davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Star Tattooed

Star Tattooed is an indie vocal house music project by Bulgarian award winning songwriter and producer Miro Gechev and Dary Oreshkova featured on many compilation CDs released in Europe, Russia, and Israel, including the likes of David Guetta, Bob Sinclar, Fedde Le Grand, Pakito and Benny Benassi. The project started in the summer of 2005 for a pilot project for Miro's label and recording studio 2AM. The pilot, a song called "Make Me High" featuring vocals of Ava, became licensed by Airplay Records/Universal Music - France, reaching number 30 of the official single sales charts of France. It remained in the French Top 100 Single Sales for 11 weeks. "Make Me High" was also awarded the viewers choice for 'best hit' on the 9th annual music awards of Bulgarian music TV channel MMTV. The song entered in the annual Top 100 of Evropa Plus radio (Russia). The videoclip of "Make Me High" is directed by Valeri Milev. Single remixed by Enzo Mori & Stephan Clark.
In 2008, another track by Star Tattooed was released through Airplay Records/Universal Music - France, called "What A Music!", which reached the top 10 for vinyl sales chart on French DJBuzz.com. The videoclip of "What A Music!" is directed by Lachezar Avramov. Single was being remixed by Enzo Mori & Stephan Clark (2007), Fred De F (2008)
In September 2008, Star Tattooed premiered "Wanna See U", featuring Bulgarian Music Idol finalist Plamen, during the 10th annual music awards of MMTV, a Bulgarian music channel. In January 2009, "Wanna See U" was released digitally while another track was premiered, "Baby (What About)" featuring Alexandra Raeva, a popular Bulgarian public figure and owner of a commercial clothing brand named Aggata. Shortly after, "Baby (What About)" had received great feedback - #1 on the Bulgarian National Radio chart, #1 on Pro Fm Sofia. Both tracks will be released by Airplay Records and distributed by Universal Music Division ULM.
Pădurea Glodeasa

Pădurea Glodeasa este un sit de importanță comunitară (SCI) desemnat în scopul protejării biodiversității și menținerii într-o stare de conservare favorabilă a florei spontane și faunei sălbatice, precum și a habitatelor naturale de interes comunitar aflate în arealul zonei protejate. Pădurea este situată la limita sud-estică a Transilvaniei cu Muntenia, în județul Prahova.
Aria naturală se află în extremitatea nordică a județului Prahova (la limita teritorială cu județul Brașov), pe teritoriul administrativ al comunei Valea Doftanei, în partea nordică a satului Trăisteni.
Zona a fost declarată sit de importanță comunitară prin Ordinul Ministerului Mediului și Dezvoltării Durabile Nr.1964 din 13 decembrie 2007 (privind instituirea regimului de arie naturală protejată a siturilor de importanță comunitară, ca parte integrantă a rețelei ecologice europene Natura 2000 în România) și se întinde pe o suprafață de 544 hectare. Situl reprezintă o zonă împădurită (pădure seculară virgină de brad și fag) încadrată în bioregiune alpină aflată în bazinul superior al Văii Doftanei (păduri de foioase, păduri în amestec, tufărișuri, pajiști alpine și subalpine, ape curgătoare, cheiuri, stâncării); ce conservă habitate naturale de tip: Păduri dacice de fag (Symphyto-Fagion), Păduri de fag de tip Luzulo-Fagetum și Tufărișuri alpine și boreale.
La baza desemnării sitului se află mai multe specii faunistice și floristice enumerate în anexa I-a a Directivei Consiliului European 92/43/CE din 21 mai 1992 (privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică).
Printre speciile faunistice protejate aflate în arealul sitului se află: ursul brun (Ursus arctos, ivorașul-cu-burta-galbenă (o broască din specia Bombina variegata) și tritonul carpatic (Triturus montandoni), toate aflate pe lista roșie a IUCN, căprioară (Capreolus capreolus) sau pisică sălbatică cretană (Felis silvestris cretensis), precum și un gasteropod (Alopia plumbea doftanae) endemic pentru România.
Flora protejată a sitului are în componență arbori: brad argintiu (Abies alba), zadă (Larix decidua) și ierburi cu specii de: brâncuță (Rorippa islandica), orhidei cu specii de Herminium monorchis, Pseudorchis albida și Goodyera repens, brebenei (Corydalis solida), buzișor (Corallorhiza trifida), silur (Euphrasia micrantha), orhideea fantomă (Epipogium aphyllum) sau sugătoare (Monotropa hypopitys) .
În vecinătatea sitului se află câteva obiective de interes istoric, cultural și turistic; astfel:
Ape subterane

Apele subterane definesc ansamblul apelor care se află în golurile scoarței pământului, care se formează sub acțiunea forței gravitaționale a planetei noastre.
Presiunea hidrostatică exercitată de apa subterană are o valoare care se calculează cu ajutorul formulei lui Pascal (fizician francez, 1623-1662):
unde:
Sub acțiunea forței gravitaționale, apele subterane curg prin golurile subterane. La aceasta se adaugă proprietățile caracteristice ale apei precum efectul capilar (important pentru plante, sau migrării apei prin rocile poroase), tensiunea superficială a apei care determină formarea picăturilor de apă și menținerea solurilor umede. Apa subterană ia parte la recircularea apei în natură. Tot în cadrul apelor subterane sunt considerate și apele fosile care au luat naștere în Sahara cu milioane de ani în urmă.
Pânza freatică ia naștere din precipitațiile care se infiltrează în pământ, ori din infiltrațiile de apă din albia apelor curgătoare și stătătoare (râuri, fluvii, lacuri), această pătrundere a apei prin straturile permeabile (lat. Aquifer) va fi oprită de o rocă impermeabilă (Aquiklud) care joacă rolul unui canal. Acest sistem de canale poate să fie supraetajat.
Nivelul sau oglinda apei freatice se poate observa în fântâni fiind un indicator al cantității de apă subterană (potențialul hidrologic). Frecvent apele subterane se află sub presiune, ceea ce explică formarea fântânilor arteziene.Apele subterane, la fel ca cele de la suprafață, curg sub acțiunea gravitației, însă viteza de scurgere a apelor subterane este mai redusă, fiind influențată de natura rocii (mărimea granulelor sau porilor) care joacă și rolul de filtru, poziția apelor fiind schițată pe hărți hidrografice. Apele subterane ies la suprafață sub formă de izvoare, a căror apă este filtrată și are o concentrație diferită în minerale.
Activitățile umane pot să influențeze negativ calitatea (prin poluarea aerului, solului sau a apelor de la suprafață) și cantitatea apelor subterane (printr-o folosire irațională a apei). Cauze naturale sunt în primul rând seceta prin cantitate redusă, sau lipsa precipitațiilor.
Apă curgătoare

