davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Beijing Temple of Confucius

Beijing Temple of Confucius (simplified Chinese: 北京孔庙; traditional Chinese: 北京孔廟; pinyin: Běijīng Kǒngmiào) is the second-largest Confucian temple in China, after the one in Confucius's hometown of Qufu.
The Temple of Confucius in Beijing was built in 1302 during the reign of Temür (Emperor Chengzong) of the Yuan dynasty. The compound was enlarged twice, once during the Ming dynasty and again during the Qing dynasty; it now occupies roughly 20,000 square meters (220,000 sq ft). Until the Xinhai Revolution, imperial officials of the Yuan, Ming and Qing dynasties hosted ceremonies to pay their formal respects to Confucius in the temple. From 1981 until 2005, the Temple of Confucius also housed part of the art collection of the Capital Museum. It stands on Guozijian Street near the Imperial Academy.
The complex includes four courtyards aligned along a central axis. From south to north, noteworthy structures include the Gate of the Late Master (先师门, Xianshimen), the Gate of Great Accomplishment (大成门, Dachengmen), the Hall of Great Accomplishment (大成殿, Dachengdian), and the Hall for Admiration of the Sage (崇圣祠, Chongshengci). Inside the temple, there are 198 stone tablets positioned on either side of the front courtyard, recording the names of more than 51,624 jinshis (advanced scholars) of the Yuan, Ming and Qing dynasties. There are also 14 stone stele pavilions of the Ming and Qing dynasties that hold various historical documents from late imperial China.
There is set of carved stone drums (reproducing early Zhou models) made during the reign of the Qing's Qianlong Emperor (1735–96). These are held within the Gate of Great Accomplishment. There is also a large collection of ancient Chinese musical instrument held in the Hall of Great Perfection, along with the central shrine to Confucius.
There are various carvings inside the temple ground. One notable example is a famous carving of "two flying dragons playing with a pearl among the clouds"; the image is rare among Confucius temples since it was often reserved for emperors. The temple also contains stone steles containing the Thirteen Confucian Classics, presented to the temple by the city of Jintan in Jiangsu Province.
The temple has many old trees, including one cypress tree known as the "Touch-Evil Cypress" (触奸柏, Chujianbai) that has been made famous by folklore through the ages. Its name derives from a Ming－era story that, when a notoriously corrupt official was passing by, the tree knocked off his hat. Afterwards people imaginated this particular tree could distinguish between good and evil.
39°56′42″N 116°24′30″E﻿ / ﻿39.94511°N 116.40831°E﻿ / 39.94511; 116.40831
Taipei Confucius Temple

The Taipei Confucius Temple (traditional Chinese: 臺北孔子廟; simplified Chinese: 台北孔子庙; pinyin: Táiběi Kǒngzǐ Miào; Pe̍h-ōe-jī: Tâi-pak-khóng-chú-biō) is a Confucian temple in Datong District, Taipei, Taiwan.
The Taipei Confucius Temple was built in 1879 during the Qing era, after Taipeh Prefecture was established in 1875.
During the Japanese era, the temple was demolished, but was rebuilt in 1930 by Wang Yi-Shun [zh]. The newly completed temple had only been in use for a few years when World War II broke out. The Japanese ordered an end to traditional Chinese ceremonies, and Japanese Shinto ritual music was played in the temple for a brief period until 1945 when Taiwan was handed over from Japan to the Republic of China.
After the handover of Taiwan from Japan to the Republic of China in 1945, the temple was temporarily used to house the Examination Yuan until 1951 when the office was moved to Muzha District. During the COVID-19 pandemic in 2020, visitors to the temple are required to maintain social distance and their numbers were regulated to ensure safety.
The temple is modeled after the original Confucius Temple in Qufu, Shandong. Among the Confucius temples in Taiwan, Taipei's is the only one decorated with southern Fujian-style ceramic ornaments.
Every year on September 28, a ceremony with traditional music and stylized dancing is held at the temple in honor of Confucius. The temple is also the place where students, accompanied by their parents, pay a visit before their college entrance exam to seek for blessing.
The temple is accessible within walking distance West from Yuanshan Station of the Taipei Metro.
Kwan Im Thong Hood Cho Temple

Kwan Im Thong Hood Cho Temple (Chinese: 觀音堂佛祖廟; pinyin: Guānyīn Táng Fózǔ Miào) is a traditional Chinese temple situated at 178 Waterloo Street in Singapore. The temple is of significance to the Buddhist community among Chinese Singaporeans, and is believed to bring worshippers good luck after praying to the Kuan Yin or Avalokiteśvara, the Goddess of Mercy. The temple is also involved in charity work, contributing to several health and educational organisations.
The Kwan Im Temple and the nearby Sri Krishnan Temple are known for having evolved a social practice termed "cross-worshipping", where many devotees of either temple also worship at the other. This practice is commonly seen as a microcosm of Singapore's multi-religious society.
According to inscriptions at the temple, the temple started in 1884 when a company, Chen Liang Cheng (陈两成), donated a parcel of land to build a temple.
In 1895, the temple was renovated and in 1980, it went through a major expansion and renovation. The 1980 expansion costs $5 million dollars and when completed, the temple stands on an area of 1500 square meters, almost double the size of the original temple.
The temple's main worship is Cundi, a manifestation of Kuan Yin. It also worship Damo and Hua Tuo. A statue of Tathagata Buddha is also placed behind Kuan Yin. On top of the altar there is also the Four Heavenly Kings.
In the traditional folk religious landscape, a practice of "cross-worshipping" has developed between devotees of the Sri Krishnan Temple and the Kwan Im Thong Hood Cho Temple, where many devotees of either temple also worship or pay their respects at the other temple. Both temples are of polytheistic religious nature: Hinduism and the Chinese traditional religion, and this practice is commonly seen as a microcosm of Singapore's multi-religious society. In the late 1980s, a seller of Hainanese chicken rice donated a large urn, worth approximately S$1,000, to the Sri Krishnan Temple, to hold the joss sticks of Chinese worshippers. The Sri Krishnan Temple administration has added a statue of Guanyin inside their temple and designated a zone within the temple compound for Chinese worshippers to burn joss sticks.
01°18′3.12″N 103°51′10.83″E﻿ / ﻿1.3008667°N 103.8530083°E﻿ / 1.3008667; 103.8530083
Zhangpu Confucian Temple

