk-over fordi Skien AIL ikke stilte opp.
Slemmestads vinnerlag: Henrik Martinsen, Arnt Andersen, Karl Karlsen, Otto Danielsen, Bjarne Skovlund, Oskar Olsen, Edgar Knudsen, Harald Olsen, Henry Rugås, Harry Lillelien og Harry Martinsen.
Walk-over: Bjølsen BK, ATI Bergen, Skien AIL, Ørn Trondheim.
Spring (Kristiania)

Spring (stiftet 1887) var en norsk fotballklubb fra Kristiania. Klubben var en av de aller første fotballklubbene i Norge og deltok i den første offisielle kamp mellom to norske lag. Springs aktivitet gikk i bølger, så klubben ble startet og gjenopptatt flere ganger. Sammen med Lyn og Grane, var Spring med på å stifte Norges Fotballforbund i 1902. Klubben gikk i oppløsning kort tid etter dette.
Spring ble stiftet som den andre fotballklubb i Kristiania, vesentlig av elever fra Aars og Voss' skole. Den første offisielle kamp mellom to norske lag foregikk 16. mai 1887, på Gadeløkken på Majorstua, mellom Spring og den to år eldre Christiania Footballclub. Da Christiania Footballclub ble oppløst i 1890, dalte også aktiviteten i Spring. Klubben ble imidlertid rekonstituert i 1893 da den fikk en ny motstander: Grane, Nordstrand. Omtrent samtidig oppsto også klubben Gaa Paa. Disse tre klubbene spilte kamper mot hverandre i 1890-årene. Kamper og treninger foregikk på flere ulike løkker i byen: Granes bane på Bekkelaget, Doblougløkka i nordre ende av St. Hanshaugen, Nandrupjordet, som lå omtrent der Bislett stadion ligger i dag, og Frognerjordet.
Da Grane i 1897 dro til Göteborg og spilte kamp mot Örgryte, var de forsterket med de fem Spring-spillerne Einar Engelstad, Trygve Engelstad, Hans G. Martens, Fredrik Nielsen og Gerhard M. Nielsen. Det kombinerte Grane/Spring-laget vant 4-0 i den første kampen et norsk lag spilte utenlands.
På grunn av vansker med å finne fast treningsbane, samt manglende tilsig av nye medlemmer, gikk klubben inn i 1901, angivelig ubeseiret siden 1890.
Da «gamle Spring» gikk inn i 1901, ble navnet tatt over av en guttegjeng i 17–18-årsalderen. «Nye Spring» var i 1902 med på å opprette Norges Fotballforbund. 30.april dette året møttes 14 representanter fra klubbene Grane, Lyn og Spring på Hotel Bristol i Skippergaten og stiftet forbundet. Christen Hummel Johansen, Arne Baggerud, Birger Freihow, Thorleif Wibe og Thorvald Torgersen representerte Spring. Hummel Johansen ble styremedlem i det første styret. Senere samme år deltok klubben i turneringen som i ettertid blir regnet som det første norgesmesterskapet i fotball.
«Nye Spring» oppløste seg selv i september 1902. Springs oppløsning skal ha vært gunstig både for Akademisk Fotballklub og Lyn. Akademisk Fotballklubb overtok flere av Springs beste spillere, blant annet Christen Hummel Johansen, Thv. Torgersen og Halfdan Monsen (senere Freihow). Andre tidligere Spring-medlemmer gikk etter nedleggelsen over i Lyn. Spring skal dessuten ha vært forbilde for etablererne av Lyn i 1896.
Medlemmer i «nye Spring» konkurrerte også innen skisport, og ifølge oppslagsverket Norske skiløpere hadde Spring etter avviklingen av fotballavdelingen en hektisk, men kort glansperiode som skiklubb fra 1902 til 1905. Klubbens hoppere markerte seg sterkt, især Leif Berg og Jens J. Salvesen. Skiklubben gikk inn i 1909.
Spring Energy