Apa curgătoare este o apă care curge pe o albie și se varsă în altă apă, curgătoare sau stătătoare (lac, mare sau ocean).
În categoria "ape curgătoare" se încadrează următoarele tipuri de cursuri de apă dulce:
O porțiune dintr-o apă curgătoare, în care apa curge lin și albia prezintă o adâncitură, de obicei săpată în stâncă, se numește galdan.
Râurile, sau alte corpuri de apă curgătoare, nu transportă numai apă ci și sedimente și aluviuni (scurgere solidă). În zonele cu viteză mică de curgere, acestea se depun și duc la colmatarea albiei.
Un curs de apă subteran se numește acvifer. În subteran, apa curge prin pământul poros, de obicei prin pietriș și uneori prin nisip, similar cu apa de suprafață, sub formă de râuri. Apa este reținută în formă de lacuri subterane în zonele cu pământ neporos, de obicei stâncă sau argilă. Poate ieși la suprafață ca izvor, uneori ca izbuc. Izbuc se numește locul de ieșire la suprafață, de obicei virulentă, a unui curs de apă subteran. Ieșirea apei se poate face fie permanent, fie cu intermitențe, la intervale de timp foarte precise.
Atunci când o apă curgătoare trece prin zone cu relief accidentat, se produce uneori o cădere de apă, care poartă denumirea de cascadă.
Prin opoziție, apă stătătoare sau apă stagnantă se numește acea apă imobilă, care se adună în depresiuni, respectiv în lacuri, în bălți, mlaștini sau în alte formațiuni acvatice.
Materiale media legate de Apă curgătoare la Wikimedia Commons
Captarea apei

Captarea apei este o lucrare hidrotehnică prin care apa este preluată din surse naturale de apă, pentru alimentarea cu apă.
Sunt constituite din pânze sau cursuri de apă subterană, alimentate din apele provenite din precipitații, din apele de suprafață, (râuri, pârâuri, lacuri), din apele de condensare provenite de la mari adâncimi (condensarea făcându-se în părțile superioare ale scoarței terestre) sau din ape infiltrate artificial.
După modul lor de cantonare și scurgere se clasifică astfel:
Sunt în general mult mai abundente, fiind formate din apele curgătoare și din lacurile naturale și artificiale. În cazuri extreme, pentru consumatori cu necesar de apă redus, se poate recurge, direct, la apele meteorice.
Apa mărilor și oceanelor, este tot mai frecvent folosită ca sursă de apă, dar necesită costuri mari pentru tratare, în procesul de desalinizare.
Principalele criterii, pe baza cărora se stabilește soluția, pentru alegerea sursei de apă, sunt:
Acestea se stabilesc în urma studiilor necesare, cum ar fi:
Secetă

Seceta este o stare climatică extremă, caracterizată prin faptul că o anumită regiune suferă din cauza lipsei necesarului de apă, însoțită frecvent de caniculă. Seceta poate fi clasificată ca:
În România au existat următoarele intervale de secetă prelungită: 1894-1907, 1945-1951, 1983-1994, 2000-2003. [1]
Ape internaționale

Termenii de ape internaționale sau ape transfrontaliere se aplică în cazul în care oricare dintre următoarele tipuri de corpuri de apă (sau bazinele lor de drenaj) transcend granițele internaționale: oceane, ecosisteme marine mari, mări și estuare regionale închise sau semiînchise, râuri, lacuri, sisteme de apă subterană (acvifere) și zone umede.
De la apusul la răsăritul soarelui

De la apusul pana la răsăritul soarelui (titlu original: From Dusk Till Dawn) este un film de groază american din 1996 regizat de Robert Rodriguez, după un scenariu de Quentin Tarantino. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Harvey Keitel, George Clooney. A primit Premiul Saturn pentru cel mai bun film de groază, și a devenit un film idol.
Răsărit

Răsăritul este momentul dimineții timpurii între apariția unei margini a Soarelui deasupra orizontului, la est, până la apariția completă a discului acestuia deasupra orizontului. Răsăritul nu trebuie confundat cu momentele dimineții timpurii premergătoare acestuia, care se numesc auroră și crepusculul de dimineață, în decursul cărora lumina începe să apară.
Întrucât refracția luminii face ca discul Soarelui să fie vizibil înaintea prezenței sale efective la orizont, din punct de vedere optic atât răsăritul cât și apusul sunt iluzii optice. Iluziile optice ale soarelui sunt foarte similare cu cele generată de lună.
Imagini
Statuia „Răsăritul” din Mamaia

Statuia „Răsăritul” este un monument istoric situat în stațiunea Mamaia. Figurează pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: CT-III-m-B-02948.
Statuia „Răsăritul” este amplasată lângă Hotel „Pelican", în spațiul verde spre Promenadă. Autor este sculptorul Cornel Medrea în anul 1961.
Stâlp (construcție)