Zhangpu Confucian Temple (simplified Chinese: 漳浦文庙; traditional Chinese: 漳浦文廟; pinyin: Zhāngpǔ Wénmiào) is a Confucian temple located in Zhangpu County, Fujian, China.
Zhangpu Confucian Temple was first built in 1070 during the reign of Emperor Shenzong of the Song dynasty (960–1279), and went through many changes and repairs through the following dynasties. Now the existing Dacheng Hall was built in 1369 at the dawn of the Ming dynasty (1368–1644).
In 2006, it was listed among the sixth batch of "Major National Historical and Cultural Sites in Fujian" by the State Council of China.
The Dacheng Hall faces the south. The hall in it has double-eave gable and hip roofs covered with yellow glazed tiles, which symbolize a high level in architecture. It is 5 rooms wide, 5 rooms deep and covers an area of 4,900-square-metre (53,000 sq ft).
Kaohsiung Confucius Temple

The Kaohsiung City Temple of Confucius (Chinese: 高雄市左營孔子廟; pinyin: Gāoxióng Kǒngzǐ Miào) is a temple dedicated to the memory of Confucius near Lotus Pond, Zuoying District, in the Taiwanese city of Kaohsiung. With an area of 167 square metres (1,800 square feet), it is Taiwan's largest Confucian temple complex.
The temple was originally constructed in 1684, during the reign of the Kangxi Emperor. However, during the Japanese colonial period, the temple fell into disuse and disrepair. Only the Chongsheng shrine remains intact; it can be seen on the west side of the Old City Elementary School.
A new temple was constructed in 1976, now on the northwest corner of Lotus Pond. The new design was based on Song dynasty architecture, as well as the design of the Temple of Confucius, Qufu.
Paștile Blajinilor

Paștele sau Paștile Blajinilor este o sărbătoare religioasă, considerată de unii ca fiind creștină, iar de alții ca fiind o sărbătoare cu rădăcini păgâne cu influențe creștine considerabile. Sărbătorită preponderent în Europa de Sud-Est, această sărbătoare are la bază pomenirea celor decedați și anume a rudelor și prietenilor apropiați. De Paștile Blajinilor credincioșii vizitează mormintele rudelor/apropiaților de la cimitire, le aduc în ordine, iar după slujbă preoții săvârșesc sfințirea lor.
Tradițional Paștile Blajinilor se sărbătorește în lunea de după Duminica Tomii, la o săptămână de la Învierea Domnului, Paștile propriu-zis. În localitățile rurale mai mari și în orașele în care sunt mai multe cimitire, sărbătoarea are loc timp de mai multe zile, începând de sâmbătă.
Țara unde sărbătoarea ia cea mai mare amploare este Republica Moldova, unde ziua de luni de după duminica Paștelui Blajinilor (la o săptămână după Paștile creștin-ortodox) este declarată oficial ca fiind zi liberă.
În capitala Republicii Moldova, în Chișinău, tradițional de Paștele Blajinilor municipalitatea pune la dispoziția populației rute de autobuz gratuite către cel mai mare cimitir din țară și unul din cele mai mari din Europa – Cimitirul Sfântul Lazăr (Doina).
La slavii de est ortodocși există o sărbătoare similară, numită Radonița (Радоница) la ruși, Radaunița (Радаўнiца) la bieloruși și Provodî (Проводи) la ucraineni, sărbătorită în ziua de marți de după Duminica Tomii.
În perioada comunistă sărbătoarea nu se putea ținea lunea, aceasta fiind zi de muncă, de aceea a apărut obiceiul de a pomeni pe cei răposați duminica, zi oficială de odihnă, ceea ce nu corespunde tradițiilor, întrucât Biserica Ortodoxă nu oficiază pomenirea morților în Săptămâna Luminată, inclusiv în Duminica Tomii, fiind vreme de bucurie pentru Învierea Domnului. Pomenirile în alte zile apropiate Paștilor Blajinilor, nu sunt o regulă oficială, consfințită de Biserică, ci doar o practică locală.
Iepurașul de Paști

Iepurașul de Paști este un personaj fictiv din tradiția unor țări occidentale și un simbol comercial al Paștelui, reprezentat ca un iepure care aduce ouă de Paști. Ca origine, este de proveniență germană luterană, rolul său inițial fiind acela de a judeca la începutul Paștilor dacă copiii au avut un comportament bun sau au fost neascultători.
Iepurele este un simbol al fertilității „preluat din ritualurile antice și din simbolismul festivalurilor păgâne ale primăverii care se țineau în Europa și în Orientul Mijlociu“ (Encyclopædia Britannica). Iepurele este pus în legătură cu „simbolismul apelor fecundatoare și regeneratoare, al vegetației, al reînnoirii neîncetate a vieții“.
Epoca de Gheață: Misiune de Paște

Epoca de Gheață: Misiune de Paște (titlu original Ice Age: The Great Egg-Scapade) este o animație de 25 minute care a avut premiera pe canalul TV FOX pe 20 martie 2016 și a fost produsă pentru Blu-ray și DVD pe 20 martie 2016.
La trei luni de la evenimentele celui de-al patrulea film, Manny și echipajul său se pregătesc pentru Paște. În timp ce Ellie se luptă să facă decorațiile singure, Manny și Diego încearcă să urmărească unele lupte de vulturi între un vultur și diferite animale, Crash și Eddie încearcă repetate încercări nereușite de a juca Peaches (începând cu prima zi a lui April Fools '), care vrea să Să-și petreacă Paștele împreună cu prietenii ei și Scrat, după ce a săpat în subteran de pe Valea Morții spre noua vale a turmei și și-a găsit din nou ghindă, își pierde din nou ghindul când devine un copac. Între timp, Sid decide să aibă grijă de ouă pentru proprietarii acestora, mult spre disprețul lui Manny și Diego.
Între timp, fostul iepuras iepure Squint locuiește în gaura sa de acasă în ultimele trei luni împreună cu fratele său leneș, Clint. După ce s-a întors în picioare, piratul îl vede pe Manny și grupul său în timp ce intenționează să se răzbune pentru ceea ce a făcut căpitanului Gutt și barca sa. Squint îi înfruntă, cerând o barcă nouă, dar nu reușește. Cu toate acestea, el fură ouăle când Sid adoarme, forțându-i pe obraz și pe prietenii săi să le caute, iar Clint dă o mână dându-le o hartă ouălor, care au fost pictate de Squint pentru a le camufla. Când își extrag ouăle și văd prin deghizare, află că sunt un ou scurt, cu Squint care le spune că, dacă a doua zi nu fac o barcă pentru el, oul va fi zbuciumat.
Clint își duce fratele într-o ambuscadă de Manny, Sid și Diego. Ei găsesc oul atunci când este descoperit că este pictat într-o ghindă și a fost luat de Scrat. Când Manny spală vopseaua, un Scrat dezamăgit aruncă oul de pe o stâncă și gașca reușește să-l recupereze. Squint se luptă cu Sid pentru a obține oul, dar gheața crăpa și Squint este în cele din urmă condus în Crash și cea mai recentă farsă a lui Eddie. După aceea, familia mamutului decide să petreacă Paștele împreună, iar Sid sugerează că Clint să fie Iepurasul de Paște pictând ouă în fiecare an și ascunzându-le. Între timp, un Squint învins folosește coșul cu nuci al lui Scrat ca navă, dar scufundă și Scrat nu este în stare să-l oprească din cauza faptului că este acoperit cu ciocolată care se usucă ca cimentul.
Ciocănești, Suceava

