Comuna Hudești, Botoșani

Hudești este o comună în județul Botoșani, Moldova, România, formată din satele Alba, Baranca, Bașeu, Hudești (reședința), Mlenăuți și Vatra.
Din punct de vedere fizico-geografic, localitatea este în nord-estul țării, în nordul Moldovei, fiind străbătută de drumul național nr. 29 A. Raportat la reședința județului, municipiul Botoșani, comuna se află la o distanță de 62 km spre nord, având ca orașe apropiate Darabani la 12 km nord-est și Dorohoi la 24 km sud-vest.
Comuna Hudesti se învecinează cu Ucraina (raul Prut) la nord-vest și orașul Darabani (satul Bajura) la nord-est, comuna Concești la est, comuna Havarna la sud est, comuna George Enescu la sud și comuna Suharău la sud și sud vest.
Comuna Hudești este situată în partea de nord a județului Botoșani, localitatea Hudești fiind astăzi străbătută de drumul național 29A. Comuna se află la intersecția paralelei de 48º10’25” latitudine nordică, cu meridianul 26º30’15” longitudine estică, în extremitatea nordică a României, având următoarele vecinătăți:
Suprafața comunei este de 10.400ha - 10.449ha, Hudești fiind cea mai mare comună din județul Botoșani. Teritoriul comunei se împarte în:
Relieful face parte din Câmpia Moldovei (Jijiei), o componentă a Podișului Moldovei. Solul este format majoritar din cernoziomuri mediu levigate, adecvate practicării agriculturii. În zonele împădurite cu foioase se regăsesc solurile brune de pădure și soluri cenușii, iar în lunca Bașeului sau a afluenților acestuia predomină solurile aluvionare. În adâncimea scoarței există formațiuni compacte de piatră de carieră și cantități semnificative de nisip cuarțos care se folosește la prelucrarea porțelanurilor și sticlei. Extragerea nisipului cuarțos s-a făcut de-a lungul timpului în locul denumit de localnici „Șes Bordeanu”, aflat între satele Bașeu și Alba. În anul 2009, exploatările se derulau în zona podului dintre satele Bașeu și Hudești, numit „Șes Bompa”.
Conform unui raport de mediu elaborat în 2011 resursele subsolului constau din depozite de nisipuri silicioase în Hudești și Alba, ghipsuri în Hudești, Suharău și Concești, gresii în Hudești, pietrișuri în Baranca, tufuri în Hudești.
Cel mai înalt punct al reliefului este vârful dealului Poiana Nantă la 287,7m și cel mai de jos se află pe Valea Prutului, foarte aproape de Balta Gheorghiu la altitudinea de 121m. A doua cea mai înaltă altitudine este pe Dealul Bașeului la 233m. Toate dealurile din partea de sud-est și est au formă de platouri adecvate pentru practicarea agriculturii. În partea de nord și nord-vest de satul Hudești, majoritatea dealurilor sunt împădurite, expepție făcând Dealul Bărăncii și Dealul Țurcanului. Cele mai bune locuri pentru agricultură sunt terenurile de pe dealurile Lișna, Puturoasa, Podul Manolii, Cuzoiaia, Ceacâr, Dealul Izvorului, Grâie, Dealul Crucii, Cresneanu, Ciritei etc.
Situat în partea de vest a satului Hudești, „Iazul La Axinte” a fost construit în albia majoră a pârâului Bașeu prin stăvilirea acestuia în primul sfert al secolului al XX-lea, cu o suprafață de aproximativ 20 ha. Situat la poalele Dealului Bașeu, „Iazul la Bașeu (Velniță)” a fost realizat prin stăvilirea Bașeului pe la mijlocul secolului al XIX-lea. „Izâtura”, așa cum o denumesc localnicii, a cedat în timp și actualul iaz a fost făcut prin muncă voluntară între anii 1961 - 1962, cu o suprafață de circa 23 ha. „Iazul la Cal Alb”, situat în partea de est a comunei Hudești, a fost amenajat în anul 1973, cu o suprafață de aproximativ 155 ha.
Principala vale care străbate teritoriul comunal este Valea Bașeului pe care curge părăul Bașeu, acesta fiind zăgăzuit în cele trei iazuri menționate în documente istorice încă din secolul al XVI-lea: Iazul Velnița, Iazul Morarului, Iazul Axinte și mai jos - Iazul Calul Alb ( 186ha ). Părăul Bașeu își are izvorul sub panta unui deal din apropierea satului Cristinești și trece pe teritoriul comunei Suharău, după care prin comunele Hudești, Havârna, Știubieni, preia apele părăului Podriga lângă localitatea Săveni și apoi se varsă în râul Prut. Bașeul preia pe parcursul lui prin comuna Hudești apele afluenților - părăul Alb, Ursoiu, Floroiu, părăul Carierei, Șipotului, părăul Morii, Răstoaca și părăul Vatra ( Satului ).
Vegetația acestui areal geografic este specifică zonei de stepă și silvostepă. Aici regăsim fânețe și pășuni, zone unde predomină rogozul, papura și de-a lungul pâraielor și iazurilor, multe pâlcuri de stufăriș. În partea dinspre Prut se găsesc zonele împădurite pe suprafețe întinse cu stejar, ulm, carpen, paltin, plop, jugastru, fag, salcie etc. Toată această vegetație a permis existența unei faune diversificate formată din căprioare, mistreți, vulpi, veverițe, păsări de pradă și multe specii de rozătoare.
De-a lungul timpului satul a cunoscut mai multe denumiri, numele de „Hudeștii Mari” apărând pentru prima oară într-un document din 27 aprilie 1635 prin care pârcălabul de Hotin, Pătrașco Ciogolea, primește întărire pentru „... dreptele lui ocini și danie, din ispisocul de danie și miluire de la Moiseiu Moghila voievod, un sat, anume Hudeștii Mari [s. n.], care este în ținutul Dorohoiului, pe Bașeu, cu vaduri de moară și cu loc de iaz în Bașeu, care, acest sat, a fost de moștenire lui Moise voievod, și l-a miluit cu acest sat, din privilegiul de întărire pe care l-a avut bunicul lui, Dumitru Movilă, fiul lui Văscan Moghilița fost pârcălab, nepotul lui Iațco Hudici, strănepotul lui Pătru Hudici, de la Iliaș voievod cel Bătrân și de la Ștefan voievod cel Bătrân”. Din acest text se poate deduce că în numele de „Hudeștii Mari” este foarte probabil ca să fie asimilate prin moștenirile și daniile care s-au făcut succesiv către reprezentanții familiei Hudici și mai apoi către familia Movilă, mai multe sate care erau situate pe râul Bașeu de o parte și de alta a lui.
Cercetătorii care au analizat și studiat documentele istorice, nu s-au concentrat până în anul 2009 asupra identificării atestărilor documentare ale satelor comunei sau a satului Hudești. Ei au menționat că cele trei denumiri găsite ale localității, „Hudineț”, „Hudinți” și „Hudești”, sunt cu certitudine amintite în documentele cancelariilor din secolele XV - XVI însă, nu au putut afirma fără echivoc o primă atestare credibilă a localității. Informațiile găsite în Documenta Romaniae Historica, A Moldova, în documentele de cancelarie din 13 decembrie 1421, din 14 aprilie 1435 și 19 septembrie 1436,, fac referire doar la prezența boierului Druja Hudici în Sfatul domnesc al lui Alexandru cel Bun, pe de o parte și pe de alta despre dania pe care a primit-o Petru Hudici de la Ștefan Vodă, fiul lui Alexandru cel Bun. De asemenea, dania atestă și prezența lui Petru Hudici în Sfatul domnesc din anul 1436. Este o certitudine că în aceste documente nu există nicio mențiune despre toponimele „Hudinți” sau „Hudineț”. Pentru deslușirea vechimii așezărilor din această zonă, cercetătorii au afirmat că este necesar un studiu aprofundat al documentelor istorice care se regăsesc în colecțiile de arhivă din a doua jumătate a secolului al XV-lea și a celor din secolul al XVI-lea.