În construcții, termenii stâlp, suport, stativ, pilon sau coloană, se referă la o grindă verticală care este folosită pentru a susține un element masiv de construcție și de a prelua sarcini. Are lungimea mare în raport cu dimensiunile secțiunii transversale.
Un stâlp se sprijină, de obicei, pe un prag, o talpă sau fundație.
Stâlpii au fost și sunt folosiți ca o componentă portantă esențială în aproape toate metodele de construcție din lemn, cum ar fi în construcția tradițională a etajelor și în construcția modernă a structurilor din lemn. Pentru a stabiliza construcția, suporții (stâlpii) sunt consolidați cu traverse și contrafișe. În construcția cu rame din lemn, golurile (compartimentele) sunt umplute în mod tradițional.
Spre deosebire de montant, un pilon este, introdus în pământ la fel ca un țăruș sau plasat într-o groapă de stâlpi, de exemplu în sistemul de construcții cu piloni. Suporții scurți sunt numiți și pari sau țăruși.
Casa Goangă

Casa Goangă este un monument istoric aflat pe teritoriul municipiului Curtea de Argeș.
Casa părintească a baritonului Petre Ștefănescu Goangă, ridicată la începutul secolului XIX, este cea mai amplă construcție rezidențială tradițională păstrată în centrul istoric. Păstrează, bine conservate, structura de zidărie și lemn, și partiul arhitectural. Prispa generoasă, de sub acoperișul de șiță tradițional, orientată spre curte, constituie elementul major al compoziției.
Munții Pădurea Craiului

Munții Pădurea Craiului ocupă partea de nord-vest a Munților Apuseni din lanțul muntos al Carpaților Occidentali, constituindu-se într-o adevărată peninsulă ce se desprinde din corpul central al Apusenilor, fiind desfășurată între depresiunile Vad-Borod și cea a Beiușului. Cel mai înalt vârf din masiv este Vârful Hodrâncușa cu 1027 metri.
Munții Pădurea Craiului ocupă o suprafață de aproximativ 1150 km² și se încadrează din punct de vedere administrativ în partea central-estică a județului Bihor, ocupând o pondere de 15,2 % din suprafața acestuia. În același timp, reprezintă zona montană cea mai apropiată de orașul Oradea (aflat la circa 35 km de Vârciorog și la 60 km de Șuncuiuș).
Pădurea Neagră

Pădurea Neagră (în germană Schwarzwald) este o zonă montană împădurită din landul Baden-Württemberg, în sud-vestul Germaniei. Este împrejmuită de valea Rinului la vest și sud. Cel mai înalt vârf este Feldberg cu o înălțime de 1.493 metri. Este o importantă zonă turistică cu mai multe stațiuni montane și balneare, printre care orașul balnear Baden-Baden.
Din acești munți izvorăște Dunărea, al doilea fluviu ca lungime din Europa, care se varsă în Marea Neagră prin Delta Dunării de pe teritoriul României.
Pădurea Neagră se întinde de la Rinul de sus din sud până la Kraichgau din nord. În vest este limitată de câmpia Rinului superior (care, dintr-o perspectivă a regiunii naturale, include și lanțul de jos de la poalele dealurilor); în est se trece la Gäu, Baar și la dealul de la vest de Klettgau. Pădurea Neagră este cea mai înaltă parte a sculpturilor din sudul Germaniei și o mare parte este împădurită dens, un fragment din pădurea herciană a antichității. Se află pe pietrele subsolului cristalin și Bunter Sandstone, iar granița sa naturală cu peisajele înconjurătoare se formează prin apariția mucegaiului, care este absent din piatra de temelie din Pădurea Neagră. Datorită fertilității solului care depinde de roca de bază, această linie este limită de vegetație. De la nord la sud, Pădurea Neagră se întinde pe o lungime de peste 160 km, atingând o lățime de până la 50 kilometri în partea de sud și până la 30 de kilometri în nord (31 mi × 19 mi).
Materiale media legate de Pădurea Neagră la Wikimedia Commons
Turnul de apă din Chișinău

Turnul de apă (denumit și Castelul de apă) este un monument de arhitectură și artă de însemnătate națională, introdus în Registrul monumentelor de istorie și cultură a municipiului Chișinău. Edificiul a fost zidit la sfârșitul secolului al XIX-lea după un proiect întocmit de Alexander Bernardazzi, pe cel mai înalt punct al orașului de la acea perioadă. Muzeul este cunoscut ca Turnul de apă, deoarece aici la început își avea sediul instituția furnizoare de apă potabilă din orașul gubernial.
În prezent muzeul orașului Chișinău, turnul găzduiește expoziția „Istoria orașului”, exponatele căreia datează din intervalul sec. XV-XX. De asemenea, pe ultimul nivel al castelului de apă se organizează deseori expoziții de picturi, fotografii, vernisaje, și chiar concerte.
Odată cu construcția turnului a apărut și prima rețea de canalizare din Chișinău, elaborată pe timpurile primarului Carol Schmidt. Acesta alimenta cu apă zona centrală a orașului, cu o capacitate de 200 mii de căldări de apă pe zi.
Din 1892 până în 1940, clădirea a servit drept turn de apă, iar din 1940 a fost folosită ca turnul pompierilor (în foișorul de foc de la nivelul superior se afla cisterna cu apă), alături localizându-se unitatea de pompieri. Ca un muzeu al orașului Chișinău, turnul a început să lucreze în anul 1971.
Înălțimea turnului până la cornișă este de 22 m. Pereții sunt construiți din piatră locală, cu câteva rânduri de cărămidă. Grosimea lor variază de la 60 cm la nivelul superior, până la 2 m la fundament. Înlăuntrul turnului s-a păstrat o scară metalică în formă de spirală fabricată la uzina din Chișinău a lui Serbov-Sîrbu, iar în timpul renovării din 2013, a fost instalat un ascensor.
În timpul cutremurului din anul 1990 clădirea a fost grav avariată, și a fost închisă timp de zece ani. În anul 2000, muzeul s-a redeschis, însă doi ani mai târziu a fost din nou închis pentru renovare. În 2011 își deschide ușile din nou, iar apoi, după o altă reamenajare, în 2013.
Un turn asemănător, care însă nu s-a păstrat, a existat la intersecția străzilor Vasile Alecsandri și Veronica Micle.
Uzina de Apă din Suceava