Spring Energy Norway AS var et uavhengig norsk oljeselskap med fokus på letevirksomhet på norsk kontinentalsokkel. Administrerende direktør var Roar Tessem og hovedkontoret lå i Oslo. Selskapet hadde i 2011 en portefølje på 26 lisenser, 2 av dem som operatør. Selskapet hadde 29 ansatte ved utgangen av 2010.
Spring Energy ble grunnlagt i 2007 med HitecVision som hovedinvestor. Samme år ble selskapet prekvalifisert som rettighetshaver på norsk sokkel, og året etter prekvalifisert som operatør. I 2009 gjorde selskapet et funn på Grosbeak-prospektet i Nordsjøen, PL 378, og i 2010 gjorde selskapet funn på Beta-prospektet (Nordsjøen), PL 375, og Maria-prospektet (Norskehavet), PL 475 BS. I 2010 solgte selskapet sine andeler i PL 378, PL 375 og PL 551 til Talisman for 114,5 millioner amerikanske dollar (674,8 millioner kroner). Samme år ble selskapets 10% andel i Stirby-prospektet, PL 341, solgt til GDF SUEZ for 21 millioner kroner. I desember 2012 ble det kjent at det britiske selskapet Tullow Oil kjøpte Spring Energy for i overkant av 2,1 milliarder norske kroner.
Tommy Karlsen Sandum

Tommy Karlsen Sandum (1975–2024) var en norsk skuespiller. Han spilte Proffen i filmene om Pelle og Proffen av Ingvar Ambjørnsen og Arne i TV-serien Lilyhammer. Han deltok også i TV-serier som «Hotel Cæsar», «Fox Grønland» og «Det tredje øyet». I tillegg bidro han med stemmen sin til en mengde tegnefilmer, opptrådte i teaterstykker og leste inn lydbøker.
Han døde 48 år gammel, og dødsårsaken skal ha vært en blodpropp i lungen.
Philip Boardman

Philip Tom Joseph Boardman (født 1982), kjent under artistnavnet Admiral P, er en norsk-zambisk reggae-/dancehall-/hiphop-artist som bor i Askim. Han var blant initiativtakerne bak musikk-kollektivet Jah Ark Manifest som ble startet i 1999, og slo gjennom med låten Snakke litt fra 2010 (som han ble nominert til Spellemannprisen for i 2011), og Engel fra 2014 (som han og Nico D fikk Spellemannsprisen «Årets hit» for). Han har turnert i store deler av Norge med The Global Citizens Band.
Admiral P ble født 27. mars 1982 i Lusaka, Zambia. Hans mor er zambisk, og far er norsk. Han regner nyanja som sitt morsmål. Han vokste opp med gatekulturen og musikken i Lusakas mindre privilegierte nabolag, og som 10-åring fikk han anledning til å se en konsert med Shabba ranks. Han regner dette som fundamentet for sin musikalske inspirasjon.
Da han var 13 år gammel ble hans far alvorlig kreftsyk, og familien bestemte seg for å flytte til Norge. Imidlertid døde faren kort tid etterpå. Han har vært åpen om at han hadde vanskeligheter med å tilpasse seg til livet og språket i Norge, og at han vanket i kriminelle gatemiljøer i Oslo som ungdom.
Etterhvert fikk han imidlertid kontakt med annen reggae-/hiphop-interessert ungdom, og ble med på å starte kollektivet Jah Ark Manifest i 1999. I 2008 ga han ut mixtapen Muzikal Bullit – The Admiral Story, og året etter albumet To the World sammen med Nico D. I 2008 ga han ut låten «Spinnvill». I 2010 ga han ut sin første soloplate, EP-en Jobber overtid. singelen «Snakke litt» ble en sommerhit. Den og lå til sammen 18 uker på VG-lista i 2011, med en 4. plass som beste plassering. Den ble også nominert til Spellemannprisen 2011. Året etter kom singelen «Kallenavn», som nådde en andreplass på VG-lista og som også lå der i 18 uker.
I 2014 ga han ut sitt første hele soloalbum, Selvtillit & tro, med bidrag fra OnklP og Nico D. Foruten «Kallenavn» inneholdt albumet låten «Engel», som nådde 1. plass på VG-lista og som han sammen med Nico D vant «Årets hit»-prisen for under Spellemannprisen 2014.
I årene etter fortsatte han å gi ut låter, og samarbeidet med bl.a. Envy, Mira Craig, og el Axel.
I 2018 utkom albumet Alltid der med bidrag fra Essa Cham, Joddski, OnklP, I King og Eben jr.
Hans bruk av norsk til å synge reggae ble sett på som nyskapende, og han er en av flere artister som står i gjeld til Ole Paus – ved siden av de fire store i norsk rock og senere artister som Ravi. Hans-Olav Thyvold sa at «Ole Paus utfordrer deg til å gjøre det på ditt eget språk, men samtidig legger han listen veldig, veldig høyt».
Viking Ship Museum (Oslo)