Din analiza care s-a făcut asupra documentelor istorice din perioada medievală, în care se găsesc referiri despre înființarea și dezvoltarea satelor din Moldova, rezultă cu claritate că a existat un sat „Hudineț” al cărui nume, în opinia lui Gheorghe Apătăchioae, ar fi fost vechea denumire a satului Hudești, deci și a comunei cu același nume. Din aceleași documente reiese și numele de „Milinăuți”, fostul nume al Milenăuțului de astăzi.
Ion Bogdan în lucrarea sa Despre cnejii români publicată în anul 1903 a arătat că „... este incontestabil că mare parte din satele moldovenești au fost înființate de cneji, juzi sau hatmani care căpătau dreptul de a aduna oameni de prin țară și din țări străine ca să înființeze sate noi”. Bogdan a menționat mai multe sate care au luat numele întemeietorilor, așa cum sunt Bălănești de la Bălan, Pașcani de la Pașca, Ostopceni de la Ostopec, Milești de la Milea, Oniceni de la Onica ș.a.m.d.
Constantin C. Giurăscu a făcut un studiu despre numele cetăților moldovene, târgurilor și orașelor și a menționat că „... E foarte posibil ca unii dintre martorii actelor domnești din secolele XIV - XV, desemnați prin numele lor și al localităților unde ședeau, să nu fie numaidecât dregători din aceste localități, ci boieri sau stăpâni de moșii avându-și reședința acolo. Dacă „Ștefan de Hotin”, menționat la 3 februarie 1397 a fost după toate probabilitățile pârcălabul cetății respective, în schimb Isaia de la Baia, menționat în actul de la 19 septembrie 1436 se numește așa pentru că își avea așezarea aici, în acest târg, după cum alți boieri pomeniți în același act își aveau așezările la Lipnic, Hudineț, Zăbrăuți, Șerbănești, Tutova etc.”
Nicolae Iorga în Studii asupra evului mediu românesc a pomenit despre boierii din timpul domniei lui Ilie Voievod și pe Petru lui Huda ( din Hudești ).
Ca urmare a acestor considerații se poate trage concluzia că satul „Hudineț” și-ar trage denumirea de la familia vornicului Hudici care a avut în proprietate aceste locuri. Iațco Hudici a fost predecesorul familiei Movilă care a ridicat la tronul Moldovei la sfârșitul secolului al XVI și la începutul celui următor șase domnitori - Ieremia Movilă, Simion Movilă, Constantin Movilă, Alexandru Movilă, Mihail Movilă și Moise Movilă. Mihai Costăchescu a precizat că „... familia Movileștilor era coborâtoare, probabil prin femei, din vechea familie Hudici”.
Din toate aceste mențiuni documentare se vede cum satul „Hudineț” a ajuns în proprietatea familiei Movilă timp de peste 100 ani. Paharnicul Ioan Movilă și vornicul Ieremia Movilă au pomenit într-un document din 20 decembrie 1528 că sunt descendenți ai logofătului Ioan Moghilă, Iațco Hudici și Petru Hudici și că aveau în posesie satul „Hudineț”, localizat pe râul Bașeu.
Numele „Hudești”, cu vechea denumire „Lupeni”, a fost descoperit ca dată de atestare într-un document de pe vremea domnitorului Iancu Sasul din 20 ianuarie 1582. În timpul domniei lui Iancu Sasul, Dumitru Moviliță, membru al familiei Movilă, nepot de-al lui Iațco Hudici a vândut marelui vornic Iurescu o parte din satul Hudești „... jumătatea de jos și cu iazuri și cu mori în Bașeu […] pentru 40.000 de aspri”. În același an Iancu Sasul a emis un document de întărire vornicului Ieremia Movilă și paharnicului Simion Movilă pentru câteva sate, printre care „... satul Hudințăi cu case pe Bașău și cu mori și cu heleștei și cu poieni de fânaț ce se numesc Băranca și cu bălți de pești pe Prut în ținutul Dorohoiului... și o bucată de loc, de către Mlenăuți ce se numește Novosălița Hudințăilor [ Lișna Nouă, n. a. ]”
Moșia Hudești a intrat în posesia Movileștilor și altor boieri, așa cum au fost hatmanul și pârcălabul de Suceava Isac Balica ( 1612 ), pârcălabul de Hotin Ignat Ciogolea ( 1630 ), Pătrașcu Ciogolea ( 1634 ), strănepoata Ileana a lui Ioan Movilă căsătorită cu Miron Costin ( 1659 ) și familia Costache Boldur-Lățescu prin Ilie Costache, apoi spătarul Mihail Costache Boldur-Lățescu ( zis Mihalache ), Gheorghe Costache Boldur-Lățescu ( zis Iordache ) care a fost vistiernic, logofăt și hatman în armata moldovenească până în 1857, anul decesului. Iancu Boldur-Lățescu ( Ion Boldur-Lățescu după alte documente ) a vândut-o apoi în 1891 fraților Gheorghe, Ion și Ilie Ciolac.
Așa cum reiese din documentele emise de inginerul hotarnic Alfred Deusch - Planul moșiei Hudeștii Mari și Hotărnicia Moșiei Hudeștii Mari, proprietarii din anul 1882 ai moșiei erau Ioan, Ilie și Gheorghe Ciolac și Ioan Teutu. O parte din păduri a fost vândută lui Iosub Baraț.
În 1905 exista o parte de pădure în posesia Mariei I. Ciolac care a vândut-o lui Nicolae și Malca Selțer din Dorohoi. Ion Franc era în acei ani contabilul moșiei. Ca urmare, a făcut un contract de vânzare-cumpărare cu familia Selțer și s-a angajat să o plătească în 50 de ani cu o dobândă de 4% pe an. Valoarea contractului era de 320,000lei noi. Devenind proprietar, Ion Franc a luat în arendă partea de moșie a lui Ilie Ciolac și a fiicei acestuia - Eufrosina. Reforma agrară din anul 1921 a expropiat 4967ha din averea lui Ion Franc și a altora, suprafața care a rămas tuturor proprietarilor fiind de 1366ha.
Satul Bobești care era în trecut în componența comunei Hudești nu mai există astăzi. El a fost menționat în documentele istorice sub numele Bobeștii de Jos și apare pe harta istorică a moșiei Hudești, iar pe harta lui F.W. Bawr din 1781 deținea o suprafața locuită mai mare ca satul Hudești. Într-un document din 8 martie 1559 s-a menționat că este un „... privilegiu de întărire ce a avut bunicul lor Cozma Bobici, satul ce se numește Bobeștii de Jos, la Bașeu cu loc de iaz și moară”. Așezarea Bobești apare în secolul al XVII-lea ca fiind „... un sat întărit cu loc de iaz și moară lui Ioan”.
Satul Mlenăuți este menționat împreună cu Bobești și Hudești în documentul din 22 iulie 1643 care arată că „... turcu fost stolnic din Cuzlău și Borileanu uricar primind porunca lui Vasile V. V. să aleagă hotarul satului Mlenăuți, dăruit de Miron Barnovschi V. V. mănăstirii Solca și jumătate din Siliștea Licina, cumpărătura lui Evloghie episcop din Rădăuți de la Moișanu cum și cu Petrică, ginerele Tolocicoaei cu frații lui, strângând oameni tineri și bătrâni megieși din Bobești, Petre Roșca din Concești, Gherasim, Andrei Murguian, Toader diac, fiul lui Pricop Bobăscu din Cuzlău, Miron din Bobești... popa Toader din Havârna... Iațco din Hudești care a fost Licina, Glige din Hudești... au aflat cum să le despartă în jumătatea hotarului Mlinăuților și Siliștea Lișna”.