Uzina de Apă din Suceava (în germană Wasserwerk der Stadt Suceava) este un ansamblu de clădiri cu valoare de patrimoniu industrial în care a funcționat fosta uzina de apă a orașului Suceava, dată în folosință la data de 12 august 1912. Ea se află pe Strada Apeductului nr. 4, în zona Suhat.
Acest edificiu a fost inclus, sub denumirea de „Fosta Uzină de Apă”, pe Lista monumentelor istorice din județul Suceava din anul 2004, având codul de clasificare SV-II-m-B-21030.
În clădire funcționează Centrul de Arhitectură, Cultură urbană și Peisaj „Uzina de Apă” Suceava.
Framer

A framer is someone who builds or creates frames. In construction work, frames may be built from wood or metal and provide support and shape to a structure. In a related sense, framers may create frames for art works, pictures, or mirrors. The term framer is also used for the authors of a formal text such as a constitution.
In building construction a framer is a carpenter who assembles the major structural elements of a wood-framed building called the framing. Framers build walls out of studs, sills, and headers; build floors from joists, beams, and trusses; and frame roofs using ridge poles and rafters or trusses. Platform framing is the most common method of construction.
Timber framers are framers who work in the traditional style of timber framing, historically with wooden joinery. Timber framing is a type of light framing in which wood (as the building structure) and drywall framing are used.
In the traditional chair making industry, it was the bodger who produced the turned parts of a chair and the benchman who produced the splats, side rails and other sawn parts. However it was the framer who assembled and finished the chair with the parts supplied by the bodger and benchman.
A picture framer is the person who builds picture frames for artwork and photographs. The first carved wooden frames as we know them today appeared on small panel paintings in twelfth and thirteenth century Europe. Framed panel paintings were made from one piece. The area to be painted was carved out, leaving a raised framing border around the outside edge, like a tray. The whole piece was then gessoed and gilded. Painting the image on the flat panel was the last thing to be done. Eventually, a more efficient method was developed which used mitred moulding strips. These strips were attached to a flat wooden panel which produced a similar result to the carved panel, but were more cost effective. The modern picture framer can use a variety of materials for the frame, but essentially the framing technique remains the same.
A framer can be the creator, inventor or author of a formal text such as a law or constitution.
A framer can also be a language translator who is responsible for producing the translated text.
AER for Romania

AER for Romania was an ecological Romanian electoral alliance active between December 2023 and February 2024. Established on 9 December 2023, exclusively as an electoral alliance between the Green Party – The Greens (PV VERZII) and the Ecologist Party of Romania (PER), the alliance was formed to participate together in the June 2024 European Parliament elections in Romania.
Marius Lazar, Lavinia Cosma and Florin Secară, as leaders of the alliance, declared on 9 December that the two parties reached an agreement to give confidence to the green, environmentalist electorate to invest a useful vote in the 2024 elections.
Alianta AER is an ecological alliance, which is addressed to all nature lovers, to entrepreneurs with a green vision, to all those who believe in the need for clean air, clean water and clean products.
The Alliance is considered to be left-of-center economically and fiscally, supporting higher budgets allocated to education, health and environmental protection. Also, the alliance supports the increase of the minimum wage and demands the elimination of all special pensions.
From a cultural point of view, the alliance is considered a moderate one supporting investments in the Romanian countryside, the promotion and preservation of the Romanian cultural identity and the PER opposes same-sex marriage.
Improved water source

An improved water source (or improved drinking-water source or improved water supply) is a term used to categorize certain types or levels of water supply for monitoring purposes. It is defined as a type of water source that, by nature of its construction or through active intervention, is likely to be protected from outside contamination, in particular from contamination with fecal matter.
The term was coined by the Joint Monitoring Program (JMP) for Water Supply and Sanitation of UNICEF and WHO in 2002 to help monitor the progress towards Goal Number 7 of the Millennium Development Goals (MDGs). The opposite of "improved water source" has been termed "unimproved water source" in the JMP definitions.
The same terms are used to monitor progress towards Sustainable Development Goal 6 (Target 6.1, Indicator 6.1.1) from 2015 onwards. Here, they are a component of the definition for "safely managed drinking water service".
Indicator 6.1.1 of SDG 6 is "Proportion of population using safely managed drinking water services". The term "safely managed drinking water services" is defined as: "Drinking water from an improved water source that is located on premises, available when needed and free from fecal and priority chemical contamination".
In 2017, the JMP defined a new term: "basic water service". This is defined as the drinking water coming from an improved source, and provided the collection time is not more than 30 minutes for a round trip. A lower level of service is now called "limited water service" which is the same as basic service but the collection time is longer than 30 minutes.
Service levels are defined as (from lowest to highest): Surface water, unimproved, limited, basic, safely managed.
To allow for international comparability of estimates for monitoring the Millennium Development Goals (MDGs), the World Health Organization/UNICEF Joint Monitoring Program (JMP) for Water Supply and Sanitation defines "improved" drinking water sources as follows:
Water sources that are not considered as "improved" are:
Water sources of Mumbai

Mumbai controls several dams in Shahapur Taluka (Thane district) that deliver water to the City and Suburban areas. The Western Ghats trap most of the moisture laiden monsoon clouds which feed these dammed rivers. Currently, these dams/ lakes deliver approximately 3.4 billion litres of water to Mumbai City and Suburban areas daily. Here are the dams/ lakes supplying the city the water it needs to survive:
Tansa and Vaitarna dams supply the Southern region of Mumbai, while the rest supply the suburbs. An underground tank in Malabar Hills is used to store the water.
Metropolitan Area Outer Underground Discharge Channel