Ciocănești (germană Czokanestie) este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Suceava, Bucovina, România.
Potrivit legendei populare locale, Ciocăneștii și-ar trage denumirea de la meșterii lui Ștefan-cel-Mare care ar fi avut aici ateliere pentru făurirea armelor ostașilor. Potrivit istoricului Ion Drăgușanul, documentele atestează întemeierea satului de către boierul Ion Ciocan din Bistrița la data de 31 iulie 1775 pe teritoriul Câmpulungului, în jurul unui cătun mai înainte denumit Fântâna Rece. În Beschreibung der Bukowina (Descrierea Bucovinei, 1893) de Gabriel von Spleny Ciocăneștii apar cu 360 de gospodării (toate românești și ortodoxe), două parohii, 6 popi și o familie boierească pe nume Ciocan.
Ciocănești a devenit și celebru în lume abia acum vreo 60 de ani când s-a lansat “moda” caselor încondeiate. Totul a început când Leontina Țăran s-a hotărât să-și renoveze casa. Acum, casa ei este muzeu, pentru că este prima care a fost pictată, în anul 1950. În anii 1960, obiceiul de a «încondeia» casele precum ouăle de Paște, se răspândește în sat cu ocazia refacerii tencuielii. Aceasta dă locuințelor o estetică populară specifică care atrage turiștii și ziariștii, precum și fotografii artistici. O parte din sat devine astfel un muzeu de artă populară în aer liber.
În Ciocănești există și un muzeu al ouălor încondeiate, în care s-au adunat peste 1800 de exponate extreme de rare și valoroase. Localitatea Ciocanești are și un muzeu etnografic unde turiștii pot să vadă care era stilul de viață al strămoșilor acum sute de ani. Pot admira războaie de țesut, oale, unelte și țesături și straie populare.
SV Acest articol despre o localitate din județul Suceava este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui.
Guglielmo Embriaco

Guglielmo Embriaco (n. cca. 1040) a fost un negustor și un lider militar genovez care a venit în sprijinul statelor cruciate, în timpul și dupǎ Prima Cruciadă.
Embriaco s-a nǎscut probabil prin 1040, însǎ nu a câștigat faimǎ până când el și fratele sǎu Primo di Castello au debarcat la Jaffa, în iunie 1099 cu un escadron de galere: două, dupǎ Annales de Caffaro di Rustico da Caschifellone și șase sau nouă dupǎ Raimond de Aguilers. Expediția a fost una pur personalǎ. El și Primo au mărșăluit în sud inițial spre Ascalon, însǎ o armată egipteană le-a forțat marșul, ei luând drumul spre Ierusalimul aflat sub asediu. Lemnul de pe navele lui a fost folosit pentru construcția turnurilor de asediu, acestea au jucat un rol esențial în luarea cu succes a orașului pe 15 iulie. Embriaco mai tîrziu a obținut porecla Caputmallei sau Testadimaglio, care înseamnă "cap de ciocan".
Embriaco a participat la capturarea Jaffei și apoi, cu 200 - 300 de ostași, la bătălia de la Ascalon. S-a întors la Genova, însǎ a obținut scrisori de la Godefroy de Bouillon și Daimbert de Pisa, apărător al Sfântului Mormânt și Patriarhul latin de Ierusalim, respectiv, În care descriu succesul cruciadei și nevoia urgentă de întăriri. Ajuns la Genova pe 24 decembrie. Embriaco a fost acordat în titlu de Consul Exercitus Ianuensium - "consul al armatei genoveze" - de Compagna, comandând o flotǎ de douăzeci și șase de galere, cu trei-patru mii de oameni, s-a pornit din nou spre Țara Sfântă.
La a doua sosire în Țara Sfântă, el se întâlnește cu regele Balduin I la Laodicea și împreună planificǎ o campanie pentru primăvara anului viitor. La Laodiceea, el a iernat și a avut mai multe ciocniri cu pirații sarazini. În martie 1101, se îndreaptǎ în sud și astfel ajunge la Jaffa în ziua de Paști. Însoțindu-l pe Balduin la Ierusalim, pentru a sărbători Paștele și Iordanul. La Caesarea, o mie de negustori arabi, care s-au refugiat în moschee, au plătit genovezilor pentru eliberarea și siguranța lor.
În luna iulie, Embriaco s-a întors la Genova după ce a încheiat ub tratat cu Tancred de Taranto. S-a întâlnit cu o flota bizantină în Insulele Ionice și a debarcat la Corfu pentru a trimite ambasadori la Constantinopol. A intrat triumfînd în Genova, în octombrie aceluiași an.
În februarie 1102 a fost ales consul, aceasta este ultima relatare despre el.
Biserica romano-catolică „Sfântul Ioan Botezătorul” din Delnița