În anul 1774, mult mai târziu, documentele istorice amintesc și de toponimul „Hudeștii Mici”, de fapt referindu-se la satul Miorcani ce se află astăzi în componența Comunei Rădăuți-Prut.
Comuna Hudești este una a nisipului cuarțos, a pădurilor și peștilor și nu în ultimul rând una a cerealelor, oilor și a vacilor cu lapte. Pământul era până la Reforma agrară din 1864 a lui Alexandru Ioan Cuza în proprietatea marilor moșieri din Moldova. Țăranii dețineau doar pământul pe care era construită casa ( zis și butea casei ) care în mod obișnuit era formată dintr-o tindă și o odaie în care își ducea traiul întreaga familie. O excepție erau răzeșii din satul Mlenăuți.
Majoritatea locuitorilor lucrau în agricultură pe Moșia Hudeștii-Mari și pe cea de la Mlenăuți. Ei erau clăcașii care munceau începând cu aratul cu plugul cu boi, semănat, recoltat și până la depozitarea produselor în hambarele boierilor. Creșterea animalelor era o activitate puțin dezvoltată din cauza lipsei izlazurilor pentru pășunat și a fânețelor pentru obținerea furajelor ( nutreț ) pentru iarnă. Stăpânul moșiei avea cel mai mare număr de animale. Clăcașii aveau în cel mai bun caz o vacă costelivă și păsări domestice pe lângă casă.
Din cauză că țăranii nu aveau pământ suficient pentru a-și întreține familiile, ei lucrau moșiile boierilor într-un cadru legiferat de Regulamentul organic ( 1831 - 1832 ) și mai apoi de Legea agrară din 1851 prin care s-a stabilit modul de împărțire al consumului produselor agricole obținute de pe moșii. O treime revenea în exclusivitate proprietarilor și două treimi erau alocate locuitorilor ca sursă de obținere a hranei, pământul revenind în exclusivitate proprietarului. Ulterior, Legea pentru tocmeli agricole din 1893 a îngreunat și mai mult situația țăranilor.
Din cauza lipsurilor materiale, fără pământ, izlazuri, unelte, animale de muncă, țăranii erau obligați să facă înțelegeri ( învoieli ) agricole dezavantajoase cu moșierii. Cele mai folosite învoieli erau dijma și arenda. Ca să primească un teren în arendă sau să se angajeze pe moșie, trebuiau să presteze alte munci în beneficiul administratorului, contabilului sau vechilului. Toate înțelegerile aveau loc pe timpul iernii, atunci când rezerva lor de cereale era pe terminate și vitele nu mai aveau nutreț ( iernatic ). De aceea ajungeau să se angajeze pe prețuri derizorii sau să plătească un cuantum mărit al arendei, de circa 80 - 100lei anual. Dacă nu puteau plăti contravaloarea arendei, aceasta se transforma în zile de muncă. Astfel, țăranii ajungeau să muncească toată viața pe moșia boierească.
Pentru ca să-și mărească veniturile, moșierii își administrau proprietatea prin intermediul vătafilor, vechililor și contabililor. În plus, au recurs la modernizarea lucrărilor agricole prin pluguri mai performante, mașini de secerat și treierat, grape moderne cu discuri etc. În mod trandițional, treieratul se făcea cu caii și cu boii, modalitate care ducea la adunarea recoltelor într-un timp îndelungat și implicit la pierderi importante. Iordache Costache Boldur-Lățescu „... avea deja mașini de treier[at], iar în 1853 a înființat și un atelier la velniță [ distilerie de alcool, n.r. ] pentru construcția unor mașini de treier, condus de maistrul I. Vengle”. Lățescu își promova mașinile de treierat construite la Hudești spunând că sunt mai bune ca cele care erau aduse de la Maximova (?), ultimele fiind mai scumpe și necesitau o mentenanță asigurată de specialiști. Mașinile de treierat din acele timpuri aveau o productivitate de 15.500kg de grâu/zi ( 30 merțe ). În aceeași tendință a modernizării se înscrie și mențiunea documentară ce amintește că Lățescu a cumpărat și o mașină de depănușat porumbul ( de desfăcut păpușoiul ). Cât timp a trăit, Iordache Costache Boldur-Lățescu a fost și crescător de cai și a format pe moșia lui o herghelie care a fost ulterior închisă de Ion Frank care a mai păstrat doar câteva exemplare pentru curse. Acestea erau antrenate pe locul denumit astăzi „La Rotunda”.
În 14 august 1864 a fost publicată Legea rurală, în timpul domniei lui Alexandru Ioan Cuza. Legea este cunoscută ca Reforma agrară din 1864, ea a desființat dijma, podvezile, claca și alte obligații pe care țăranii trebuiau să le presteze pe moșiile boierești. Vestea atribuirii de pământ țăranilor a determinat cea mai mare efervescență socială din 1859 până la acel moment. Legea a fost însoțită și de o proclamație a domnitorului către locuitorii satelor, fapt care a crescut simpatia de care s-a bucurat Cuza în rândul maselor.
Prin Legea rurală din 14/26 august 1864, 406.429 țărani au fost împroprietăriți cu loturi de teren agricol (1.654.964 hectare), iar aproape alți 60.000 de săteni au primit locuri de casă și de grădină. Reforma agrară din 1864, a cărei aplicare s-a încheiat în linii mari în 1865, a satisfăcut în parte dorința de pământ a țăranilor, a desființat servituțile și relațiile feudale, dând un impuls însemnat dezvoltării capitalismului. O bună parte din loturile necesare proveneau din moșiile obținute prin secularizarea averilor mănăstirești. După reformă, țăranii au ajuns să dețină 30% din terenul agricol, restul de 70% fiind deținut de moșierime sau de stat. Ea a reprezentat unul din cele mai însemnate evenimente ale istoriei României din secolul al XIX–lea.
Pentru Hudești, Reforma agrară a avut următoarele efecte. Țăranilor li s-au împărțit contra cost 1.100 fălci ( o falce = 1,43ha = 14,322m² ) de pământ, care adunate cu 350 fălci ale satelor însumau 1.450 fălci, adică circa 22% din suprafața întregii moșii. În 1878, conform unui proces verbal existent la Primăria Hudești, se menționează că din 6.524 fălci care reprezentau întreaga suprafață a moșiei lui Ion Lățescu, fiul lui Iordache Costache Boldur-Lățescu, scăzând 1460 fălci atribuite foștilor clăcași conform Legii rurale din 1864, rămân 5.064 fălci rămase în proprietate privată și de stat. Acestea erau după cum urmează: 2.163 fălci ― teren arabil, 1350 ― pădure, 1216 ― fânețe, 150 ― lunci aflate pe malul Prutului, 107 ― suprafețe de apă la iazuri, 148 ― livezi, 16 ― curți și clădiri și 14 fălci ― drumuri comunale și județene.
