davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Campeonato Ecuatoriano de Fútbol 1960

El Campeonato Ecuatoriano de Fútbol 1960, conocido oficialmente como «Campeonato Nacional de Fútbol 1960», fue la 2.ª edición del Campeonato nacional de fútbol profesional en Ecuador. El torneo fue organizado por la Federación Deportiva Nacional del Ecuador (luego Asociación Ecuatoriana de Fútbol, hoy Federación Ecuatoriana de Fútbol) y contó con la participación de los 4 mejores equipos ubicados del Campeonato Profesional de Guayaquil y los 4 del Campeonato Profesional Interandino (Quito y Ambato).
Barcelona se coronó campeón por primera vez en su historia.
El certamen quedó desierto por 2 años. El campeonato nacional se reinició en 1960, en su segunda edición.
No se disputaron los torneos de 1958 y 1959 por varias razones. Una de ellas fue el poco interés que despertó en el público el campeonato de 1957, en general, y en Guayaquil, en particular, ya que sus equipos tenían una continua actividad internacional; sobre todo Emelec, que se preparaba para un torneo entre los campeones sudamericanos.
En el segundo campeonato ecuatoriano, tomaron parte los 4 mejores equipos de la competencia denominada Campeonato de Guayaquil de la Asociación de Fútbol del Guayas contra sus similares de la competencia denominada Campeonato Interandino de la Asociación de Fútbol No Amateur de Pichincha (AFNA) - Asociación Profesional de Fútbol de Ambato (APFA).
Barcelona (volvió a esta lid tras 3 años de ausencia), Emelec (también volvió a esta lid tras 3 años de ausencia), Everest (como equipo sorpresa) y Patria (también como equipo sorpresa) se midieron —con el mismo sistema del primer campeonato ecuatoriano— con Deportivo Quito (volvió a esta lid tras 3 años de ausencia), Liga Deportiva Universitaria (como equipo sorpresa), España (también como equipo sorpresa) y Macará (también como equipo sorpresa). Es decir, jugaron en partidos de ida y vuelta los equipos de una misma asociación —se incluyó a Macará como parte de Pichincha— contra los equipos de la otra; no entre los de la misma provincia o, en este caso, asociación. En total son 4 equipos de la Costa y 4 equipos de la Sierra. El Barcelona, lo que le sirvió para coronarse campeón. En conmemoración al título el cantante puertorriqueño Daniel Santos "El inquieto anacobero" compuso la canción Dale chicha Barcelona.​
Campeonato Ecuatoriano de Fútbol 1985

El Campeonato Ecuatoriano de Fútbol 1985, conocido oficialmente como «Campeonato Nacional de Fútbol 1985», fue la 27.ª edición del Campeonato nacional de fútbol profesional de la Primera División en Ecuador. El torneo fue organizado por la Federación Ecuatoriana de Fútbol. Hubo descenso a la Segunda División.
Barcelona se coronó campeón por octava vez en su historia.
Se buscó un esquema simple, que obedeciera sobre todo a la nueva estructura del torneo, que en este año 1985 contó con 16 equipos en la Primera División.
Se resolvió jugar una primera etapa con partidos de ida y vuelta, bajo la modalidad de sistema de todos contra todos. Después de estos 30 partidos por equipo, los 8 mejores ubicados se clasificaron a la segunda etapa del campeonato —octagonal—. El último descendió de forma automática a la Segunda División de 1986.
Los 7 equipos que no llegaron al octagonal y el cuadro que descendió terminaron su participación al finalizar la primera etapa.
Betano

Betano es una casa de apuestas deportivas griega con sede en Atenas. Es un grupo de apuestas propiedad de KGIL. Patrocina clubes como Aston Villa, Olympiakos, Panathinaikos, PAOK, Sporting CP, Benfica, FC Oporto, Universitatea Craiova, FCSB, APOEL de Nicosia, Apollon Limassol, Atlético Mineiro, y Barcelona Sporting Club.
Premier League 2018-19