Biserica romano-catolică „Sfântul Ioan Botezătorul” din Delnița, comuna Păuleni-Ciuc, județul Harghita, datează din secolul XIV. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: HR-II-a-A-12814.
Construcția bisericii în stil gotic târziu a avut loc între anii 1450-1500, pe locul unei biserici mai vechi, deteriorate, dar păstrează și câteva elemente caracteristice stilului romanic, probabil din vechea biserică amintită în registrele papale din 1332-1333. Este înconjurată de un zid circular, fortificat. Turnul bisericii este mai masiv decât celelalte turnuri de aceeași vârstă din zonă (cele din Racu, Nicolești sau Mihăileni). Toată ornamentația bisericii și a turnului, ferestrele, intrările, interiorul sunt în stil gotic. Din ornamentația bisericii și din unele urme de steme rămase se presupune, că maistrul constructor este originar din Italia. Altarul datează din anul 1675, reprezentând scene din viața sfântului protector, Ioan Botezătorul, precum și scene iconografice caracteristice marilor sărbători bisericești: Crăciunul, Paștele și Rusaliile. Nacela din interior este decorată cu o boltă cu casete care înlocuiește bolta caracteristică goticului, distrusă cu ocazia invaziilor tătarilor. Există 103 casete, pictate în stil renascentist popular, cuprinzând motive florale ce reprezintă flora caracteristică locului. Ultima renovare a bisericii a fost în anul 1970.
Biserica de lemn din Coruia

Biserica de lemn din Coruia, comuna Săcălășeni, județul Maramureș datează din anul 1794 . Lăcașul are hramul „Sfânta Ana” și figurează pe lista monumentelor istorice, cod LMI MM-II-a-A-04553.
Biserica „Sfânta Ana” din Coruia a fost adusă în centrul acestui sat, în 1794, de pe un deal învecinat numit Pindar. În sprijinul acestei ipoteze stau și semnele crestate pe bârne de către meșterii lemnari, semne menite a ajuta la reconstruirea clădirii. Deasupra intrării este gravată data mutării sale și numele meșterului: „Anul D[o]m[nului] 1794, noe[m]vrie 28, s[-]au rădicat. Farcaș Ianoș țămărman”. O altă inscripție se află pe grinda corului: „La anul 1794 sau făcut biserica aceasta prin Farcaș”.
Pe o cruce de pe latura de sud se poate citi în chirilice: „Ac[i]astă cruce este a lui Lupșe Nuță. Anul 1835 în luna lui [ia]nuarie 25.”
Biserica impresionează prin mărimea sa, prin turnul foarte înalt și ornamentele migălos sculptate. Se compune dintr-un pridvor vestic, tindă, naos și un altar poligonal decroșat. Turnul este încadrat de patru turnulețe la baza coifului; este unica biserică din Chioar ce prezintă această particularitate. A fost acoperită cu tablă între 1922-1929, iar în prezent se fac lucrări de consolidare.
Pridvorul este alcătuit din patru stâlpi masivi, lățimea lor atingând 80 de cm, stâlpi ornamentați cu motive incizate și uniți prin arcade cioplite artistic. Ancadramentul intrării e decorat cu motive în zigzag și benzi în torsadă, iar pereții clădirii cu brâul în funie răsucită.
La începutul secolului 20, ca mai în tot Lăpușul, Chioarul și Maramureșul, distincția socială de odinioară se păstra încă în biserică, deși fusese desființată la 1850.
Oul uriaș din Suceava

Oul uriaș din Suceava (cunoscut și ca Oul tradițional de Paște) este un monument din fibră de sticlă în formă de ou, dezvelit în anul 2009 în municipiul Suceava. El a fost amplasat inițial în Piața 22 Decembrie din centrul orașului, dar a fost mutat în martie 2010 pe platoul Cetății de Scaun a Sucevei.
Cu prilejul apropierii sărbătorilor de Paște și a lansării programului turistic „Paște în Bucovina”, Primăria Municipiului Suceava a avut inițiativa realizării unui ou tradițional care să devină cel mai mare ou de acest fel din lume. Oul gigant a fost realizat de către o firmă din Buzău și decorat cu desene realizate pe autocolant de către tipografia suceveană „Celestin”, costul realizării acestuia fiind de 10.000 de euro.
La 10 aprilie 2009, un transport agabaritic a adus oul gigant de la Buzău la Suceava, fiind amplasat la ora 12.00 în Piața 22 Decembrie din centrul orașului, lângă fântâna arteziană.
În prima zi de Paște, 19 aprilie 2009, un sobor de preoți în frunte cu arhiepiscopul Pimen Zainea al Sucevei și Rădăuților a celebrat o slujbă de sfințire a oului încondeiat de dimensiuni uriașe amplasat în centrul Sucevei. La slujba de sfințire a oului au participat sute de persoane, printre care primarul Ion Lungu și președintele Consiliului Județean, Gheorghe Flutur.
Cu acest prilej, primarul Ion Lungu a spus că oul reprezintă un simbol al Bucovinei și a explicat semnificația culorilor cu care este ornat: roșu – sângele lui Iisus Hristos, negru – eternitatea, galben – lumina.
În noaptea de 2/3 martie 2010, Oul uriaș a fost ridicat cu macarale, amplasat în poziție orizontală pe un trailer și mutat pe platoul Cetății de Scaun a Sucevei, în apropiere de intrarea în Muzeului Satului Bucovinean. Ulterior a fost mutat în spatele parcării de pe platou. Exista în proiect amplasarea acestuia în zona patinoarului artificial din Areni, în fața clădirii Centrului de Tradiții Bucovinene, a cărei construcție a fost terminată în anul 2012.
Oul tradițional de Paște are o înălțime de 7,25 metri, un diametru de 4,60 metri și o greutate de 1.800 de kilograme, fiind cel mai mare ou tradițional de Paște din lume. Oul a fost amplasat pe un soclu din lemn pe care a fost montat un afiș cu textul „Cel mai mare ou tradițional de Paște din lume”.
Oul gigant este realizat din fibră de sticlă, acoperit cu 130 de metri pătrați de folie autocolantă cu modele tradiționale bucovinene și purtând semnul crucii.
Drapelul Irlandei