Ion Ionescu de la Brad a descris în Agricultura românească în județul Dorohoi publicată în 1866, situația în care se afla moșia din Hudești în 1865, menționând că era cea mai mare proprietate din Plasa Prutul de Sus, pentru că avea o suprafață de 7.000 fălci din care 1.600 fălci erau formate din păduri și se întindea de pe malul Prutului până la Havârna, comunitatea de clăcași fiind de 480 de familii. Ca urmare a Legii rurale din 1864, Ion Ionescu de la Brad a amintit că proprietarul moșiei, hatmanul Ion Costache Boldur-Lățescu a făcut pe cheltuiala sa repartizarea pământurilor către văduve, tineri căsătoriți, slugi și chiar către țiganii emancipați. Moșierul a cultivat „... semănându pes­te 800 de fălci ca și când nici n’ar fi fostu cea mică vorbă de aplicarea legei rurală; dar cu tote că a lucratu bine moșia, a cheltuitu peste 7000 de galbeni, a aratu de două ori, totuși anulu fiindu rău de totu, nu s’a alesu mai cu nimica. Cu speranță în Dumnezeu proprietarulu a începută cu mai curagiu cultura anului viitoru, deja are și semănate peste 180 fălci cu secară și 80 fălci de grâu”.
La Hudești se cultiva în anul 1865 secara care era materia primă pentru distilarea rachiului la velniță ( distilerie ). Cultura cartofului nu era încă introdusă. Velnița avea o producție de 20.000 vedre ( o vadră = 10 litri ) pe an. Braha ( brahă = borhot = reziduu rămas după fabricarea rachiului ) rezultată de la velniță se folosea ca hrană pentru creșterea și îngrășarea animalelor, la o asemenea producție de rachiu se puteau îngrășa până la 300 de boi. Moșia fiind foarte mare se practica și odihnirea terenurilor agricole prin rotația culturilor. Acesta era sistemul agricol moștenit din străbuni. Toată moșia nu se putea cultiva și de aceea o parte a ei era folosită ca fâneață pentru creșterea vitelor și oilor. Ion Lățescu avea puține vite, circa 800 de oi și boi pentru 40 de pluguri. În trecut, tatăl lui, Iordache Costache Boldur-Lățescu, avea multe vite frumoase și de aceea era un renumit crescator de animale. În 1865, după spusele lui Ion Ionescu de la Brad, pe moșia Hudești nu mai erau boi îngrășați, dar nici brahă, care era vândută de negustori cu 3 - 4 galbeni pentru îngrășarea unui bou.
În România în a doua jumătate a secolului al XIX-lea cererea de capital monetar a crescut semnificativ ca urmare a dezvoltării relațiilor de producție capitaliste. Insuficiența sau lipsa capitalului a determinat creșterea exponențială a cămătăriei în forme din ce în ce mai complexe. Petre S. Aurelian a desfășurat o propagandă al cărei scop final a fost crearea și asigurarea unui credit ieftin. Astfel, prima Cooperativă de Credit și Economii „Economia”, de tip Schulze-Delitsch, a fost fondată în anul 1870 la București. În perioada următoare, până în 1893, s-au făcut eforturi pentru organizarea unui credit popular care să funcționeze pe baze cooperatiste, dar și din inițiativa statului, roadele nefiind satisfăcătoare. După fondarea primei Bănci Populare din Urziceni (1891), s-au înființat în România încă 24 de bănci până în 1898 în mai multe județe. Majoritatea aplicau principiile Schulze-Delitsch și cele fondate în Dobrogea principiile Raiffeisen.
Principalii opozanți ai acestei mișcări au fost cămătarii satelor. Spiru Haret a fost cel care a îndemnat la o propagandă națională pentru susținerea ideilor de credit popular ieftin și a deținut portofoliul cultelor și instrucțiunii publice din 1897 până în 1910 în toate guvernele liberale. El s-a folosit de preoții satelor, revizorii școlari și învățători, îndemnând țărănimea la asocieri, crezând că aceasta este o cale de emancipare a acestei clase sociale. Haret a văzut în învățători principala unealtă care să coaguleze interesele comunităților sătești în modernizarea tehnică a producției agricole, în comercializarea produselor lor, dar și în obținerea de credite. Mulți cămătari și-au dat seama de oportunitățile noi create și din opozanți au devenit susținători ai acestor idei. Ei au văzut că asocierea țarănimii le va permite să subscrie capitaluri mari la băncile populare și astfel să domine cooperativele de credit. Ca urmare, până în 1901 s-au fondat în România 168 de bănci populare cu aproape 70.000 membri cu un capital vărsat în valoare de 4.250.000lei.
În perioada 1900 - 1902 creșterea numărului de societăți de credit popular a explodat datorită propagandei făcute de Spiru Haret din cabinetul lui Dimitrie A. Sturdza și Constantin I. Istrati din guvernul lui George Gr. Cantacuzino. Aceștia au văzut avantajele economice și au protejat învățătorii din mediul rural împotriva persecuțiilor din partea celor care erau ostili asocierilor. Ei au cerut învățătorilor să explice țărănimii metodele și principiile cooperației și mai mult de atâta, au trimis tineri să studieze în străinătate despre experiența pe care au obținut-o alții dintr-o astfel de mișcare. Ca urmare, la 29 martie/11 aprilie 1903 a fost promulgată Legea Băncilor Populare și a Casei lor Centrale, redactată de Constantin Stere. Scopul principal al acestei legi a fost acela de a coordona mișcarea și a realiza o legătură între băncile populare.
Pentru Hudești ideea creării unei bănci populare în localitate a avut un larg ecou. Similar altor zone din România, intelectualii satelor de pe moșie și-au adus aportul lor în această direcție. Principalul element catalizator a fost învățătorul Ion Alexandrescu care era directorul Școlii Costăcheasca. El a organizat numeroase întruniri ale sătenilor și împreună cu mai multe persoane, cu preponderență din Vatra și Hudești, au depus garanțiile și au făcut formele legale de fondare în 1904 a „Băncii Populare de Credit Alexandru Ioan Cuza” cu sediul în Lupeni. Primul consiliu de conducere al băncii a fost format din Ion Alexandrescu, preotul Dumitriu, Theodor Antochi, Ion Cozmolici și alții.
Concomitent s-a format obștea agricolă sătească condusă de aceiași Ion Alexandrescu, preotul Dumitriu și fostul primar Costache Chițac. Banca populară a făcut în 1910 împrumuturi către obștea agricolă. Capitalul a fost folosit pentru arendarea timp de 10 ani a 800ha de teren arabil aflat în proprietatea Eufrosinei Ciolac. Prin valorificarea recoltei din anul 1911 s-a reușit achitarea a 50% din valoarea împrumutului. Obștea agricolă s-a implicat în construirea unui pod peste Părăul Morii în 1913, la confluența acestuia cu râul Bașeu, și a mai construit un hambar pentru depozitarea produselor agricole. Podul a purtat numele de „Podul Alexandrescu”.
La inițiativa învățătorului Alexandrescu a luat ființă în anul 1906 „Cooperativa de Consum Frăția” cu sediul în Lupeni. Cooperativa a avut filiale în satele din jurul Lupenilor. În 1908, ea avea un capital 7.057lei și vindea locuitorilor obiecte de uz casnic, unelte, produse alimentare și mărfuri de uz general. În anii de dinaintea Primului Război Mondial existau în satele comunei peste 20 de cârciumi și prăvălii particulare. Prăvăliile achiziționau pe timp de iarnă produsele agricole de la țărani la prețuri derizorii și apoi le revindeau primăvara cu profituri mărite. Cârciumarii la rândul lor vindeau pe credit băuturile alcoolice și luau toamna, la recoltare, în contrapartidă cerealele la prețuri mici.
În plus de toate acestea, viața de zi cu zi era împovărată și de taxele și impozitele pe care țăranii trebuiau să le plătească statului. Prin comparație, dacă un țăran plătea în anul 1906 un impozit de 2.2lei / pogon ( un pogon = 0.5ha ), moșierii care aveau în proprietate mii de pogoane plăteau 0.5lei / pogon. La înrăutățirea situației materiale a țăranilor au contribuit învoielile agricole înrobitoare, exploatarea desfășurată de către negustori și cămătari, dar și creșterea continuă a impozitelor către stat.