La Premier League 2018-19 fue la vigésimo séptima temporada de la máxima división inglesa, desde su creación en 1992. El Manchester City es el defensor del título, tras haberse proclamado campeón en la jornada 34 luego de la derrota como local del Manchester United por 0-1 ante el descendido West Bromwich Albion, habiendo ganado su partido jugado un día anterior de visita por 1-3 ante Tottenham Hotspur.
Un total de 20 equipos participan en la competición, incluyendo 17 equipos de la temporada anterior y 3 ascendidos de la English Football League Championship 2017-18. Además en esta temporada, Liverpool se volvió el mejor subcampeón en la historia de la Premier con 97 puntos, a tan solo 1 punto de los 98 que cosechó el Manchester City (el récord lo tenía previamente el Manchester United con 89 puntos en la 2011-12), además este título de los "Citizens" fue la segunda mejor campaña de un campeón en la historia de la liga inglesa, por detrás de la campaña de estos mismos en la temporada pasada (2017-18, 100 puntos).
Notas:
Aquí se encuentra la lista de hat-tricks y póker de goles (en general, tres o más goles marcados por un jugador en un mismo encuentro) conseguidos en la temporada.
Premios mensuales.​
Estadio 9 de Mayo

El Estadio 9 de Mayo, denominado por razones de patrocinio Estadio 9 de Mayo Banco de Machala,​ es un estadio de fútbol de Ecuador está ubicado en la avenida 25 de junio y Las Palmeras de la ciudad de Machala su capacidad es para 16 500 espectadores, y allí juega como local el Orense Sporting Club de la Serie A del fútbol ecuatoriano.
Fue inaugurado el 9 de mayo de 1939 conmemorando los 44 años de la justa heroica de los héroes de la Batalla de las Carretas de Machala que ocurrió en la misma fecha en 1895, treinta y un años después el estadio 9 de Mayo fue remodelado, reconstruido y reinaugurado de 1970 a 1974 y para la Copa América realizado en Ecuador en 1993. En 1985 se instaló un marcador electrónico de fabricación húngara Electroimpex y en 1986 se instaló las cuatro torres de iluminación.
Este estadio fue una de las sedes de la Copa América Ecuador 1993, y se disputaron allí partidos entre Colombia, México y Bolivia.
En 2001 y con apariencia renovada, allí se jugaron tres partidos de la ronda final del Campeonato Sudamericano Sub-20 Ecuador 2001: entre Brasil, Colombia, Argentina, Chile, Paraguay y Ecuador (país anfitrión).
Acerca de competencias deportivas, este estadio acogió a nivel nacional, fue sede de los IX Juegos Deportivos Nacionales Machala 2000.
El estadio también desempeña un importante papel en el fútbol local, ya que los clubes machaleños Carmen Mora de Encalada de Pasaje (provisional), Bonita Banana, Audaz Octubrino, Santos de El Guabo (provisional), Atlético Audaz, Fuerza Amarilla, Orense Sporting Club, Kléber Franco Cruz, Bolívar, Urseza, Parma, Junín, Deportivo Machala, Atlético Pacífico, Santa Fe, Río Amarillo de Portovelo, Estudiantes Octubrinos, Sport Banaoro, Macarsa, América de Machala, Oro Fútbol Club, LDU de Machala, Machala Fútbol Club y Machala Sporting Club hacían y/o hacen de locales en este escenario deportivo.
Asimismo, este estadio es sede de distintos eventos deportivos a niveles provincial y local, así como es escenario para varios eventos de tipo cultural, especialmente conciertos musicales (que también se realizan en el Coliseo de Deportes de la ciudad y en el Recinto Ferial de Machala) y fue protagonista de la LigaPro Banco Pichincha Pymes que recibió Orense Sporting Club como campeón de la Serie B Del Torneo Ecuatoriano y así clasificando a la Serie A luego de ganarle de visitante y de local a Liga Deportiva Universitaria de Portoviejo.
En el estadio 9 de Mayo se jugaron los siguientes partidos:
En el Estadio 9 de Mayo se jugaron los siguientes partidos:
Estadio Federativo Reina de El Cisne