Steagul național al Irlandei (în irlandeză: An Bhratach Náisiúnta), cunoscut și ca tricolorul irlandez, este steagul național al Irlandei. Steagul a fost adoptat pentru prima oară ca drapel al Statului Liber Irlandez în 1922. Atunci când acetuia i-a succedat statul numit Irlanda ("Éire" în irlandeză), cunoscută și sub numele de Irlanda, tricolorul a primit statut constituțional în Constituția Irlandei din 1937.
Culorile steagului sunt inversate față de cele ale drapelului Coastei de Fildeș, care are și un raport de aspect de 2:3, față de 1:2 cum are cel al Irlandei.
Primul steag al Republicii Irlandeze, a fost ridicat deasupra Poștei Centrale din Dublin în timpul Revoluției de Paște (în engleză Easter Rising), care a avut loc în timpul Sărbătorilor de Paște, în anul 1916. Steagul a fost realizat de Mary Shannon la sediul Armatei Cetățenilor Irlandezi (în engleză Irish Citizen Army), în clădirea cunoscută ca Liberty Hall.
Originalul acestui prim steag al Republicii Irlandeze a fost capturat de trupele britanice și returnat Irlandei de către Guvernul Regatului Unit doar în anul 1966. Se află actualmente la Muzeul Național al Irlandei (în engleză National Museum of Ireland) din Dublin.
Steagul este dreptunghiular, cu un raport între lățime și lungime de 2:3. Pe un fond de verde smaragd, se află scrise cuvintele Irish (substantivul și adjectivul irlandez(ă)), pe primul rând, și Republic (substantivul republică), pe cel de-al doilea rând. Cele două cuvinte sunt realizate din două culori diferite, auriu în partea stângă și bej în partea dreaptă a literelor.
Fântâna Punctelor Cardinale

Fântâna Punctelor Cardinale este una dintre fântânile reprezentative ale orașului Timișoara, fiind amplasată lângă en, la intersecția străzii Oituz cu bulevardul Take Ionescu.
Proiectată la IPROTIM, fântâna a fost construită în anul 1978. Ceea ce particularizează acestă fântână sunt literele decorative care marchează cele patru puncte cardinale (N, E, S și V) și cele patru puncte intercardinale (NE, SE, SV și NV). Este considerată cea mai cunoscută fântână arteziană din Timișoara și un simbol al Timișoarei.
În anul 1978, când a fost construită în capul bulevardului Leontin Sălăjan (astăzi Take Ionescu), a fost vopsită portocaliu.
În anul 2012, an în care Aquatim a sărbătorit 100 de ani de la punerea în funcțiune a stației de epurare din Timișoara, a avut loc o reabilitare, când fântâna a fost revopsită, schimbându-i-se culorile în alb și albastru. Această schemă de culori a fost posibilă deoarece s-a trecut de la alimentarea cu apă dintr-un foraj la apă din rețeaua publică, recirculată. Apa din foraj era bogată în săruri care lăsau o tentă maronie, culorile trebuind să mascheze acest efect. Apa din rețea nu lasă urme, iar schema de culori adoptată dă o senzație de prospețime.
Patimile și Învierea Domnului, oratoriu bizantin de Paști

Compozitorul Paul Constantinescu în Oratoriul bizantin de Paști reușește șă realizeze pentru cultura românească „o premieră absolută, singura încercare de până atunci de a oferi o replică românească – reverențioasă, omagială și totodată originală – oratoriilor bachiene sau, în general, repertoriului european”.
Datând din 1943 – și revizuit în 1948 –, Oratoriul bizantin de Paști este „o simbioză puțin obișnuită și de o forță expresivă remarcabilă, între melodia bizantină și spiritualitatea protestantă a Pasiunilor bachiene. (…) Tensiunea dintre «național» și «universal», atât de discutată în epoca lui Paul Constantinescu și revenită în actualitate pe cu totul alte paliere, este admirabil topită în această partitură”.
Note
Pască

Pască sau azimă se referă la un fel de pâine nedospită care e mâncată de evrei religioși în timpul Paștelui evreiesc sau la un cozonac special mâncat de creștini de Paști.
Pasca (pe limba ebraică "mața" מצה) se face dintr-un aluat nedospit, obținut dintr-un amestec de apă și una din cele cinci cereale: grâu, secară, orz, ovăz sau alac. În tradiția evreiască pasca e poreclita "pâinea săracilor" לחם עוני, din cauza faptului că evreii săraci continuau s-o mănânce și după Paște.
Cartea Exodului povestește că evreii au plecat în mare grabă din Egipt și n-au avut timp să-și pregătească pâine dospită. În amintirea acestui eveniment, evreii mănâncă timp de opt zile numai pască (în loc de pâinea dospită obișnuită).
Obiceiul de Paște de a mânca miel și pască este legat de ritualul pascal evreiesc. În datina ebraică, mielul se mănâncă ritual cu azimă (pâine nedospita) și cu ierburi amare (maror pe ebraică מרור), pentru a aduce aminte de greutățile îndurate în robia egipteană. La Cina cea de Taină, Isus și apostolii au mâncat miel după ritualul evreiesc, iar azima este reprezentată de pască. Pentru creștini, mielul, pasca și vinul sunt simboluri cu noi semnificații: Mielul este Isus Hristos, care își accepta sacrificiul. Pasca frântă și vinul turnat semnifică sacrificiul christic.
Pasca este preparată în ajunul Învierii. Adevărata pască este aceea care se taie în bucățele mici, se pune în pachețele și se duce la biserică pentru a fi sfințită. Bucățile de pască sunt duse acasă și păstrate pentru a-i face pe credincioși părtașii binecuvântării lui Dumnezeu, crezându-se a avea puterea de a alunga bolile și necazurile.
Cruce

O cruce este o figură sau un desen alcătuit din două linii perpendiculare, divizând una sau ambele linii în două jumătăți egale. Liniile sunt de obicei orientate orizontal și vertical; dacă sunt oblice, în formă de X, atunci se face referire la „crucea Sfântului Andrei”. Crucea este un simbol al iubirii lui Dumnezeu pentru oameni, fiind în același timp simbolul prin care Isus Hristos s-a jertfit pentru a salva omenirea. Ea a fost declarată simbol al creștinătății cu ocazia Conciliului de la Niceea din anul 325 e.n. de către Constantin cel Mare. Înainte de a fi fost preluată ca simbol al întregii creștinătăți, ea a fost venerată de către omul primitiv ca fetiș. Brațele ei semnificau cele patru anotimpuri sau cele patru puncte cardinale.
Două reprize în iad