Privind situația la nivelul României, băncile populare și-au adus contribuția la o ieftinire a creditului agricol și ca urmare, au realizat o ameliorare a stării sociale și economice a multor familii de țărani, dar nu spectaculoasă, și nu în ultimul rând au avut un rol educativ în mediul rural. Cooperativele de credit au susținut crearea de asociații, preluarea terenurilor agricole moșierești în arendă, valorificarea produselor agricole cu ajutorul cooperativelor de consum care depindeau de ele și facilitarea achiziționării de unelte și mașini.
Răscoala țărănească din 1907 a început în data de 21 februarie (8 februarie s.v.) 1907 în Flămânzi, Botoșani și s-a răspândit, în perioada următoare, în toată țara. Răscoala a fost înfrântă de guvern, reprimarea ei de către armată soldându-se cu morți și răniți. Cauzele sunt, încă, controversate : au fost ani cu recolte mult mai slabe (ex. 1899, 1904), țărănimea își mărea constant suprafața agricolã, în detrimentul marii proprietăți, marea majoritate a țărănimii nu a participat la revoltă, indivizi ce nu erau muncitori agricoli au participat la evenimente, au fost mobilizați zeci de mii de țărani, ca soldați, ce nu au susținut revolta. Aceste aspecte nu scuză însă nici represiunea brutală care a urmat și nici numărul de morți.
Din studierea numeroaselor documente rămase prin arhivele statului, a rezultat că răscoala din 1907 a cuprins majoritatea localităților din județul Dorohoi. Cele mai intense mișcări țărănești s-au derulat în Hudeștii-Mari, Ibănești, Horodiștea, Păltiniș, Hânțești, Brăiești. Știubeni, Săveni, Mihăileni și Darabani. În multe sate erau deja înființate bănci populare, obști și cooperative, care au fost încurajate de socialistul Spiridon Elefterescu-Urzică din Dorohoi, să funcționeze prin toate mijloacele de propagandă existente în acele vremuri. Elefterescu s-a folosit de aceste oragnizații, ca principale unelte care să ducă la emancipare socială, economică și politică a țăranilor, mijloace care trebuiau să-i pregătească pentru opera de socializare care s-a petrecut după trecerea a câtorva decenii.
Frământările țăranilor din satele hudeștene au început în vara anului 1906. Învățătorul Ion Alexandrescu, care și-a adus aportul la coagularea intereselor țărănimii de aici într-o obște agricolă și a participat la înființarea „Băncii Populare de Credit Alexandru Ioan Cuza” și a „Cooperativei de Consum Frăția” din Lupeni, l-a îndemnat pe săteanul Ion Gălbău din Alba să procure broșurile „Către săteni” și „Împroprietăririle țărănești” redactate de omul politic Vasile Kogălniceanu, personalitate progresistă a vremii, fruntaș al mișcării socialiste, fiul lui Mihail Kogălniceanu, dar și poezia „Noi vrem pământ!” scrisă de George Coșbuc.
După cum se știe, Vasile M. Kogălniceanu a fost în acei ani mai mult decât asociat cu factorii care au generat tulburările din lumea satului din România și ca atare a fost intens mediatizat. Acesta, împreună cu învățătorul Alexandru Vălescu, un vechi colaborator al lui Constantin Dobrescu-Argeș al cărui cumnat era, a inițiat înființarea unui partid țărănesc. Cu ocazia expoziției jubiliare din anul 1906, care aniversa patru decenii de domnie a Regelui Carol I, pe lângă alte conferințe și manifestări, s-a desfășurat și primul congres țărănesc la „Sala Oppler” din București. Atunci a avut loc și lansarea apelului „Către săteni” care reitera măsurile de primenire a situației țăranilor ca urmare a chemării „Frați Țărani” din 1896. Kogălniceanu dorea o bază socială pe care să construiască un partid țărănesc care să fie format din preoții, învățătorii, notarii, primarii și țăranii înstăriți ai satelor.
Apelul „Către săteni” a avut adeziuni semnate de 40.000 de persoane și s-a tipărit în 10.000 de exemplare care au fost distribuite cu ajutorul intelectualilor satelor și al încasatorilor „Gazetei Țăranilor”. Publicația a fost înființată la sfârșitul secolului al XIX-lea de Constantin Dobrescu-Argeș și era condusă de Alexandru Vălescu. Gazeta nu avea un caracter programatic revoluționar însă, dacă cineva era abonat la această publicație se putea aștepta la represalii din partea autorităților. După suprimarea răscoalei din 1907, Vasile Kogălniceanu și Alexandru Vălescu au făcut luni de detenție pentru propaganda de instigare pe care au desfășurat-o în acei ani. Activitatea lor de atunci este cunoscută azi ca „Afacerea V. M. Kogălniceanu”.
Acel moment, care nu era unul oarecare, era cauzat de agitația produsă de cluburile socialiste care au tulburat o mare parte a populației rurale, care începuse a se radicaliza. Ca urmare, înființarea reuniunilor țărănești avea scopul bine definit de a canaliza organizarea politică a țăranilor către o direcție liberală și de a-i îndepărta de opțiunea socialistă, violentă și directă.
Broșurile aduse de Ion Gălbău au fost distribuite țăranilor hudeșteni, citite și explicate celor adunați în grupuri pe la case de către intelectuali sau slujitorii bisericilor. Învățătorul Ion Alexandrescu a organizat adunări la școală unde explica conținutul publicațiilor. Broșurile au fost distribuite și în comunele Suharău, Darabani, Horodiștea, Păltiniș ș.a.m.d., pentru ca să fie citite de locuitorii satelor. Agitația desfășurată de învățătorul Ion Alexandrescu a determinat pe primarul comunei să întocmească un raport în data de 29 iulie 1906 adresat prefectului județului Dorohoi în care a consemnat că „... în școala din această comună în toate zilele și serile se fac convocări de locuitori de către învățătorul Ion Alexandrescu unde li se vorbește despre nedreptățile sociale și se critică abuzurile autorităților comunale”.
În ziua de 15 septembrie 1906 în raportul făcut către prefectura județului Dorohoi, inspectorul de plasă a menționat că „... după alegerile comunale, în Hudeștii Mari cea mai mare parte din locuitorii fără drept de vot au început manifestările cu muzică mergând parte la școală, unde odăile s-au luminat deodată, iar o parte au plecat spre satul Vatra. Manifestanții au stat la școală până la ora 4”. Semnalul răscoalei din județul Dorohoi a fost dat în comuna Hudești de către învățătorul Ion Alexandrescu în urma activității de propagandă pe care a făcut-o printre localnici în lunile iulie și septembrie 1906. La 31 decembrie 1906, 200 de săteni din satele comunei s-au adunat la primărie unde au dat primarului și poliției o petiție în care cereau pământ agricol. În fruntea lor au fost Vasile Sârghi, Ion Galbău, Ion Amălinei și Ion Apăvăloaiei din Alba, Gheorghe Minciună, Dumitru V. Macovei, Chirică Stelea și Neculai Sâsâeac din Vatra, Costache Andreescu, Neculai Baltă, Vasile Asăvoaie și Neculai Brumă din Lupeni, Ion D. Dogaru, Toader Amălinei, Gheorghe Barzaban, Vasile D. Dogaru și Gheorghe Roșu din Bașeu. Învățătorul Alexandrescu nu a participat la manifestație pentru că era plecat în vacanță la Botoșani. Revizorul școlar Anton Popescu a scris o înștiințare către Ministerul Instrucțiunii Publice și Cultelor în care a menționat că ”... învățătorul Alexandrescu, dirigintele școalei Costăcheasca din Hudeștii-Mari n-are niciun amestec în întâmplările din... ziua de 31 decembrie 1906, fiind dus în familie la Botoșani chiar de la începutul vacanței Crăciunului și, neîntorcându-se de acolo la Hudești decât la finele vacanței, iar dezordinea în comună a fost provocată în adevăr din cauza unor broșuri ajunse în mâinile unor săteni știutori de carte...”.