The Viking Ship Museum (Norwegian: Vikingskipshuset på Bygdøy) is located on the Bygdøy peninsula in Oslo, Norway. It is temporarily closed from September 2021 until 2027.
It is part of the Museum of Cultural History of the University of Oslo, and houses three Viking era burial ships that were found as part of archaeological finds from Tune, Gokstad (Sandefjord), Oseberg (Tønsberg) and the Borre mound cemetery.
The museum is most famous for the completely whole Oseberg ship, excavated from the largest known ship burial in the world. Other main attractions at the Viking Ship Museum are the Gokstad ship and Tune ship. Additionally, the Viking Age display includes sledges, beds, a horse cart, wood carving, tent components, buckets and other grave goods.
In 1913, Swedish professor Gabriel Gustafson proposed a specific building to house Viking Age finds that were discovered at the end of the 19th and the beginning of the 20th century. The Gokstad and Oseberg ships had been stored in temporary shelters at the University of Oslo. An architectural contest was held, and Arnstein Arneberg won.
The hall for the Oseberg ship was built with funding from the Parliament of Norway, and the ship was moved from the University shelters in 1926. The halls for the ships from Gokstad and Tune were completed in 1932. Building of the last hall was delayed, partly due to the Second World War, and this hall was completed in 1957. It houses most of the other finds, mostly from Oseberg.
On 20 December 2000 the University of Oslo had supported a proposal by the Historical Museum to move the ships and all the grave goods to a proposed new museum in Bjørvika, Oslo. There has been much debate about this suggestion, both in the museum and archaeological community as well as in the media. Opponents to the move have raised concerns that the ships are too fragile and that they will not survive the move undamaged, while proponents claim otherwise, suggesting a move could go ahead without inflicting serious damage to the finds.
In 2015 Statsbygg announced a competition for the expansion of existing facilities at Bygdøy. The winner of the architectural competition was announced on 12 April 2016: the Danish firm AART architects with their proposal titled "NAUST".
Oslo City Museum

Oslo City Museum (Oslo Bymuseum) is a department of Oslo Museum in Oslo, Norway since 2006. The museum is located at Frogner Manor (Frogner Hovedgård) in Frogner Park (Frognerparken).
The museum was first founded in 1905 as the association Det gamle Christiania. Initiator and committee leader until 1912 was architect Fritz Holland (1874-1959). A committee members included Bishop of Oslo Anton Christian Bang, architects Torolf Prytz and Harald Olsen, artist Eilif Peterssen and military officer Thomas Heftye. The museum moved into the main building at Frogner Manor in 1909.
Oslo City Museum was a private association until the end of 2005. In 2006 it became part of the newly established Oslo Museum, together with two other museums; the Intercultural Museum and the Theatre Museum. Oslo Museum is now headquartered at Frogner Manor.
Oslo City Museum has an extensive library with the purpose of documenting the history of the City of Oslo, as well as the former municipality Aker. Particularly valuable is the museum's art collection and photo collection with Oslo motifs and portraits. The museum has one of the largest and most important photo collections in Norway. Additionally the museum has an art collection which contains around 1,000 paintings and around 6,000 other works.
59°55′27.41″N 10°42′10.98″E﻿ / ﻿59.9242806°N 10.7030500°E﻿ / 59.9242806; 10.7030500
Ibsen Museum (Oslo)