Două reprize în iad (titlul original: Két félidö a pokolban) este un film dramatic maghiar, realizat în 1961 de regizorul Zoltán Fábri, protagoniști fiind actorii Imre Sinkovits, László Márkus și Dezsö Garas.
În primăvara anului 1944 undeva în Ucraina, se organizează cu ocazia zilei de naștere a lui Hitler un meci de fotbal între o echipă de fotbal alcătuită din niște soldați epuizați de muncă și foame ale unei companii de lucru, care trebuie să-și măsoare puterile cu o echipă aleasă din rândurile armatei germane Luftwaffe. Nemții ordonă ca în echipa aleasă ad-hoc, să nu fie ales nici un evreu. Ca antrenor al echipei este desemnat „steaua” fotbalului, Onodi II, care are la dispoziție doar două săptămâni să pregătească echipa. Nimeni nu e încântat și evită de a participa la acest meci de fotbal, până când li se promite jucătorilor că în timpul antrenamentului vor primi mai multă mâncare și vor fi scutiți în parte de muncă. Pentru ca echipa să fie completă, sunt nevoiți să ia în echipă pe post de extremă stânga, pe Steiner. Necazul e că acesta habar nu avea de fotbal și mai era și evreu. Totuși echipa reușește să facă imposibilul și pentru-că era în joc viața lor, să câștige meciul. Dar bucuria lor nu ține mult…
Versiunea originală a filmului vorbit în limba maghiară are o lungime de 140 minute. Versiunea sincronizată prezentată la data de 21 iunie 1965 de Televiziunea germană, are o lungime diminuată cu 45 minute.
În anul 1962 filmul a câștigat premiul criticilor la Festivalul de Cinema de la Boston și a folosit ulterior ca inspirație la realizarea în 1981 a filmului american Drumul spre victorie (Escape to Victory) a regizorului John Huston.
Parada de Paște (film)

Parada de Paște (titlu original: Easter Parade) este un film american din 1948 regizat de Charles Walters. Este produs de Arthur Freed, cu un scenariu de Sidney Sheldon, Frances Goodrich și Albert Hackett. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Fred Astaire, Judy Garland și Peter Lawford. A câștigat Premiul Oscar pentru cea mai bună coloană sonoră - Johnny Green, Roger Edens. Filmul conține unele dintre cele mai cunoscute cântece ale lui Astaire și Garland cum ar fi "Easter Parade", "Steppin' Out with My Baby" sau "We're a Couple of Swells".
Este filmul cu cel mai mare succes din punct de vedere financiar pentru Garland și Astaire, precum și filmul muzical cu cele mai mari încasări ale anului.
În 1912, vedeta de pe Broadway Don Hewes (Fred Astaire) cumpără cadouri de Paști pentru iubita sa, începând cu o pălărie și câteva flori ("Happy Easter"). Acesta intră într-un magazin de jucării de unde cumpără un iepure de Paști, după ce convinge un băiat să renunțe la acesta și să cumpere un set de tobe în schimb ("Drum Crazy"). Hewes duce aceste daruri partenerei sale de dans, Nadine Hale (Ann Miller), care îi dezvăluie că a primit o ofertă pentru un spectacol și că va ajunge astfel o vedetă solo. Don încearcă s-o facă să se răzgândească ("It Only Happens When I Dance With You"), până când cel mai bun prieten al lui Don, Johnny (Peter Lawford), apare. Nadine îi spune lui Don că ei nu mai formează cu adevărat o echipă și devine evident că Nadine este atrasă de Johnny.
Pelicula a câștigat Premiul Oscar pentru cea mai bună coloană sonoră, premiu acordat lui Johnny Green și Roger Edens.
Scenariștii Sidney Sheldon, Frances Goodrich și Albert Hackett au primit Writers Guild of America Award pentru cel mai bun scenariu al unui muzical american.
Mai jos, între paranteze, sunt menționați cei care au cântat și dansat respectivul număr muzical cu excepția cazului în care se menționează altfel.
Камбана

Камбаната е просто устройство за произвеждане на звук. В музиката се класифицира като музикален перкусионен инструмент.
Обикновено има форма на кух цилиндър или пресечен конус с един отворен край, който резонира, щом бъде ударен. Инструментът, с който се нанасят ударите, може да бъде окачено в камбаната парче метал, наречено език, метална сачма, затворена в обема на камбаната, или отделен чук.
Камбаните обикновено се отливат от метал (бронз или друга сплав), някои малки камбанки се правят от стъкло или керамика.
Добри Палиев

Добри Добрев Палиев е виден български перкусионист, композитор и педагог, професор. Смятан е за перкусионист номер едно и основател на българската школа по ударни инструменти.
Добри Палиев е роден на 20 април 1928 г. в Перник в семейството на Милде Палиева и Добри Добрев. Израства в Шумен, където родителите му се преместват, тъй като имат пивоварна в този град.
Започва да се занимава с музика от ранна възраст, пее в хор, на седем години пробва да свири на акордеон, а впоследствие тромпет и китара, на 14 години се насочва към ударните инструменти, като ученик има възможност да свири в група, наречена „Джазът на амбициозните“. По примера на брат си Отокар Палиев (цигулар в „Софийски солисти“) завършва Държавната музикална академия, но със специалност ударни инструменти при Иван-Манто Загорски – популярен музикант и тимпанист в Софийската опера. Палиев работи като преподавател в музикалното училище, а по-късно и в Музикалната академия, когато И. Загорски е освободен по политически причини.
Емил Табаков споменава в свое интервю:
Jean Paul Vanderishe в статията си „Великите Перкусионисти“ – част от френската енциклопедия „Какво знаем за ударните инструменти“ пише:
Едни от най-емблематичните произведения на Палиев са:
Балада за звънците

Балада за звънците е българска телевизионна новела (драма) от 1982 година по сценарий Лиляна Михайлова и режисура на Светослав Тодоров. Оператор е Яцек Тодоров, а музиката е на композитора Петър Цанков. Художник Виолета Йовчева.
Илия Чанджиев

Илия Чанджиев е български възрожденски общественик, революционер и политик, кмет на Неврокоп.
Роден е в Югозападна Македония, тогава в Османската империя. Преселва се в Неврокоп и става един от видните майстори чанджии, от където получава фамилното си име. Занимава се с революционна дейност и подкрепя крилото на Яне Сандански. След 1912 година поема ръководството на Неврокопската община.
Синът му Борис Чанджиев е политик, а дъщеря му Елена е женена за околийския управител в Неврокоп Тодор Кънчев.
Идиофон