The Metropolitan Area Outer Underground Discharge Channel (Japanese: 首都圏外郭放水路, Hepburn: shutoken gaikaku hōsuiro), popularly known as G-Cans, is an underground water infrastructure project in Kasukabe, Saitama, Japan. It is the world's largest underground flood water diversion facility, built to mitigate overflowing of the city's major waterways and rivers during rain and typhoon seasons. It is located between Showa and Kasukabe in Saitama prefecture, on the outskirts of the city of Tokyo in the Greater Tokyo Area.
Work on the project started in 1992 and was completed by early 2006. It consists of five concrete containment silos with heights of 65 metres (213 ft) and diameters of 32 metres (105 ft), connected by 6.4 kilometres (4.0 mi) of tunnels, 50 metres (160 ft) beneath the surface, as well as a large water tank with a height of 25.4 metres (83 ft), with a length of 177 metres (581 ft), with a width of 78 metres (256 ft), and with fifty-nine massive pillars connected to seventy-eight 10 MW (13,000 hp) pumps that can pump up to 200 metric tons (200 long tons; 220 short tons) of water into the Edo River per second.
G-Cans, originally G-CANS PROJECT, is the name of a civic group whose goal is to "transform the area surrounding the Metropolitan Area Outer Underground Discharge Channel and the Shōwa Drainage Pump Station into a new cultural and community hub, utilizing these regional resources to promote regional development"; "CANS" represents the idea that "anything can be done with the ideas and actionable proposals of us citizens". While the term "G-Cans" is commonly used in English to refer to the Metropolitan Area Outer Underground Discharge Channel itself, it originally refers to this specific civic initiative.
35°59′51″N 139°48′42″E﻿ / ﻿35.99750°N 139.81167°E﻿ / 35.99750; 139.81167
St. Augustine grass

St. Augustine grass (Stenotaphrum secundatum), also known as buffalo turf in Australia and buffalo grass in South Africa, is a species of grass in the family Poaceae. It is a warm-season lawn grass that is popular for cultivation in tropical and subtropical regions. It is a medium- to high-maintenance grass that forms a thick, carpetlike sod, crowding out most weeds and other grasses.
St. Augustine is a dark green grass with broad, flat blades. It spreads by aboveground stolons, commonly known as "runners", and forms a dense layer.
The grass occurs on both sides of the Atlantic Ocean, including much of the southeastern United States, Texas, Mexico, and Central and South America. It has escaped cultivation in California, Hawaii, many Pacific islands, South Africa and New Zealand.
St. Augustine grass occurs in most Caribbean and Mediterranean areas. It grows best in tropical climates. It is often seen in lagoons and marshes, on shorelines, and wherever there is a good amount of moisture.
Only recently has commercially valuable and viable seed for St. Augustine become available, so it has typically been propagated by plugs, sprigs, or sod. Once the grass is cultivated, it can propagate on its own.
St. Augustine can grow in a wide range of soil types with a pH between 5.0 and 8.5. It usually blooms in spring and summer.
St. Augustine grass is commonly used in pastures and on ranches. It is a popular lawn grass, rivalling bermudagrass, though St. Augustine is somewhat less drought-tolerant.
A number of cultivars have been developed:
Mowing the grass

Mowing the grass (Hebrew: כיסוח דשא) is a metaphor used to describe a strategy used by Israel against Palestinian militants in the Gaza Strip.
The term was coined by Efraim Inbar and Eitan Shamir. These are usually carried out by conducting short, sharp military operations to maintain a certain level of control over the area without committing to a long-term political solution, similar to how one would mow a lawn to keep it neat and tidy.
According to Adam Taylor in The Washington Post, "the phrase implies the Palestinian militants in the Gaza Strip and their supply of crude but effective homemade weapons are like weeds that need to be cut back."
Naftali Bennett referred to the idea in a speech in 2018 when he said "מי שלא מכסח את הדשא, הדשא מכסח אותו ('He who does not mow the grass, the grass mows him')."
Phalaris arundinacea

Phalaris arundinacea, or reed canary grass, is a tall, perennial bunchgrass that commonly forms extensive single-species stands along the margins of lakes and streams and in wet open areas, with a wide distribution in Europe, Asia, northern Africa and North America. Other common names for the plant include gardener's-garters and ribbon grass in English, alpiste roseau in French, Rohrglanzgras in German, kusa-yoshi in Japanese, caniço-malhado in Portuguese, and hierba cinta and pasto cinto in Spanish.
The stems can reach 2 metres (6.6 ft) in height. The leaf blades are usually green, but may be variegated. The panicles are up to 30 centimetres (12 in) long. The spikelets are light green, often streaked with darker green or purple. This is a perennial grass which spreads underground by its thick rhizomes.
A number of cultivars of P. arundinacea have been selected for use as ornamental plants, including variegated (striped) cultivars – sometimes called ribbon grass – such as 'Castor' and 'Feesey'. The latter has a pink tinge to the leaves. When grown, although drought-tolerant, it likes abundant water and can even be grown as an aquatic plant.
Reed canary grass grows well on poor soil and contaminated industrial sites, and researchers at Teesside University's Contaminated Land & Water Centre have suggested it as the ideal candidate for phytoremediation in improving soil quality and biodiversity at brownfield sites.
The grass can also easily be turned into bricks or pellets for burning in biomass power stations. Furthermore, it provides fibers which find use in pulp and papermaking processes.
P. arundinacea is also planted as a hay crop or for forage.
This species of Phalaris may also be used as a source for the psychedelic drugs DMT, 5-MeO-DMT and 5-OH-DMT (bufotenin), as well as Hordenine and 5-MeO-NMT; however, N,N-DMT is considered most desirable. Although the concentrations of these compounds is lower than in other potential sources, such as Psychotria viridis and Mimosa tenuiflora, large enough quantities of the grass can be refined to make an ad hoc ayahuasca brew.
In many places, P. arundinacea is an invasive species in wetlands, particularly in disturbed areas. It has been reported as an invasive weed in floodplains, riverside meadows, and other wetland habitat types around the world. When P. arundinacea invades a wetland, it inhibits native vegetation and reduces biological diversity. It alters the entire ecosystem. The grass propagates by seed and rhizome, and once established, is difficult to eradicate.
P. arundinacea now has worldwide distribution. It is regarded as native to both North America and Eurasia, but this is debated and it appears that the populations in North America are made up of a mixture of cultivars of both those that were introduced from Europe and indigenous varieties.
Specimens contain varying levels of hordenine and gramine.
Leaves of P. arundinacea contain DMT, 5-MeO-DMT and related compounds. Levels of beta-carbolines and hordenine have also been reported.
Paseo de los Héroes Amazónicos