The Ibsen Museum (Ibsenmuseet) occupies the last home of the playwright Henrik Ibsen. It is located close to the Royal Palace on Henrik Ibsens gate (street) in Oslo, Norway.
Henrik Ibsen and his wife Suzannah lived there from 1895 to 1906. When Suzannah Ibsen died in 1914, the home was dismantled and the furniture scattered. The municipality of Kristiania assumed possession of Henrik Ibsen's study and bedroom and deposited all of it at the Norwegian Folk Museum. The library went to the county museum in Skien (now Telemark museum) and the dining room to the Ibsen House Museum (now the City of Grimstad´s museum). The family retained possession of the remaining furniture.
In 1990 actor Knut Wigert took the initiative of renting the apartment, based on a wish to make it available to the public. As a point of departure for further restorations, studies were done documenting the most important rooms in the apartment. The Norwegian Folk Museum took over responsibility for operations in 1993, and Ibsen's study was restored but limited resources and a lack of original artifacts resulted in only this particular room being given an adequate presentation.
The Ibsen family made important contributions to the museum. Ambassador Tancred Ibsen lent or donated personal property inherited from his great-grandfather and his cousin, the actor Joen Bille, had for many years helped with the task of locating and reacquiring original furnishings. Financial assistance was provided by the Ministry of Culture and Church Affairs, Anders Jahres Humanitarian Institution and Ibsen Year 2006.
Ibsen’s former residence has been restored to the period when it served as the Ibsen residence. On the occasion of the hundred-year commemoration of Ibsen's death, the Ibsen Museum reopened a completely restored writer's home with the original interior, original colors and decor. The Ibsen Museum includes an exhibit reflecting the playwright's life and work, housed the home where he spent the last 11 years of his life. It was here that Ibsen wrote his final dramatic works John Gabriel Borkman (1896) and When We Dead Awaken (1899).
Extensive groundwork was carried out to insure an authentic impression of the writer's home was created. The furniture was reinstated while the floor, walls, ceiling and surfaces were reconstructed according to archaeological building studies, supplemented by a range of historical sources. Tablecloths, curtains and drapes were rewoven as exact replicas of the originals. Additionally, in the street outside the Ibsen Museum in Oslo, there is artwork of Ibsen quotes permanently embedded in the pavement.
The three Ibsen Museums in Norway have a collaboration on practical measures of co-operation. The other two are the Henrik Ibsen Museum located in Skien at the farm Venstøp and the Ibsen Museum in Grimstad. .
59°54′55″N 10°43′37″E﻿ / ﻿59.9152°N 10.727°E﻿ / 59.9152; 10.727
National Gallery (Norway)

The National Gallery (Norwegian: Nasjonalgalleriet) is a gallery in Oslo, Norway. Since 2003 it is administratively a part of the National Museum of Art, Architecture and Design.
It was established in 1842 following a parliamentary decision from 1836. Originally located in the Royal Palace, Oslo, it got its own museum building in 1882, designed by Heinrich Ernst and Adolf Schirmer. Former names of the museum include Den norske stats sentralmuseum for billedkunst and from 1903 to 1920 Statens Kunstmuseum. Directors include Jens Thiis (1908–1941), Sigurd Willoch (1946–1973), Knut Berg (1975–1995), Tone Skedsmo (1995–2000) and Anniken Thue (2001–2003).
That the gallery had erroneously been labeled as technically unfit for paintings was reported in 2013. (A previous study—about the museums—tåleevne) had never concluded about the fitness level, and Norway's parliament had been misinformed about conclusions that in reality did not exist. )
In 2016 the price for admission doubled overnight.
The museum collection was moved to a new building, opened in 11 June 2022, gathering all sections of the National Gallery, except architecture. The architect of the new building, located on the harbor front, and part of the Fjordbyen development, is the German firm Kleihues + Kleihues (de).
The Gallery includes pieces by sculptor Julius Middelthun, painters Johan Christian Claussen Dahl, Erik Werenskiold and Christian Krohg as well as works by Edvard Munch including The Scream and one version of his Madonna.
The museum also has old master European paintings by painters such as El Greco, Lucas Cranach the Elder (Golden Age), Gaulli (Sacrifice of Noah), Orazio Gentileschi, Artemisia Gentileschi, Andrea Locatelli (Bachannal Scene), Pieter Elinga (Letter Carrier), Ferdinand Bol, Daniel De Blieck (Church Interior), Jacob van der Ulft (Seaport), Cornelis Bisschop (Seamstress) and Jan van Goyen. There are also 19th and 20th Century International paintings by Armand Guillaumin, Carl Sohn, Auguste Renoir, Claude Monet (Rainy Day, Etretat), Paul Cézanne, and Pablo Picasso. There are also Norwegian paintings by Adolph Tidemand, Hans Gude, Harriet Backer, and Lars Jorde.
59°54′58″N 10°44′15″E﻿ / ﻿59.9162°N 10.7375°E﻿ / 59.9162; 10.7375
Queen Joséphine Gallery