Идиофон е всеки музикален инструмент, който създава звук преди всичко чрез собственото си вибриране без допълнителни струни или мембрани. Това е едно от четирите основни подразделения в класификацията на музикалните инструменти, предложена от Хорнбостел и Закс.
Идиофоните са може би най-старите музикални инструменти, ако изключим човешкия глас.
В по-ранна класификация на музикалните инструменти, предложена от Виктор Маийон, тази група инструменти е била наречена аутофони. Повечето ударни инструменти, които не са барабанни, са идиофони. Хорнбостел и Закс разделят идиофоните на четири основни подкатегории. Първата е ударни идиофони. Тя включва повечето от небарабанните ударни инструменти, познати в западната музика, т.е. идиофони, които са направени да бъдат удряни пряко с ръка или палка (дървени блокчета, триъгълник, маримба) или непряко чрез стържене или тръскане (маракаси, флексатон). Различните типове звънци попадат в тази категория.
Под тази категория може да подпада и камертон, който може да се смята за музикален инструмент. Всъщност това е прибор за контрола на настройка на струнни инструменти.
Останалите три подкатегории са на по-рядко срещани инструменти. Това са дърпащи се идиофони (музикална кутия), духащи се идиофони и фрикционни идиофони (гласхармоника, верофон, даксофон, стирофон, музикален трион, вибраслап).
Освен това в зависимост от материала, от който са изработени, идиофоните могат да бъдат дървени или метални. Дървени идиофони са например бин-сасара, дървени блокчета, слит-дръм, а метални — уотърфон, уошборд, систрум, зилове.
Звънец (село)

Звънец е село в Североизточна България. То се намира в община Вълчи дол, област Варна.
Село Звънец (област Варна) се намира в Североизточен регион на България и е част от община Вълчи дол.
Старото име на с. Звънец е с. Чанлар („Звънци“).
Численост на населението според преброяванията през годините:
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Язовир „Звънец“ е разположен между с. Звънец и с. Страхил. От язовира изтича р. Суха река. По поречието на реката след селото има образувани пещери.
Ћ

Ћ, ћ е буква от сръбската кирилска азбука. Произнася се „чьъ“ и е 23-та по ред в азбуката. Обозначава беззвучния венечно-небен преградно-проходен съгласен звук /ʨ/ ([ч]).
В старобългарския език буквата Ћ съществува само в глаголицата и изглежда така . Тя е 12-а по ред в глаголическата азбука и има числова стойност 30. Нарича се „дервъ“ или „ћьрвь“. Специалистите не са единодушни какво точно означава названието ѝ. Според някои то произлиза от „грива“, което според други изследователи лингвисти е неубедително. Според тях името на буквата е просто модификация на названието чрьвь на буквата (Ч).
Кирилската буква Ћ възниква през 12 век и се използва изключитено в сръбската писменост. Първоначално тя обозначава меките звънки звукове между /gʲ/ ([г]), /dʲ/ ([д]) и африката /dʑ/ ([дж]). По-късно буквата се използва и за обозначаване на меките беззвучни /tʲ/ [т] и /tɕ/ [ч]. В босанчицата се използва за означаването дори и на звука /j/ ([й]), а така също и като знак за мекост по латински образец, поставяна пред смягчаемата буква.
Произходът както на глаголическата дервъ, така и на кирилската буква Ћ е неясен.
Начертанието на кирилската буква първоначално има П-образна или Λ-образна основа, завършваща с кръст. По-късно придобива днешния си вид и се доближава до формата на друга кирилска буква, Ѣ.
В стария граждански сръбски шрифт формата на малката буква ћ повтаря пропорциите на буквата ѣ, но главната буква Ћ се променя. Горната ѝ част вече има Т-образна, а не кръстообразна форма. Това кара основоположника на съвременния сръбски книжовен език Вук Караджич да смята че буквата Ћ е лигатура и произлиза от слятото изписване на Т и Ь. До промените на Вук Караджич Ћ е използвана и за означаване на звънката африката (преградно-проходна съгласна) /dʑ/ ([дж]). Тогава Караджич въвежда отделна буква за този звук – Ђ, която наподобява по външен вид Ћ.
HTML кодовете са: &#1035; или &#x40b; за главно Ћ и &#1115; или &#x45b; за малко ћ.
Шут

Шут е синоним на клоун, смешник, но се асоциира основно и предимно с европейското Средновековие.
Шутовете се обличат с ярки цветове и причудливи шапки със звънци на тях. Шутът се е считал като своеобразен, символичен „близнак“ на царя. Той дори има свой скиптър.
Шутовете са с големи артистични дарби, но на тях се е гледало или като на недоразвити деца или като на психично болни, луди. Традицията на шутовете свършва, когато Чарлз I е свален от трона по време на гражданската война. Чарлз II не подновява традицията и тя изчезва по време на Просвещението и Реформацията.
Шутовете са едни от основните фигури в произведенията на Шекспир. Сред най-известните шутове в историята е Ян Лакоста (Пьотр Дорофеевич), придворен шут на първия руски император Петър Велики.
Старци

Старци са карнавални игри, които се провеждат в карловския квартал Сушица, в сряда, петък и неделя на Сирни заговезни.
Участват две основни групи „старци“ – „баджаци“ и „белогаши“. „Баджаците“ са обути с цели кози кожи и са с високи бели гугли, извезани с тъмни гайтани. На поясите им са окачени големи хлопки. Играят наредени в колона и с определена танцова фигура в 4/4 такт. „Белогашите“ са изцяло в бяло, ризата е извадена над панталоните и е препасана с червен пояс, а на него са навързани овчарски звънци. В ръцете си носят плетена от мъниста змия или кожен колан. Игрите им са в 3/8 такт. От време на време двете групи се срещат и играят под звуците на собствените си звънци.
Врата