El estadio Federativo Reina de El Cisne, es un estadio multiusos. Está ubicado en la avenida Emiliano Ortega y calle Azuay de la ciudad de Loja. Fue inaugurado el 7 de septiembre de 1980. Es usado mayoritariamente para la práctica del fútbol, y allí juega como local la Libertad F. C., equipo de la Serie A del fútbol ecuatoriano. Su capacidad es de 14 935 espectadores.​
El estadio desempeña un importante papel en el fútbol local, ya que los clubes lojanos como Liga de Loja, Italia, Universidad Técnica Particular de Loja, JVC Fútbol Club, Loja Fútbol Club, Borussia y Libertad hacían y/o hacen de locales en este escenario deportivo.
Este local deportivo es sede de distintos eventos deportivos a niveles provincial y local, así como es escenario para varios eventos de tipo cultural, especialmente conciertos musicales (que también se realizan en el Coliseo Santiago Fernández García de Loja).
El estadio Federativo de la ciudad de Loja, desde el 5 de octubre de 2005, cambió su denominación y pasó a llamarse "Reina de El Cisne", por decisión del directorio de la Federación Deportiva de Loja (FDL), entidad que administra el escenario. Esta resolución, adoptada mediante acuerdo, se la hizo pública ante más de dos mil personas que acompañaron a la Imagen de la Virgen de El Cisne en su visita a las instalaciones de la FDL, ese 5 de octubre de 2005.
Pese a dicha decisión, cabe indicar que la historia de los terrenos en donde se construyó en ese entonces el Estadio Municipal respondía a otra advocación según el Dr. Rafael Riofrío en su breve ensayo "Fundación de Loja":
A decir del antropólogo de la religión lojano, Ramiro Villamagua Vergara, es importante para la memoria saber nombrar los lugares y a cada advocación darle su lugar. Posiblemente los directivos de la Federación de Loja no tenían en cuenta esta información. Finalmente concluye con un interesante replanteamiento del tema:
Ecuador national under-20 football team

The Ecuadorian national under-20 football team represents Ecuador in international under-20 football competitions and is controlled by the Ecuadorian Football Federation.
The future of Ecuador's national team has depended on very bright young talents historically, as illustrated in the team that qualified and participated in the 2001 FIFA World Youth Championship where players such as Segundo Castillo, Felix Borja, and Franklin Salas made an impression. The U-20 squad had to wait ten years to re-qualify to the 2011 FIFA U-20 World Cup.
In the 2019 FIFA U-20 World Cup, the U-20 team achieved Ecuador's best participation in a FIFA World Cup of any category, obtaining third place after defeating Italy in the third place match.
Ecuador's squad for the FIFA U-20 World Cup Argentina 2023
Friendly
The following table shows Ecuador's head-to-head record in the FIFA U-20 World Cup.
2025 Liga Deportiva Universitaria de Quito season

Liga Deportiva Universitaria de Quito's 2025 season is the club's 95th year of existence, the 72nd year in professional football, and the 64th in the top level of professional football in Ecuador.
Supplier: Puma Sponsor(s): Banco Pichincha, Discover, Ecuabet, Splendor, Terrawind Global Protection, Seguros Constitución
Note: Caps and goals are of the national league and are current as of the beginning of the season.
The 2025 season will be Liga's 64th season in the Serie A and their 24th consecutive.
Results summary
Results by round
L.D.U. Quito qualified to the 2025 CONMEBOL Libertadores—their 22nd participation in the continental tournament—as champions of the 2024 LigaPro. They will enter the competition in the Group Stage.
L.D.U. Quito qualified to the 2025 Supercopa Ecuador—their 3rd participation in the tournament—as champions of the 2024 LigaPro.
It will be L.D.U. Quito's 4th participation in the Copa Ecuador.
Note: Players in italics left the club mid-season.
Ecuadorian football league system