Țăranii erau nemulțumiți și îi acuzau pe Ilie Ciolac, Ion Franc și pe arendașilor acestora, că nu au rezolvat cererilor lor de a li se distribui pământ agricol sub formă de arendă în bani. Mișcarea lor din acea zi nu s-a soldat cu violențe și ca urmare s-a căzut de acord pentru constituirea unei delegații a sătenilor care să prezinte cererile lor la Ministerul de Interne din București. Nemulțumirile sunt atestate documentar în adresa nr. 2099 din 13 ianuarie 1907 a Ministerului de Interne către Ministerul Instrucțiunii Publice „... locuitorii comunei Hudeștii-Mari, luând cunoștință de cuprinsul unor broșuri ce le-au fost răspândite de învățătorul Ion Alexandrescu, s-au hotărât a se întruni cu toții din satele comunei Hudești, în ziua de 31 decembrie 1906, cu intențiunea să se devasteze casa proprietarului Ion Franc pentru că a ocupat teritoriul acelei comune și exploatează pământul, iar primăvara următoare să meargă cu plugurile și să are pământurile proprietății d-lui Franc precum și acel ce-l are în arendă”. Ei doreau ca arendașii să fie alungați și moșiile să fie luate de stat și date în arendă țăranilor. Cum nu s-a rezolvat nimic, manifestațiile și-au urmat cursul și în ianuarie și februarie 1907. Sătenii au cerut din nou în 23 februarie 1907 să li se dea pământ, iar la 28 februarie s-au adunat cu intenția să distrugă velnița ( distileria ) lui Ion Franc. Au fost trimiși jandarmi de la Compania de Jandarmi Dorohoi, sub comanda sublocotenentului Cucu Grigore. Acesta a făcut un raport organului superior în care a spus:
Vestea răscoalei din Hudeștii Mari și Ibănești s-a întins repede în tot județul Dorohoi. Între 3 - 7 martie răscoala s-a generalizat cuprinzînd localitățile Păltiniș, Bajura, Darabani, Horodiștea, Oroftiana de Sus, Rădăuți-Prut, Broscăuți, Hînțești, Brăiești ș.a.m.d. Pretutindeni, țăranii cereau pămînt pentru agricultură și ușurarea învoielilor agricole și izlazuri pentru vite. La 1 martie s-au adunat peste 400 de răsculați, au înconjurat curtea primăriei și au cerut ca arendașii și Ion Franc să fie izgoniți, iar lor să li se dea pământul în arendă la prețul pe care îl plăteau moșierii. În aceeași zi a sosit în comună Petre Ștefănescu, secretarul general din Ministerul de Interne, și prefectul județului Dorohoi Vasile Miclescu. Aceștia au promis că vor face intervenții pe lângă Ion Franc pentru facilitarea arendării terenurilor agricole. În aceeași zi, sătenii din Oroftiana au atacat casa arendașului și la Coțușca conacul moșierului a fost distrus.
Inspectorul județean Varlaam a menționat într-un raport că la începutul lunii martie 1907, autoritățile era îngrijorate că răscoala țăranilor din Horodiștea și Hudeștii-Mari să nu escaladeze la nivel regional. În 4 martie hudeștenii s-au adunat din nou la primărie în așteptarea răspunsului prefectului la promisiunile pe care acesta le-a făcut la 1 martie. Prefectul a venit înconjurat de armată, dar a plecat la Darabani fără să acorde locuitorilor vreo atenție. Adunarea oamenilor, vizibil iritată, s-a mobilizat și a pornit încolonată spre Darabani, trecând prin Vatra și Concești de unde a atras în mișcare pe alți locuitori. La intrarea în Darabani a fost oprită la barieră sub imperiul armelor de patrulele de soldați, motiv pentru care a fost dispersată.
În 5 martie, autoritățile au împușcat la Botoșani cinci răsculați. Evenimentul a declanșat în județul Dorohoi un nou val de proteste. Previziunea prefectului Vasile Miclescu care spunea că centrul de răsculați de la Darabani se va muta spre Dorohoi a fost întemeiată. Același inspector Varlaam a semnalat că „... în conformitate cu știrile primite de la primarul din Hudeștii-Mari, la Hudești urmează să se concentreze țăranii din Darabani, Păltiniș, Horodiștea, Hudeștii-Mari, Ibănești și Suharău și de acolo să pornească spre Dorohoi”. Ca urmare a semnalărilor prefectului din Dorohoi făcute către Ministerul de Interne, în vederea întăririi militare, au fost trimiși în 8 martie la Darabani și Hudești 400 militari ce făceau parte din Regimentul 24 Infanterie<.
Evenimentele din aceste zile au fost mediatizate și în presa timpului după cum urmează:
Prefectul județului Dorohoi a trimis o telegramă către Ministerul de Interne în 15 martie 1907 prin care atenționa că „... aci agitația continuă în mai multe comune, dar are caracter mai grav în Hudeștii-Mari și Darabani”. În 16 martie s-au adunat în fața primăriei din Hudești un mare număr de țărani pentru că venise deja răspunsul negativ al Ministerului de Interne cu privire la cererile lor și se vedeau în imposibilitatea organizării lucrărilor agricole de primăvară, contractele de arendare a terenurilor nefiind încheiate. Țăranii au trecut la amenințări cu incendierea conacelor moșierești și împărțirea pământurilor cu forța. Amenințările au avut o reacție din partea autorităților. Acestea au trimis în 16 martie în Hudești un pluton de 20 jandarmi rurali de la Compania de Jandarmi Dorohoi, sub comanda sublocotenentului Cucu Grigore.
În 18 martie a mai venit un escadron de cavalerie din Regimentul 4 Roșiori „Regina Maria”. Între timp au început arestările. Moșierul Ion Franc a ținut să trimită și el o baterie de tunuri de la București, care a fost poziționată pe Dealul Bașeului și pe Dealul Biserici din Lupeni. Strategia lui Franc era să distrugă satul Alba, unde locuia capul răscoalei - Ion Gălbău, în cazul în care răsculații ar fi trecut la acțiuni de violență asupra proprietăților lui.
Mișcarea țărănească din 1907 din Hudeștii-Mari nu s-a lăsat cu victime omenești, dar mulți localnici au fost arestați și au fost duși la Tribunalul din Dorohoi pentru depistarea instigatorilor. Prefectul Vasile Miclescu a fost schimbat cu Gheorghe Văsescu ca urmare a venirii la putere a partidului liberal. Ancheta care a avut loc, s-a făcut cu intervievarea a 472 de persoane din Hudești. Toate au fost eliberate și trimise la casele lor. Cu toate că învățătorul Ion Alexandrescu nu a fost arestat, i s-a deschis proces public de către procurorul județului pentru acuzația de instigare la răscoală. În 20 martie 1907, Alexandrescu a fost suspendat de către Ministerul Instrucțiunii Publice și Cultelor din funcția de învățător, ca urmare a unei adrese primite de la Ministerul de Interne. Procesul s-a încheiat în 12 iunie 1907 cu achitare. Alexandrescu a fost susținut pe tot timpul procesului de inspectorul școlar Anton Popescu „... care era considerat de autoritățile județene ca instigator al răscoalei”. Tribunalul Dorohoi a concluzionat că „... după intense și îndelungate cercetări, învățătorul Ion Alexandrescu din Hudeștii-Mari, comună care a dat semnalul răscoalei în județul Dorohoi, este scos de sub urmărire”. Pentru acțiunile de propagandă pe care le-a făcut, Ion Alexandrescu a fost persecutat de organele de stat și de susținătorii lui Ion Franc cu tentative de evacuare din locuința sa de la Școala Costăchească ( 1913 ), dar și cu amenințări cu bătaia.