The Queen Joséphine Gallery (Galleri Dronning Joséphine) is situated on the grounds of Oscarshall at Bygdøy in Oslo, Norway.
Queen Joséphine Gallery was named in honor of Queen Josephine, wife of King Oscar I of Sweden. Oscarshall summer palace was completed in 1852 and named after King Oscar I. The Swedish Royal Family art collection at Oscarhall constitutes the basis for the fine art collection contained at the gallery. Queen Joséphine Gallery was officially opened by Queen Sonja on 13 June 2013. Its main focus is on graphic prints / paper based art.
59°54′35″N 10°41′33″E﻿ / ﻿59.9097°N 10.6926°E﻿ / 59.9097; 10.6926
Oslo Kunstforening

Oslo Kunstforening is a contemporary art gallery and art society located in Oslo, Norway.
Oslo Kunstforening is located at Rådhusgata 19. The gallery, situated in one of the oldest houses in the Kvadraturen area, is the oldest art gallery in Norway. During the year, many varied shows are organized within the fields of drawing, painting, photography, lithography, textile, collage and sculpture. There is usually a new exhibition every month. The gallery features temporary exhibitions of Contemporary Art.
Oslo Kunstforening's main objective is to support emerging Norwegian artists and present international artists that have not been shown in Norway before. Oslo Kunstforening has done this for the past 180 years. Oslo Kunstforening's main goal is to promote and communicate knowledge about contemporary art and to increase the availability of arts and culture in society.
The gallery was founded as Christiania Kunstforening in 1836 by Norwegian cultural personalities including Johan Sebastian Welhaven, Johan Fjeldsted Dahl, Frederik Stang and Henrik Heftye. It was modeled as a facility mounting temporary art exhibitions after the Kunstvereine model common in many German speaking cities, such as Staatliche Kunstsammlungen Dresden and Kunsthalle Düsseldorf. The National Gallery of Norway had not been established at that time, so the art society provided a permanent site for public art exhibition in the country's capital.
Oslo Kunstforening is supported by the City of Oslo and the Arts Council Norway. Since 1986, OK has awarded an artist grant through the kind support of Sparebanken Oslo and Akershus. Since 2008, the Savings Bank Foundation DNB has awarded an annual grant in collaboration with OK to emerging artists. The grant has previously been awarded to Ellisif Hals and Susanne Skeide (2008), Ignas Krunglevicius (2009), Ann Cathrin November Høibo (2010), Kaia Hugin (2011), Marie Buskov (2012), Sandra Mujinga (2013), Ingrid Lønningdal (2014), Andrea Bakketun and Christian Tony Norum (2015) and Tor Børresen (2016).
Previously exhibited artists at Oslo Kunstforening includes Gavin Jantjes, Fujiko Nakaya, Ukichiro Nakaya, Judy Chicago, Runo Lagomarsino, Jacques Tati, Moataz Nasr, Uriel Orlow and Celine Condorelli, Marit Følstad, Eline McGeorge and Inger Johanne Grytting among others.
Parks and open spaces in Birmingham

Birmingham has 591 parks and open spaces, totalling over 3,500 hectares (14 sq mi), more than any other equivalent sized European city. The centrepieces of Birmingham's park system are the five Premier Parks. Fifteen parks have received the prestigious Green Flag Award. The city also has five local nature reserves, one national nature reserve and a number of Wildlife Trust nature reserves.
One of Birmingham's most popular parks is Cannon Hill Park which covers 250 acres (101 ha) consisting of formal, conservation, woodland and sports areas. Recreational activities at the park include boating, fishing, bowls, tennis, putting and picnic areas. The largest of the parks is Sutton Park covering 2,400 acres (971 ha) making it the largest urban nature reserve in Europe. Birmingham Botanical Gardens are a Victorian creation, with a conservatory and bandstand, close to the city centre. The Winterbourne Botanic Garden, maintained by the University of Birmingham, is also located close to the city centre.
Public parks emerged in the 1830s to improve the health of the working classes living in the over-crowded conditions of the rapidly growing industrial town. It was hoped that parks would reduce disease, crime, and social unrest, as well as providing “green lungs” for the city and areas for recreation.
Most of the land for public parks were either purchased by town councils or donated as gifts. A number of parks were created to commemorate a special occasion, such as the Queen’s Jubilees such as Victoria Park and Queens Park. Even the area around the NEC has free public park areas where wildlife and Lilly ponds thrive
The City's horticultural training facility at King's Heath Park is paired up with Pershore College.
The city centre includes numerous public squares. Among them are Centenary Square, Chamberlain Square and Victoria Square. The historic Old Square is located on Corporation Street. Rotunda Square and St Martin's Square are two of the newest squares in Birmingham, being located within the Bullring Shopping Centre. Brindleyplace also consists of three squares and the National Sea Life Centre.
On November 27, 2006, Birmingham City Council Cabinet received a comprehensive set of documents describing a Parks Strategy for the city, ambitious in its intention to meet Government priorities, formally marking the end of a long period of neglect of urban parks. At the beginning of a list of objectives the document says the strategy will ensure that "a network of high quality parks and other green spaces are provided for Birmingham's citizens and visitors".
Iladalen Park (Oslo)