The Ecuadorian football league system is a series of interconnected football leagues for clubs in Ecuador, and is governed by the Federación Ecuatoriana de Fútbol at the national level.
The Ecuadorian league system consists of two categories, with the top category divided into two series. At the top of the pyramid is Primera Categoría, Serie A (shorten to Primera A), which consists of the top teams of the country. Below them is Primera Categoría, Serie B (shorten to Primera B). Teams in the Primera Categoria play independent of the 18 provincial organizations that make up the Segunda Categoria, and independently of each other. The Segunda Categoria is the next level below the Primera Categoria. This is by far the largest level in the league system in terms of number of teams. Teams in this category play within their provincial associations to qualify to a larger national tournament.
After the tournaments finish at the end of the calendar year, teams are relegated or promoted to different levels. The bottom two teams in Primera A are relegated to Primera B. Conversely, the top two teams of Primera B are promoted to Primera A, while the bottom two teams are relegated to Segunda. The top two teams in Segunda are promoted to Primera B.
Ecuadorian Serie B

The Primera Categoría Serie B, shortened to Serie B or Primera B, is a professional football league in Ecuador. It is in the second tier of the Ecuadorian football league system. Currently contested by ten clubs, it operates a system of promotion and relegation with the top-flight Serie A and the bottom-level Segunda Categoría. The season runs from February to December in two stages. For sponsorship reasons, it is known as the LigaPro Banco Pichincha Pymes.
Serie B has been in place since 1971 and has been held on a yearly basis since (except 1973 and 1983–88), often holding two tournaments a year. The number of teams being promoted or relegated changed through the years because, like the Serie A, the format often changes on a seasonal basis. With the creation of LigaPro for the beginning of the 2019 season, the format consisted of two separate round robin stages. The top four teams with the most points after both stages were placed in a playoffs to determine the two teams who would earn promotion to Serie A the following season. Additionally, the two teams with the fewest points at the end of the season are relegated to the Segunda Categoría.
Thirty two different clubs have won the Serie B, but only twelve have won it multiple times. The most successful team is Técnico Universitario, who won their sixth title in 2017, while the current champion is Macará.
There are currently ten teams in the 2024 Serie B.
Imbabura S.C.

Imbabura Sporting Club is a professional football club based in Ibarra, Ecuador currently plays at Ecuadorian Serie A The Top division of Ecuadorian League System.
Note: Flags indicate national team as defined under FIFA eligibility rules; some limited exceptions apply. Players may hold more than one non-FIFA nationality.
The following players were chosen to represent their country at the FIFA World Cup while contracted to Imbabura.
Red pileated finch