Căpitanul Constantin Răceanu a menționat că ”... începutul răscoalelor din județul Dorohoi și localitatea de unde s-a auzit mișcarea în întregul județ a fost comuna Hudeștii-Mari” și „... Alexandrescu este autorul moral al răscoaleidin Hudeștii-Mari, deoarece a adus în comună broșurile lui Kogălniceanu pe care le-a împărțit la țărani, aceștia citindu-le la întrunirile de la cârciuma băncii populare”. Ca urmare a intervenției trupelor armate care au venit în comună s-au făcut noi promisiuni ale moșierilor de a încheia contracte de tocmeli agricole la vechile prețuri.
Revizorul școlar Gheorghe Șerban și protoiereul econom Cozma Petrovici, delegați de comunicare cu țăranii din 23 de sate răsculate din județ, au prezentat o dare de seamă în 15 aprilie 1907 în care au arătat că ”... la Hudeștii-Mari, acum e liniște și au intrat la învoială cu proprietarul. Dintre săteni unii ne-au declarat că învățătorul Ion Alexandrescu din acea comună i-a pus la cale să ceară pământ distribuindu-le broșurile Către săteni de Vasile Kogălniceanu, dându-le explicații complementare. Acestea fiind rezultatele obținute de noi, vi le supunem cunoștinței dumneavoastră”. Pentru legăturile lui cu sătenii din județul Dorohoi, Vasile Kogălniceanu a fost chemat pentru a fi audiat și judecat la Dorohoi, prin adresa judecătorului de instrucție nr. 835 din 14 martie 1907. Guvernul a luat măsuri pentru prevenirea unor altor evenimente similare însă, Legea Învoielilor agricole, Legea Casei Rurale, Legea Împotriva Trusturilor Arendășești etc., s-au dovedit a fi necuprinzătoare situației de fapt a maselor țărănești.
În conformitate cu numeroasele descoperiri arhelogice care s-au făcut în zona administrată de comuna Hudești, s-a constatat existența unei populații care a trăit de milenii pe aceste locuri. Informațiile sunt de cele mai multe ori lapidare sau lipsesc cu desăvârșire pentru unele perioade de timp, așa cum sunt epoca bronzului și epoca fierului. Din epoca feudală s-au identificat unele date despre locurile și satele din Hudești, însă ele nu sunt suficiente și nici nu se poate stabili care este gradul lor de obiectivitate. Baza de dezvoltare economico-socială a constituit-o agricultura și într-o anumită măsură creșterea animalelor.
Cercetarea etnografică asupra comunei Hudești definește tipurile de așezări omenești, gospodării și locuințe, ocupații și meșteșuguri practicate de locuitori. Ca urmare se desprinde concluzia că satele comunei se aliniază tipului de așezare adunată, care este specifică zonelor în care predomină relieful de podiș, unde se găsesc case și anexe, distanțate între ele, în jurul cărora se află grădini, culturi de viță de vie sau livezi de pomi fructiferi, așa cum este definită gospodăria în specificul locuințelor moldovenești. Ion Ionescu de la Brad a menționat faptul că sătenii din Vatra și Alba au casele înconjurate de livezi și pomi fructiferi. Accesul spre fiecare proprietate se face pe drumuri principale sau secundare. Locuințele erau caracterizate de casele ridicate pe furci de stejar și brâie realizate din ulm și îngrădiri verticale din nuiele de aceeași esență. Ele erau lipite cu lut, respectiv argilă și paie.
Primele sate care s-au format pe teritoriul comunei au fost Vatra, Hudești ( Lupeni ), Mlenăuți și Bobeștii de Jos. Au fost așezări mici cu un număr redus de familii în apropierea caselor stăpânilor și a moșiilor acestora. Familiile nou întemeiate și-au făcut locuințele mai departe de casele părinților, acolo unde au găsit terenuri agricole mai bune. Astfel s-au format noi grupuri de case pe baza cărora s-au format noile sate Bașeu, Cuzoaia, Lișna Nouă și Podiș. Bobeștii de Jos a fost desființat de proprietarul moșiei și mutat pe locul unde este astăzi satul Alba. Unii locuitori ai Bobeștilor s-au relocat la Concești, Vatra și Hudești. Informațiile provenite din tradiția orală spun că locuitorii aceștia fiind în mijlocul moșiei aduceau pagube moșierului și acesta pentru a rezolva situația le-ar fi dat locuri de casă către pădure și altora prin alte locuri. Bătrânii satului au spus că problema nu ar fi fost rezolvată și pagubele s-au mutat la pădure. O confirmare a acestor informații o aduce faptul că satul Alba este singurul din zonă în care locuitorii au astăzi în posesie terenuri agricole acolo unde a fost vechiul sat.
O dată cu creșterea demografică a apărut necesitatea construirii de drumuri și apoi cea a împrejmuirii grădinilor și caselor cu garduri din bețe de răsărită ( floarea soarelui ), stuf sau nuiele. În Vatra, o parte din Hudești și Mlenăuți, construirea drumurilor s-a făcut în funcție de locurile unde erau ridicate casele, aceasta fiind explicația faptului că drumurile sunt întortocheate, practic văzându-se cu ochiul liber lipsa sistematizării. Prin comparație, în satele mai noi drumurile sunt drepte. În această zonă, similar cu alte zone din România, exista obiceiul umblatului prin grădini, asta pentru că în perioadele ploioase ale anului drumurile erau impracticabile din cauza solului argilos, drumurile nefiind pietruite. Ca să ajungă la Dorohoi, Darabani sau Cernăuți, locuitorii mergeau pe jos dus - întors, iar pentru distanțe mai mici foloseau uneori carul cu boi.
Dacă după Al Doilea Război Mondial „... odată cu căderea nopții, vechile sate hudeștene erau cuprinse de întunericul cel fără de margini și doar ici-colo se zărea în depărtare câte o lampă dacă nu cumva vreun opaiț cu seu de animale...”, „... călătorul care trece astăzi [ în 2010, n. r. ] pe ulițele satului poate vedea case noi și arătoase, acoperite cu tablă sau țiglă, model italian sau spaniol și multe case vechi, acoperite cu stuf, în care mai locuiește un bătrân sau bătrânică, dar cele mai multe sunt pustii... Opincile și traista au ajuns la muzeu... Satul moare, dar nu se predă”.
Conform recensământului efectuat în 2021, populația comunei Hudești se ridică la 5.647 de locuitori, în scădere față de recensământul anterior din 2011, când fuseseră înregistrați 6.067 de locuitori. Majoritatea locuitorilor sunt români (94,07%), iar pentru 5,56% nu se cunoaște apartenența etnică. Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor sunt ortodocși (86,72%), cu o minoritate de penticostali (5,9%), iar pentru 5,68% nu se cunoaște apartenența confesională.
Localitatea a primit indicatorul de sat european pentru investiții în lucrări de aducțiune și distribuție a apei. Operațiunea s-a bucurat de sprijinul întregii comunități care a construit șanțuri pentru conducta de aducțiune achiziționată tot din fonduri locale.