Врата е елемент, който обезпечава достъп или обратно, ограничава проникването в затворено пространство.
Най-ранните данни за врати са представени в рисунките от египетските гробници, в които те са показани като единични или двойни врати, всяка изработена от отделен вид дърво. В Египет, където климатът бил изключително сух, нямало опасност да се деформират, но в други страни било необходимо да се поставят в рамка, която според Витрувий се правела с отвесни и напречни греди. Най-древните врати от дървен материал са тези, направени за храма на цар Соломон от маслинено дърво. Вратите по времето на Омир били покривани със сребро и месинг. Освен маслиново дърво се използвали още бряст, кедър, дъб и кипарис. В Швейцария археолози откриват една от най-старите врати в Европа, датирана на около 5000 години. Тя е изработена от топола.
Вратите се делят на вътрешни и външни. Вътрешните се наричат също така и интериорни врати, а външните обикновено, бидейки вход за дом – входни врати. Новите тенденции за производство на врати са свързани с материали като MDF и HDF, миниатюрни дървесни частици, слепени и пресовани под налягане.
Най-големите съществуващи врати се намират в Космически център Джон Ф. Кенеди и по-специално в сградата, използвана за сглабянето на ракетите „Сатурн“. Вратите са четири на брой и всяка от тях е висока цели 139 метра (456 фута).
Най-старата действаща врата в Европа може да бъде открита в Уестминстърското абатство. Вратата е датирана от 1050 година и е изработена от пет вертикални дъбови дъски, съединени с метални планки в горната и долната си част. Учените, датирали вратата, смятат, че дървото, от което са направени дъските за вратата, е расло в периода 924-1030 година.
Железни врата

Железни врата (на сръбски: Джердап, Đerdap, Ђердап; на румънски: Porțile de Fier) е пролом на река Дунав, който представлява най-голямата клисура в Европа.
Намира се на границата между Румъния и Сърбия, в близост до българската граница, като разделя съответно крайните югозападни части на Южните Карпати и крайните северозападни разклонения на Стара планина. Следва непосредствено банатската клисура и извежда водите на Дунав във Влашката низина.
На това място, в продължение от 109 км, Дунав тече между планините в лъкатушна клисура, много стремително, като на редица места речното дъно е осеяно с подводни скали. От страната на Сърбия се намира Националният парк „Джердап“, а от страната на Румъния е разположен Природен парк „Железни врата“.
През 1419 г. унгарският крал Сигизмунд издава грамота от град Невен, за който пише, че е при Железните врата в България, а летописецът на Дунавският кръстоносен поход – мюнхенският пленник Ханс Шилтбергер пише, че клисурата стои на Българо-унгарската граница, определяйки Тимошко като българска територия.
Клисурата в миналото е смятана за най-опасното място за корабоплаването по Дунав, което не е можело да се премине без запознат с местността лоцман-водач.
Построен е обходният Сипски плавателен канал (край сръбското село Сип) с дължина 2,5 км на 27 септември 1896 г. С научно-техническо съдействие от СССР са изградени 2 румънско-сръбски язовира с водноелектрически централи „Железни врата – 1“ (1972) и „Железни врата – 2“ (1984).
В клисурата е имало османски/румънски остров Адакале (на турски: Островна крепост) с дължина 1,75 км и ширина 0,4 – 0,5 км. Населяван е по османско време основно от турци, но е най-известен като свободен град и център на контрабанда. Залят е при напълване на язовира през 1970 г.
На Железни врата е наречена улица в квартал „Сухата река“ в София (Карта).
Цитоплазма

Цитоплазмата е вътрешната течна среда на клетките. В нея са потопени останалите органели на клетката. Цитоплазмата, заедно с клетъчното ядро и клетъчната мембрана представлява един от трите основни компонента на еукариотната клетка. При прокариотите липсва ядро и поради този факт там налице е само важността на клетъчната мембрана и цитоплазмата. По състав в цитоплазмата има 99% Н2О, йони и други формени елементи, които оформят нейната основна структура.
Цитоплазмата представлява около 80% от обема на клетката и съдържа вода, соли, органични молекули и ензими, които са нужни на клетката за катализиране на реакции. Основното вещество на цитоплазмата е цитозолът. Цитозолът е полупрозрачна течност, която заобикаля останалите цитоплазмени компоненти.
Органелите могат да се възприемат като метаболитни механизми или още като самостоятелни малки органи. Има още клетъчни включения, представляващи химически субстанции от запасни хранителни вещества, секреторни продукти и пигментни гранули.
Цитоскелетът представлява „скелето“, което поддържа формата на клетката. Съставен е от три вида филаменти (микрофиламенти, интермедиерни филаменти и микротубули), които имат различни функции в клетката и се срещат в различни нейни части. Цитоскелетът участва и в клетъчните движения и в разместването на органелите в самата клетка.
Етническа група

Етническа група, етнос или народност, е обособила се група от хора, членовете на която се идентифицират един с друг въз основа на действително или предполагаемо общо наследство – история, раса, родствени връзки, религия, език, култура, територия, националност или външен вид. Членовете на етническата група осъзнават принадлежността си към нея, а хората извън нея признават нейната обособеност.
Религията е важен, но не задължителен елемент за обособяването на един етнос. Водещият, или още титулният етнос дава името както на държавата и на нацията, така и на езика.
Държавите, които имат федеративен (САЩ, Индия, Босна и Херцеговина) или конфедеративен (Швейцария) тип на управление, нямат титулен етнос. Федерациите имат автономия, но не пълна, докато при държавите от конфедеративен тип автономията е пълна.
Понятието етнос произлиза от гръцки: ἔθνος, което означава „народ“, като първоначално понятието народ е било използвано като обобщаващо понятие без определено конкретно съдържание, като начин на живот на определена група хора или социална прослойка. В хронологичен план понятието или терминът „етнос“ започва да се използва за разграничението на група хора или част от народа, или опазване на културното различие на даден народ над останалите.
Днес етносът може да бъде възприет като общност от хора, която е исторически обособила се на дадена територия, комуникира на разбираем за всички членове език, осъзнава различието си от останалите подобни общности и възприема своя етноним (названието на етноса). Високата подвижност (миграциите) на населението е способствала за разпокъсването на много етноси, които от своя страна са способствали за образуването на нови етнически групи. В тази връзка могат да се разграничат етнически образувания като:
Разграничаването на отделните етноси се базира на няколко основни признака:
Развитието на етносите е съпътствано с появата на нови етнически образувания като:
Етнографската група се различава от етническата. Етнографската група представлява част от етнос, който се различава от основната част на етноса единствено по някои специфични особености на езика, културата и обичаите.
Народоизследователите (етнолози) обозначават с този термин популации на хора с общ произход, история, култура, свързани със специфична територия и чувство на солидарност помежду си.
Най-ранната форма на етническа общност представлява родствената група (родът), най-близка по структура до племето. Другата форма на етническа група възниква по време на появата на държавата като форма на обществена организация. Някои по-малки държави се състоят от само един етнос, а империите се състоят от най-много етноси.