Iladalen Park is a park in the borough of Iladalen in the district of Sagene in Oslo, Norway. The 27.9 acre park was established in 1948. The park is the centerpiece of the overall planned residential facility in Iladalen, and is the city's best preserved park in the functionalist style, with simplicity and objectivity in design.
To the north of the park is a 3.3-acre playground, with bronze sculpture "Kalv" by Ørnulf Bast, added in 1957. Iladalen Church (Iladalen kirke) is also located adjacent to the park. The church is built of brick and was constructed during 1941.
59°55′53.38″N 10°45′6.93″E﻿ / ﻿59.9314944°N 10.7519250°E﻿ / 59.9314944; 10.7519250
Cebiche de chochos

El ceviche de chochos es un plato preparado a partir de semillas de chocho (Lupinus mutabilis), tarwi o tawri, que se consume en zonas andinas de Ecuador y de Perú. Es una de las formas tradicionales de preparación y aprovechamiento de las propiedades medicinales y nutritivas de esta leguminosa andina.​​​
Dentro de la gastronomía ecuatoriana el ceviche de chochos, también llamado cevichochos, se considera una comida típica de Riobamba cuyo principal ingrediente son las semillas de chocho.​
En el Perú el cebiche de chochos es muy popular en la región de Áncash​​ y también es consumido en otras regiones como Cajamarca, Huánuco, Junín, Cusco y Puno.​​​
En 2007 se elaboró un plato de 30 metros de largo en la Plaza de Armas de Huari como forma de promocionar su consumo.​
Sopa de mariscos

La sopa de mariscos es una preparación culinaria en forma de sopa que presenta como ingrediente uno o varios tipos de mariscos. Este tipo de sopas es muy popular en las cocinas de aquellos países que tienen costa marítima. La sopa suele proceder de un estofado realizado con mariscos y, en algunos casos, se añaden verduras.
Algunas sopas de mariscos son muy populares en las cocinas asiáticas. Una de las más populares en la cocina china es la sopa de pescado cantonesa.
En México, es muy popular el caldo siete mares. En la cocina peruana, cabe destacar los chupes y la parihuela. En Chile, resaltan la paila marina, el mariscal caliente y el caldillo de congrio. En Honduras, la llamada sopa marinera es parte de la gastronomía de este país, especialmente de las zonas costeras caribeñas. En El Salvador, la sopa de mariscos es llamada Mariscada, la cual puede tomarse con o sin crema y es comúnmente consumida por salvadoreños, se destaca su mención en la canción de Aniceto Molina "El Garrobero".
Parrillada de mariscos

Una parrillada de mariscos o parrillada de marisco es un plato formado por diversos mariscos cocinados a la parrilla o a la plancha.
Suele prepararse con distintos tipos de marisco: langostinos, cigalas, carabineros, langosta, bogavante, navajas, etc.​ Se cocinan sobre una plancha o parrilla con sal gorda, ajo, perejil picado y un chorro de aceite de oliva.​ Se suelen dorar por ambos lados empleando unos minutos, se sirven de inmediato muy calientes. En el caso de los mariscos de mayor tamaño se suelen cortar a lo largo para permitir una mejor cocción.​ Es frecuente que se sirva con una rodaja de limón, o medios análogos, para limpiar con su zumo los dedos de los comensales, y quitar el olor del marisco.
Aguacate (Cuba)