Comuna Hudești este administrată de un primar și un consiliu local compus din 15 consilieri. Primarul, Dimitre-Cătălin Zlei[*]​, de la Partidul Național Liberal, este în funcție din 1 noiembrie 2024. Începând cu alegerile locale din 2024, consiliul local are următoarea componență pe partide politice:
Existența așezărilor umane în nordul României este atestată prin numeroase situri arheologice, multe neexplorate încă, vechimea lor pierzându-se în negura veacurilor. Mediul propice viețuirii umane precum și relieful și bogata rețea hidrografică a cărei exponent de seamă este bazinul râului Bașeu, au facilitat apariția comunităților din cele mai vechi timpuri. O astfel de așezare deschisă din eneoliticul dezvoltat al Culturii Cucuteni faza B, este cea aflată în apropierea locului numit „La Brazdă”, la circa 1km sud-est de satele Vatra și Hudești, la intersecția drumurilor care vin din acestea. Suprafața sitului este de circa 10ha și este localizată pe un teren cu o înclinare dinspre sud spre est, aproape de șipotul numit „La Cresneanu”, limitrof cursului Bașeului, pe „Dealul Izvorului”.
În această așezare eneolitică este, în opinia lui Gheorghe Apătăchioae, nucleul apariției celor două sate Vatra și Hudești. În partea de nord a sitului au fost descoperite fragmente de ceramică pictată și în partea de sud-est s-au găsit fragmente încă necatalogate. Aproape de apa Bașeului au fost găsite fragmente de ceramică pictată cu simbolul soarelui, arsă, galben-roșiatică. Această zonă nu a avut parte de o cercetare sistematică, ea fiind explorată inițial în 1973 de către profesorul Costache Jacotă și obiectele au ieșit la iveală cu ocazia unor lucrări agricole. Au fost descoperite vase întregi și urmele unor locuințe care aveau vetre de foc bine conturate. Au fost identificate așchii obținute prin cioplire, unelte din silex, fusaiole, dar și greutăți pentru plase de pescuit, figurine zoomorfe și antropomorfe. Remarcabilă rămâne ceramica comună, nepictată și mai puțin îngrijită, urmată de cea pictată cu negru și roșu pe fond brun-gălbui. Decorul este unul liniar fiind demarcat pe unele fragmente cu benzi de linii paralele. Deosebit este decorul cu simbolul soarelui de pe unele artefacte care denotă proximitatea originii lor la epoca bronzului. fiind cunoscut faptul că în acele timpuri cultul soarelui a fost predominant pe plan religios.
Costache Jacotă a descoperit, tot în anul 1973, situl arheologic de la Hudești numit „La Carieră” situat pe drumul dintre satele Hudești și Alba, la nord-vest de dispensarul uman, pe panta sudică a Dealului Țurcani. Aici coexistă o așezare deschisă din epoca migrațiilor a Culturii Sântana de Mureș-Cerneahov suprapusă peste o așezare deschisă a Culturii La Tène din epoca eneolitică.Similar este situl descoperit de Dumitru Jar în 1972 la Baranca în locul „Vatra Satului”.
În apropiere de situl „La Cresneanu” se află altă așezare deschisă aparținând Culturii La Tène târzie ( Daci liberi ) aflată pe același areal cu alta similară din epoca migrațiilor ce ține de Cultura Sântana de Mureș-Cerneahov. Așezarea se află în locul denumit „La Corlățeanu” într-o văgăună ce are deschiderea înspre sud la Iazul Calul Alb, aproape de locul numit „La Ciacâr”. Aici, profesorul P. Șadurschi a descoperit în anul 1980 urme de vase ceramice, două gâturi cu toarte de amfore romane și pahare tronconice.
Pe partea dreaptă a râului Bașeu, la circa 1,5km de intersecția șoselei DN29A cu drumul ce duce la Mlenăuți, pe tarlaua „La Ilie”, dar și în „Hârtopul Grădinii” sau la „Dealul Morii” s-au descoperit așezări umane care aparțin Culturii Cucuteni. „La Ilie” au fost găsite fragmente ceramice cu urme de decoruri. S-au cules unelte și arme din silex - vârfuri de săgeți, răzuitori și străpungători. La „Hârtopul Grădinii”, aflat în aval de barajul de la Calul Alb, s-au prelevat fragmente ceramice de slabă calitate cu urme de pictură și așchii rezultate din cioplirea silexului. La „Dealul Morii”, descoperire făcută de profesorul Gheorghe Toma, au fost găsite greutăți pentru plasele de pescuit, fusaiole, topoare de piatră cu gaură, vârfuri de săgeți din silex, ceramică din pastă roșie și foarte multe așchii rezultate din cioplirea silexului.
Au fost de-a lungul timpului și descoperiri datorate hazardului la situl de la Baranca ( Cetățuia ), La Pâșcov, Podiș ( Alba ) sau Șindrilița, a unor topoare plate, vârfuri de săgeți și dălți din silex. Ceramica este variată - pahare bitronconice, farfurii, vase mari, figurine zoomorfe sau cănițe.
Studiind harta topografică a României la scara 1-25.000, Octavian Liviu Șovan a identificat pe teritoriul comunal alte situri aflate sub formă de movile, respectiv morminte tumulare, care nu au fost încă cercetate de către cineva de specialitate. Profesorul Gheorghe Toma a mai identificat pe teren încă din anul 1975 alte situri rămase necercetate, așa cum sunt cele de la Movila de la Mlenăuți - la Vest de Sat ( împreună cu Costache Jacotă ) și Movila Burtoasă la Hudești.
Este de menționat că niciodată până în anul 2010 nu s-au făcut cercetări sistematice ale siturilor arheologice de pe teritoriul comunei Hudești. Singurii care s-au implicat într-o astfel de activitate au fost profesorii de istorie din comuna Hudești care împreună cu elevii au cules o serie de obiecte care au fost expuse în muzeele școlare din Mlenăuți, Vatra și Hudești. Profesorii de istorie au fost - Gheorghe Toma, Adăscăliței Gheorghe, Murariu Ion, Prahoveanu Ion și Chițac Gheorghe.
În perioada 1960 - 1963 s-au făcut cercetări hidrogeologice asupra zăcământului de nisipuri cuarțoase de la Hudești de către Comitetul Institutului Geologic al României prin I.G.E.X. ( Intreprinderea Geologică de Exploatări Miniere ). Ca urmare s-a constatat existența unui zăcământ care se întinde pe o suprafață de peste 40km² aflat în perimetrul localităților Bajura - Hudești - Suharău. Prin forajele care s-au făcut pe două perimetre restrânse, s-a determinat că zăcământul are grosimi semnificative și conținut în cuarț la cele mai ridicate standarde. Nisipul cuarțos de la Hudești este cel mai bun din România.
Prima zonă explorată a fost în perimetrul satelor Alba - Bașeu și a doua în perimetrul de nord-est al satului Hudești la kilometrul 69 de pe șoseaua DN29A, Dorohoi - Darabani. Zonele cercetate se încadrează altimetric între 140m ( lunca râului Bașeu ) și 266m ( dealul Poiana Turcului ). Nordul Podișului Moldovenesc unde se găsește zăcământul, se încadrează morfologic printr-un relief pronunțat, apărut prin fenomenul de eroziune cauzat de apele de suprafață, fapt care a dus la apariția unor văi cu un profil larg și cu pante accentuate. Relieful minor se regăsește doar în luncile văilor, cea mai importantă fiind cea a râului Bașeu care are o lățime care nu depășește 500m în cea mai lată porțiune a ei. Alunecările de teren de pe pantele văilor sunt vizibile și frecvente, însă majoritatea lor sunt stabilizate.