El Paseo de los Héroes Amazónicos​​ (o denominado en el proyecto como Av. Mariscal Cáceres-Paseo de los Héroes Amazónicos) es una acera museológica, exclusivamente pedestre, ubicada en el centro y a lo largo de la Avenida Mariscal Cáceres, en Iquitos, Perú. Es una obra reciente en la ciudad. Ejecutada por el alcalde de Maynas, Salomón Abensur Díaz, fue construida en todo 2009​ e inaugurada a inicios de 2010. Está principalmente dedicada a los héroes que ofrecieron su vida para proteger el pueblo amazónico durante los diferentes combates, entre ellos los realizados en Güeppí.
La obra fue ejecutada con un presupuesto de 9,400 000 soles. Para la construcción se removió toda el área de tierra de la avenida que se encontraba a lado derecho del carril vía Este, dejando una avenida más ancha que la habitual: 14 metros. La anterior vía era angosta, provocando recurrente congestión vehicular.
El paseo constituye en una acera central en la avenida de 4 metros, que se separa los dos carriles vía Este y Oeste, con un sendero losado y los lados adornados con 40 bustos sobre pedestales de los héroes, además de 43 faroles, jardines ornamentales y algunos asientos resguardados por pequeños toldos. Durante la noche cada busto recibe su propia iluminación: un foco ubicado frente al busto, a lado opuesto. El paseo inicia en la Avenida Miguel Grau con la estatua de un soldado sosteniendo el Pabellón Nacional del Perú, y a su vez, reposa sobre un pedestal más grande, conocido como El Soldado Desconocido. Las orillas de la acera están protegidas por balaustres de cadena, para así impedir que los peatones pisen los jardines. Los dos actuales carriles, vía Este y Oeste, miden 5 metros, mejorando el tránsito vehicular.
Solamente cuatro largas cuadras de la acera está adornada con bustos (hasta la calle Ramón Castilla), continuando las siguientes partes de la acera (sin ellas, pero con el mismo cuidado ornamental) hasta llegar a la calle ribereña Caballero Lastre del lago Moronocha, uno de los confines occidentales de Iquitos.
El Paseo de los Héroes Amazónicos es considerado una de las obras modernizadoras en Iquitos. El Paseo es tan largo que cruza casi toda la ciudad. Debido a eso, muchas calles cruzan por el Paseo. Las calles tangentes son los extremos.
La inauguración se realizó el 4 de enero de 2010, donde asistieron todo el vecindario por donde pasa el paseo. El encargado en la inauguración fue el comandante general de la RMO Alfredo Murgueytio Espinoza, junto al alcalde de Maynas, Salomón Abensur.​
El 26 de marzo de 2010 el Paseo fue lugar de una romería como primera actividad del LXXVII Aniversario del Combate de Güeppí, y fue una de las principales debido que el Combate de Güeppí fue uno de los enfrentamientos más importantes en la historia de la Amazonia y el Perú.​
Francisco Pons Sorolla

Francisco Pons-Sorolla y Arnau (Madrid, 17 de febrero de 1917-5 de marzo de 2011) fue un arquitecto y urbanista español.​
Fue hijo del pintor Francisco Pons Arnau y de María Sorolla García, hija del pintor Joaquín Sorolla. Obtuvo el título de arquitecto en la ETSAM de Madrid en la promoción de 1945. Fue director general de Arquitectura durante casi tres décadas, inicialmente del Ministerio de la Vivienda, así como de sus sucesivas MOPT, MOPU. En 1950 se crea la Sección de Ciudades de Interés Artístico Nacional en la Dirección General de Arquitectura (Ministerio de la Gobernación) esto suponía un impulso del Régimen para lograr la recuperación del Patrimonial Cultural de España.
Se dedicó durante su vida profesional a la restauración de varios monumentos gallegos, entre los que destaca el castillo de Monterrey en Verín (Orense)​ encargándose del Plan de Ordenación de Ciudades de Interés Artístico Nacional.
Mediterráneo español