Aguacate es una localidad de la provincia de Mayabeque, en Cuba. Hasta 1976 fue un municipio de la provincia de La Habana. A partir de esa fecha se incorporó al municipio Madruga. A partir del 1 de enero de 2011, esta localidad pertenece a la nueva Provincia de Mayabeque. Aguacate es también una estación del Ferrocarril Central de Cuba.
La localidad fue fundada en 1796 por algunos vecinos que se establecieron en el corral de los Siete Príncipes. Este corral se repartió en 1803. Ese mismo año se construyó la primera iglesia, siendo auxiliar de Jibacoa. Después se construyó un oratorio consagrado a Nuestra Señora del Carmen, que reemplazó a la primera iglesia. El ayuntamiento data de 1879. Se encuentra en el kilómetro 73 de la Carretera Central de La Habana a Santiago de Cuba, a la que la une un ramal. Por ferrocarril está a 30 kilómetros de la ciudad de Matanzas y 62 de La Habana. En 1919 tenía una población de 2557 personas, aumentando a 2895 en 1931 y llegando a 3324 en 1943. En el 2002 superaba los 5000 habitantes.
José Raúl Capablanca pasó parte de su infancia en esta localidad.
El aguacate

El aguacate es una canción en tono de pasillo compuesta por el músico ecuatoriano César Guerrero Tamayo.​ La letra de la canción, escrita con rima asonante y con versos que varían de entre cinco a nueve sílabas,​ consiste en una declaración de amor de un hombre hacia una mujer.​ Es considerado uno de los pasillos más famosos y representativos de Ecuador.​
Entre los artistas que han interpretado el tema se cuenta a Julio Jaramillo,​ los Hermanos Miño Naranjo, Juan Fernando Velasco y el Dúo Benítez-Valencia.​
Dentro del Museo del Pasillo, en la ciudad de Quito, existe una sección conocida como la cantina El aguacate, donde se realizan presentaciones musicales y que fue bautizada en honor al pasillo de Guerrero Tamayo.​
Existen distintas versiones sobre el lugar en que la canción fue compuesta y el significado del título. De acuerdo al académico Edwin Guerrero Blum, la canción fue compuesta durante los años en que Guerrero Tamayo vivió en la ciudad colombiana de Pasto y el título haría referencia a la expresión colombiana "estar aguacatado", que se usa para designar a una persona enamorada.​ Por el contrario, Alejandro Pro Meneses asevera que el título nació durante una velada en Cumbayá en que uno de los hijos de Guerrero Tamayo lanzó una semilla de aguacate que cayó sobre el teclado desde el que el músico entonaba el pasillo.​
Otras versiones indican que el nombre nació un día en que el músico se encontraba en el barrio quiteño de La Tola y un vendedor ambulante interrumpió la ejecución del pasillo con el anuncio de venta de aguacates, o que el nombre nació en un poblado cercano a la ciudad de Latacunga, al que Guerrero Tamayo habría llegado por invitación del músico César Viera, y que luego de pedir a los presentes sugerencias para bautizar el pasillo, ellos señalaron que se encontraban bajo un árbol de aguacates y que ese debería ser el título.​
También hay desacuerdos respecto a la fecha de composición. Mientras una versión indica que el pasillo fue compuesto en 1930,​ el escritor Julio Pazos Barrera afirma que en 1918 el pasillo ya se encontraba circulando.​
Día de la Tortilla

El día de la tortilla es un día de fiesta popular celebrada en varios municipios españoles. En algunos de ellos coincide con el día de comienzo del carnaval, es decir, con el jueves Lardero. Es costumbre la peregrinación de los habitantes del municipio a una zona tradicional de la propia localidad o cercana a ella a pasar el día, normalmente en el campo fuera del núcleo urbano. La costumbre obliga a llevar como alimento al menos la tortilla que da nombre a la festividad, normalmente una tortilla de patatas, ya sea sola o en bocadillo. Según la localidad o provincia española las actividades que se realizan durante esta festividad son diferentes, ajustándose a la tradición de cada municipio.
Es costumbre que en los colegios e institutos de la localidad se suspendan las clases a partir de media mañana para celebrar esta tradición, aunque en 2013 no fue así.
Es tradicional "ir a comer la tortilla" al campo, monte a alguna finca, en ese día amigos y familia se reúnen para comer y pasar juntos el día. Además el Domingo Tortillero se celebra la subasta de los pasos de Semana Santa.
El domingo anterior al de Ramos se celebra todos los años el día de tortillero, típicamente conocido en esta zona de la comarca de Benavente como "Tortillero" (a secas, como nombre propio, sin artículo y como núcleo del sintagma nominal) y nunca como "día de la tortilla".
El Tortillero consta de dos partes: la primera consiste en misa, procesión y bendición de campos (esta es una comarca fundamentalmente agrícola) para pedir buenos cultivos y un tiempo adecuado. La segunda parte consiste en la comida en las bodegas de tortilla, carnes a la parrilla, pollo en tartera de barro... feos, roscas... y todo ello acompañado por un buen vino (DOP Vinos de Calidad de los Valles de Benavente).
En algunos lugares, por la tarde se celebra una verbena con los bailes típicos de la región (cita requerida), aunque lo más frecuente es terminar el día en privado, con el grupo de amigos. Además, su bien conservada tradición mantiene intacto el carácter de poco regocijo de la Cuaresma en que se encuadra esta festividad.
La costumbre de Tortillín, en su día bastante extendida por muchos pueblos de esta comarca en torno a Benavente y que constituía la secuela práctica de Tortillero (pues se reunían algunos amigos, familiares o vecinos para aprovechar los restos del día anterior), está perdiéndose y cada vez son menos los que consumen estos restos fuera de su entorno familiar.
En un pueblo en particular, Morales del Rey, esta celebración tiene lugar el 25 de abril, festividad de San Marcos, en lugar del domingo anterior al Domingo de Ramos. La secuencia a seguir es exctamente la misma: Bendición de campos y comida.
Gastronomía de al-Ándalus