The red pileated finch (Coryphospingus cucullatus), also known as the red-crested finch, is a species of bird in the family Thraupidae. It is found in Argentina, Bolivia, Brazil, Ecuador, French Guiana, Guyana, Paraguay, and Peru, on the eastern side of the Andes. Its natural habitats are subtropical or tropical dry forests, subtropical or tropical moist lowland forests, subtropical or tropical dry shrubland, and heavily degraded former forest. This is a common species, and the International Union for Conservation of Nature has rated its conservation status as "least concern".
This species was first described by the German zoologist Philipp Ludwig Statius Müller in 1776. Molecular analysis has shown that along with C. pileatus, the grey pileated finch, this species belongs in the Thraupidae, the tanager family. The pair form a sister group to a group containing the fulvous-crested tanager, the black-goggled tanager, the shrike tanagers, and the grey-headed tanager.
There are three recognised subspecies: C. c. cucullatus from Guyana, Suriname and northeastern Brazil; C. c. fargoi from Peru, Bolivia, western Paraguay, and northern Argentina; and C. c. rubescens from Brazil, eastern Paraguay, northeastern Argentina, and Uruguay.
The red pileated finch is about 13.5 cm (5.3 in) long. Both the male and female have a white eye ring. The male has a red crest and a black crown, just as the grey pileated finch does, however its upper parts are dark wine red, with a reddish rump, and the underparts are a drab reddish colour. The red crest and black head are absent in the female and the upper parts are a little more brown than those of the male. The throat of the female is white and the underparts pink.
This bird has a wide distribution in South America. Its range includes southern Brazil and northern Argentina, extending from Brasília and Rio de Janeiro southwards to Buenos Aires and westwards to the Andean foothills. Besides this main block, there are several isolated populations in dry mountain valleys in Ecuador, Peru, and Bolivia, another isolated population in northern Brazil, and another in Suriname, Guyana, and French Guiana. This bird is seldom found above 1,500 m (4,900 ft) but in the Cusco area of southeastern Peru, it may be found up to about 2,000 m (6,600 ft).
C. cucullatus is generally a common species, and its population trend seems to be steady. It has a very extensive range and the International Union for Conservation of Nature has assessed its conservation status as being of "least concern".
Crested quetzal

The crested quetzal /ketSAHL/ (Pharomachrus antisianus) is a species of bird in the family Trogonidae native to South America, where it is found in Bolivia, Colombia, Ecuador, Peru, and Venezuela. Its natural habitat is subtropical or tropical moist montane forests.
French naturalist Alcide d'Orbigny described the crested quetzal in 1837 as Trogon antisianus. The species name is derived from Antis, a Latinised version of the Andes, ultimately from anti, an Incan word for copper. It is closely related to the resplendent quetzal (P. mocinno).
It is one of five species of the genus Pharomachrus known as quetzals. The term "quetzal" was originally used for just the resplendent quetzal, but is now applied to all members of the genera Pharomachrus and Euptilotis.
Adult birds are 33–34 cm (13–13+1⁄2 in) long. The head and upperparts of the adult male are metallic green, while its breast and belly are red. Alone among the quetzals, the male has a short crest above its short bill, which is orange. The vent is white. Females have brown heads and upper breast and no crest.
The crested quetzal is found along the Andes from Bolivia through Ecuador, Peru and Colombia to Venezuela, in pristine and mature second-growth forest from 1,200–3,000 m (4,000–10,000 ft) in altitude. It has been rated as least concern on the IUCN Red List of Threatened Species as it has a large range and its population appears to be stable.
The crested quetzal is frugivorous. Adults raising young also catch more nutritious prey such as arthropods and small vertebrates; one such item recorded was the glassfrog species Hyalinobatrachium pallidum.
Паметник на хан Крум

Паметникът на хан Крум се намира в район „Тракия“, микрорайон „Хан Крум“ – А4, на улица „Съединение“ в съседство с 5-о районно управление, на мястото, където преди време са били разположени казарми на Девети пехотен пловдивски полк.
Паметникът представлява скулптура на хан Крум върху кон е висока 6 метра. Скулптурата е положена върху постамент висок 4,5 метра. От едната му страна са изписани законите на хана, а от другата са изписани военните му победи. В основите на паметника е вградена капсула с послание на жителите на район „Тракия“, към бъдещите поколения. На мястото на вграждането е поставена плоча с надпис "Послание от жителите на район „Тракия“ към бъдещите поколения. Да се отвори на 26 юли 2111 година, когато се навършат 1300 години от битката във Върбишкия проход и победата на хан Крум над византийската армия".
Фигурата на паметника е отлята от 3 тона бронз, а постаментът е облицован от черен гранит. Скулптор на паметника е Николай Савов.
Открит е от президента Георги Първанов на 4 юни 2007 г. На церемонията по откриването присъстват още министърът на транспорта Петър Мутафчиев, министърът на вътрешните работи Румен Петков, областният управител на Пловдив Тодор Петков, кметът на Пловдив Иван Чомаков, митрополит Николай Пловдивски, професор Божидар Димитров, депутати, общински съветници, висши военни и представители на общинската администрация и много граждани.
Инициативата за построяването на паметника е на кмета на район „Тракия“ Славчо Атанасов. Изразходваната сума за паметника е около 240 000 лв. Събрана е основно от дарения. Основен дарител е бизнесменът Георги Гергов.
Хан Крум (квартал)