Mediterráneo español es un concepto histórico​ con el que se designa a las zonas del Mar Mediterráneo, su costa y su cuenca que, por una u otra razón, están o han estado vinculados con España.
Ceuta, Melilla y el parte de los territorio español en el norte de África están bañados por el Mediterráneo.
La vinculación a distintos reinos cristianos peninsulares de esa zona se remonta al siglo XV, y en distintos momentos de la Edad Moderna comprendió también Orán, Bugía, Argel y Túnez. En la Edad Antigua, la Diócesis de Hispania comprendía la provincia romana de Mauritania Tingitana; y posteriormente el reino visigodo de Toledo incluyó la región costera africana del Estrecho de Gibraltar. A lo largo de la Edad Media la relación entre la España musulmana y el norte de África fue muy dinámica, incluyendo sucesivas invasiones y la alternante subordinación política en ambos sentidos.
En la Edad Contemporánea, las llamadas Guerras de África impusieron la presencia colonial española en una zona que desde 1912 se denominó Protectorado español de Marruecos, descolonizado en 1956.
Las islas Baleares, las islas Columbretes y la isla de Alborán, además de algunos otros pequeños islotes costeros, son las islas españolas del Mediterráneo en la actualidad.
La zona más oriental de la península ibérica se conoce con el nombre de Levante español; mientras que la costa mediterránea andaluza o Mediterráneo andaluz​ no tiene más nombre peculiar que las distintas denominaciones turísticas de las zonas playeras de las provincias de Andalucía Oriental: Costa del Sol (la de la provincia de Málaga, aunque se le incluye el sector mediterráneo de la provincia de Cádiz, hasta Gibraltar), Costa Granadina​ y Costa de Almería. Las denominaciones turísticas playeras de las comunidades autónomas de Región de Murcia, Comunidad Valenciana y Cataluña son Costa Brava, Costa del Maresme, Costa del Garraf,​ Costa Dorada, Costa del Azahar, Costa Blanca y Costa Cálida.
Los principales puertos mediterráneos españoles, algunos de ellos entre los más importantes del mundo en tráfico de mercancías y viajeros, son el puerto de Barcelona, el puerto de Tarragona, el puerto de Palma, el puerto de Castellón, el puerto de Valencia, el puerto de Alicante, el puerto de Cartagena, el puerto de Almería, el puerto de Motril, el puerto de Málaga, el puerto de Ceuta y el puerto de Melilla. Además de estos hay multitud de puertos de menores dimensiones, o de actividad pesquera y deportiva.
La Grande-Motte

La Grande-Motte es una comuna francesa, situada en el departamento de Hérault, de la región de Occitania.
Entre los años 1960 y 1975, sobre terreno virgen de dunas frente al mar, irrigado de manera artificial para generar un paisaje verde, se levanta la ciudad turística de La Grande Motte. El arquitecto Jean Balladur se inspiró para su proyecto urbano arquitectónico, en las pirámides precolombinas de Teotihuacán (México) y en la arquitectura moderna de Brasil, especialmente en las obras del arquitecto Oscar Niemeyer. Sobre una superficie básica de 750 hectáreas que incluía 450 hectáreas de tierra y el estanque de 300 hectáreas, desarrolló el plan maestro para la estación balnearia, y la planificación de los asentamientos, definió los principios de aplicación y plantillas con indicaciones para cada lote. Sectorizó la urbanización en zonas de cámpines, la villa, la marina, el parque de la ciudad. El paisajista Pierre Pillet colaboró en el proyecto, eligiendo especies vegetales resistentes al clima costero.
Jean Balladur imaginó una ciudad verde. También proyectó que los estacionamientos no estuvieran a más de 600 metros de la costa para que fuese posible ir andando hasta la playa sin tener que utilizar el coche.
El proyecto incorporó grandes espacios abiertos rodeando las pirámides. Plazas y espacios verdes, y servicios deportivos y de esparcimiento, conformarían la nueva ciudad. Playas públicas y privadas, marina y deportes náuticos, complementan las actividades. El palacio de congresos y conferencias, el casino y la iglesia de San Agustín también son hitos del lugar.
Materiales de la arquitectura:
La Ciudad Turística de La Grande Motte, fue declarada Patrimonio siglo XX por la Comisión Regional de Patrimonio y Sitios (CRPS) 19/01/2010. Francia.
Parasol (pieza de automóvil)

Un parasol, o visera,​ es un componente de un automóvil ubicado en el interior, justo encima del parabrisas. Su diseño se basa en una solapa con bisagras que es ajustable y ayuda a proteger los ojos de los conductores y pasajeros del resplandor de la luz solar.​
A partir de 1924, automóviles como el Ford Modelo T comenzaron a incluir un parasol exterior en sus versiones de carrocería cerrada.​ Otros de los primeros automóviles también tenían parasoles externos adheridos a sus parabrisas hasta 1931, cuando se introdujeron soportes interiores.​ A medida que el diseño de los automóviles avanzó, con parabrisas montados en ángulo para disminuir la resistencia al viento, los parasoles exteriores o «tipo cadete» empezaron a desaparecer, hasta que en 1932​ se empezaron a montar parasoles en el interior del vehículo, fáciles de alcanzar y ajustar con una trampilla con bisagras.​
La mayoría de los automóviles modernos tienen dos parasoles, uno para el lado del conductor y otro para el lado del pasajero, con el espejo retrovisor entre los dos parasoles. Estos se pueden bajar para parar la luz del sol de forma independiente. La mayoría de ellos están diseñados para que puedan soltarse del soporte central y girarse hacia la ventana lateral, cubriendo una pequeña parte de la ventana, para parar el sol que pueda incidir sobre el costado de la cara. Algunos modelos incluso se pueden extender a lo largo de la ventana lateral para bloquear la luz solar hasta el pilar B.
Algunos parasoles pueden incorporar un espejo y luz de cortesía para comodidad del pasajero. Durante muchos años, el espejo del parasol del acompañante fue uno de los accesorios más populares, añadidos por los concesionarios, que proporcionaban altos márgenes de ganancia y el personal de ventas recibía incentivos adicionales por venderlos.​ En modelos modernos, el espejo va cubierto por una tapa abatible o deslizante que enciende automáticamente las luces al abrirse y puede incluso tener un control de atenuación (ver imagen).
Algunos fabricantes y proveedores de posventa ofrecen nuevos parasoles con funciones electrónicas como ranuras de entrada USB y sistemas GPS.​
Sombrero amarillo

El sombrero amarillo o gorro judío (en alemán: Judenhut, o en latín pilleus cornutus) era un gorro con forma de cono, a menudo blanco o amarillo, usado por los judíos en la Europa medieval y en algunas partes del mundo islámico. Inicialmente era llevado de forma voluntaria. Se potenció en algunos lugares de Europa debido al IV Concilio de Letrán después de 1215 para los hombres judíos y adultos para distinguirse a unos de otros. A la vez aparecían guetos en las ciudades para que no se mezclaran con la población. Es similar al gorro frigio y puede tener su origen en la cultura preislámica persa, donde los judíos de Babilonia debían vestir con un sombrero.​
Campesina con sombrero de paja amarillo