La gastronomía andalusí (en árabe, المطبخ الأندلسي al-mutbaj al-andalusí) fueron las costumbres culinarias que tuvieron lugar en al-Ándalus, territorio de la península ibérica que durante el medievo (711 - 1492) estuvo bajo dominio musulmán. La cocina andalusí es conocida por las referencias literarias de ciertos escritores como: Ibn Razin al-Tuyibi, médicos de la época como al-Gafiqi que describe la forma de cocinar los alimentos en un tratado de oftalmología, las referencias realizadas en las obras del lingüista al-Zubaydi y del botánico Abu-l-Hay, así como los estudios glosados en volúmenes de geografía de Ibn al-Ziyyat e al-Razi. No obstante existe una amplia documentación en tratados monográficos donde se detallan los procesos de cocción, guisado, etc de los alimentos y las costumbres asociadas a su consumo.
Hoy en día algunas de las recetas de la gastronomía de España y de Portugal tienen aromas y recuerdos de esta gastronomía que ejerció su influencia sobre el territorio durante casi 800 años.
Los pescados y mariscos formaban parte habitual de la gastronomía de las zonas costeras tal y como se menciona en los textos de Ibn Zuhr. Se comía atún pescado en las playas situadas entre Cádiz y Algeciras. Los pescados se comían frescos o tratados para su conservación, tales como salazones secados al sol, mezclados con vinagre. Otros eran consumidos como condimento alimenticio (murri al-hut), tal y como lo describe el escritor granadino al-Tignari.
Los alimentos más elaborados eran los cereales, las legumbres, las hortalizas y las verduras en general. Se elaboraban platos muy diversos con cebada, trigo y harinas varias. Algunas de las más famosas son el al-atriya, al-nasa, al-sawiq y al-Kusk.
Era muy habitual cocinar la carne acompañada de trigo. Existían otras formas también populares en las que, como el al-skibay, se cocinaba la carne con vinagre y con condimentos al-mutabbajar, que podía ser carne guisada con mosto y diversas hierbas aromáticas. Los acompañamientos de las carnes eran las verduras tales como la coliflor, coles o nabos. Se elaboraban embutidos (al-marqas) con carne picada y envuelta en su propia grasa y especias, metida en tripas de cordero.
Existen libros sobre la temática desde 1260.​
Mercado de pescado de Sídney

El Mercado de pescado de Sídney​ (en inglés: Sydney Fish Market) es una empresa comercial en Sídney, Nueva Gales del Sur, Australia. El Mercado de pescado de Sídney se encuentra en la bahía de Blackwattle, en el suburbio de Inner West de Pyrmont. Se encuentra a 2 kilómetros al oeste del distrito central de negocios de Sídney, en el área del gobierno local de la ciudad de Sídney. El Mercado de pescado de Sídney fue fundado en 1945 por el gobierno del estado y fue privatizado en 1994. Es el tercer mercado de pescado más grande del mundo.
El mercado de pescado de Sídney incorpora un puerto de trabajo pesquero, mercado de pescados y mariscos frescos al por menor, una charcutería, un bar de sushi, una panadería, una tienda de regalos, un mercado de frutas y verduras, una floristería, una tienda de bebidas, una escuela de cocina de mariscos, asientos y un paseo al aire libre para los visitantes.