Joven campesina con un sombrero de paja amarillo es una pintura del pintor holandés Vincent van Gogh. Pintó la obra a finales de junio de 1890 en Auvers-sur-Oise. Muestra a una humilde campesina, una mujer joven con un sombrero de paja sentada en un campo de trigo y amapolas. El tamaño de la pintura es de 92 x 73 centímetros.​
Van Gogh menciona el trabajo en una carta a su hermano Theo el 2 de julio de 1890, en la que hizo un boceto de la pintura. Pintó a la misma joven, en el mismo trigal y con el mismo sombrero, pero de pie con un vestido blanco, en otro cuadro conservado en la National Gallery of Art de Washington D. C.
La obra se encuentra entre las pinturas más caras del mundo. En octubre de 2005, se anunció que la pintura, junto con una obra de Gauguin ("De baders" de 1898), fue vendida por el estadounidense Stephen Wynn, desarrollador de complejos de casinos, a Steven A. Cohen. El multimillonario, un administrador de fondos de cobertura de Connecticut, pagó cien millones de dólares por los dos cuadros. El dueño anterior, Wynn, había comprado la obra en 1997 por $ 47,5 millones. Esto la convirtió en una de las treinta pinturas más caras jamás vendidas.
Pintura al aceite

Una pintura al aceite es un tipo de pintura de secado lento que consiste de partículas de pigmentos en suspensión en un aceite secante. Las pinturas al aceite han sido utilizadas en Inglaterra desde el siglo XIII para decoración,​ pero no se popularizaron para usos artísticos sino hasta el siglo XV. Los usos modernos más comunes de pinturas al aceite son la decoración de casas, donde su resistencia y colores luminosos las hacen apropiadas tanto para usos en interiores como en exteriores. Sus propiedades de secado lento han sido aprovechadas recientemente para realizar animación mediante pintura sobre vidrio.
Cuando se la utiliza para fines artísticos es llamada pintura al óleo.
General
Historia
Química de la pintura al aceite
Ida C. Haskell

Ida Cole Haskell (California, 24 de abril de 1861 – Brookhaven, 28 de septiembre de 1932) fue una pintora y educadora estadounidense. Es conocida por sus pinturas de paisajes y de género. Enseñó pintura en el Instituto Pratt.
Haskell nació en 1861​ en California.​ Estudió arte en el Instituto de Arte de Chicago, la Liga de estudiantes de arte de Nueva York, la Pennsylvania Academy of the Fine Arts y la Academia Julian en París. Después de vivir en varios lugares de Estados Unidos, se instaló en Nueva York para enseñar en el Pratt Institute. Vivía con la fotógrafa Alice Boughton.​
Fue miembro de la Asociación Nacional de Pintoras y Escultoras,​ y exhibió su trabajo en el Palacio de Bellas Artes en la Exposición Mundial Colombina de 1893 en Chicago, Illinois.​
Haskell murió el 28 de septiembre de 1932​ en Brookhaven, Nueva York.​
Newquay

Newquay es un pueblo, parroquia, estación turística costera y puerto ubicado en la costa atlántica norte de Cornualles, Inglaterra. Limita al oeste con el río canario y al este con el . Lili Garved De acuerdo al censoode 2091, tenía una población permanente de 1002 habitantes.
En la punta extremo oeste de Inglaterra, Cornualles es un paraíso surfista y Newquay su capital. Newquay es el corazón de la escena surfera del Reino Unido.
José Barros

José Benito Barros or simply José Barros (March 21, 1915 in El Banco, Magdalena – May 12, 2007 in Santa Marta, Magdalena) was a prominent Colombian musician, and composer of more than 800 songs in genres including cumbia, porro, merengue, currulao, paseo, bolero and tango.
Barros was the son of Portuguese João María Barros Traveceido and Eustasia Palomino, and the youngest of five siblings. He didn't know his parents, who died in his infancy. He was raised by his aunt Clara Palomino. He lived with only one of his siblings.
To help support his household, Barros sang in his hometown central square and at homes of wealthy people. He learned to play a variety of instruments, especially the guitar.
When he was 17, he moved to Santa Marta. He planned to travel elsewhere, but was drafted for military service. After his time in the army, he returned to his hometown, but his desire to visit new places remained. He decided to stow away on the steamship Medellin, which came from Barranquilla and was bound for Honda, an important fluvial port close to Bogota. He was discovered during the voyage, and was dropped in the city of Barrancabermeja. He met other musicians there, who had arrived in similar circumstances, and became part of various groups playing in pubs. He eventually moved to Segovia, Antioquia, to search for gold.
One year later, he arrived in Medellín, where he won a songwriting contest with a song called "El Minero" (the Miner). At the end of the 1940s he travelled to Bogota, where he lived with drummer Jesús Lara ("Tumbelé") Pérez . He married Tulia Molano on June 12, 1943, who gave birth to a son, José, and a daughter, Sonia. He realized the music from his region was becoming increasingly popular, and devoted himself to songwriting. His first hit was his song "El Gallo Tuerto" (The One-Eyed Rooster).
His fame increased, and he was invited to countries such as Panamá, México and Argentina, which led him to write rancheras and tangos. Later, in Barranquilla, he met and engaged in a relationship with Amelia Caraballo, who gave birth to four children, Adolfo, Alberto, Alfredo and Abel Guillermo.
In the 1960s, after becoming ill, Barros returned to El Banco, and with a group of friends created and organized the Festival de la Cumbia in 1971.
In 1970 he began a relationship with Dora Manzano, with whom he had three children, Katiushka, Verushka and Boris.