Квартал „Хан Крум“ – А4 е микрорайон, част от район „Тракия.
В квартала се намира паметник на хан Крум и парк, който носи същото име. В съседство с парка е СОУ „Св. Софроний Врачански“. Единствената православна църква в район „Тракия“ също се намира в квартала – храмът „Свето Преображение Господне“. На улица Ванче Михайлов (бившата ул. Гочо Грозев) № 2 е разположена сградата на 5-о районно управление. Читалище „Съвременник – 1986“ също се намира в микрорайона. То е разположено на приземния етаж на блок 141, а библиотеката към него – в блок 140.
През 2010 г. е правено допитване кварталът да се преименува на „Софроний Врачански".
Хан Крум (село)

Хан Крум (до 1899 г. – Чаталар, Чатали) е село в Североизточна България. То се намира в община Велики Преслав, област Шумен.
До 1899 г. селото носи името Чаталар, след което е преименувано на Цар Крум. От 1977 г. то носи името Хан Крум.
Според някои археолози на мястото на селото през IV в. се намирала столицата на остготите начело с Улфила или най-малко крупен техен център, за което говорят откритите тук богати готски накити и други археологически находки.
Разкопани са няколко късноантични църкви. Две от тях, строени последователно една върху друга, са непосредствено на север от стената на по-късния аул. Първата еднокорабна, датирана към IV век, като в нея са запазени едни от малкото откривани в България раннохристиянски изображения на човешки лица. Втората църква е по-голяма и е строена през V до първата половина на VI век. Известна е и трета църква от този период под могила в аула, която не е проучвана подробно. Към 2018 са налице археологически сведения за още две новоразкрити църкви в този район, с което общия им брой достига пет.
Край селото е открит прабългарски дворец (Аул на кан Омуртаг) с останки от мост над Голяма Камчия, чието построяване се отнася към строителната дейност на кан Омуртаг, въз основа на Чаталарския надпис. Аулът е архитектурно произведение на Плисковско-Преславската култура.
Численост на населението според преброяванията през годините:
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Разположен е в близост до селото, в западния склон на Калугеровия боаз. За неговото изграждане е използвана естествена пещера, която допълнително е дообработена. Изкачването до него се извършва по изсечена в скалата вита стълба.
Селото има жп гара на линията София-Варна. Оттук е съществувало разклонение за Велики Преслав, което не се обслужва.
В селото има винозавод и спиртоварна за ракия, като двете напитки с високо качество са традиционни за селото и околностите му.
Футболният отбор на селото се нарича „Локомотив“ (Хан Крум). Той е отбор от ОФГ, завършил на трето място в крайното класиране за 2010 г.
Поход на Крум срещу Аварския хаганат (805)

Походът на Крум срещу Аварския Хаганат е успешна военна кампания, предприета от българския владетел хан Крум през 805 г.
През 805 г. Крум оглавява военна кампания срещу Аварския хаганат, завладявайки обширни територии на север от река Дунав. Българските войски завземат Трансилвания, превземат Белград и Срем, достигайки до река Тиса. След тази победа България става една от най големите сили на Централна и Югоизточна Европа. Новите териториални придобивки предоставят на България достъп до ценните рудници за каменна сол в Карпатите и сребърните залежи на Трансилвания. С победата на Крум над Аварския хаганат е свързана една легенда за Крумовото законодателство, за което се знае благодарение на лексикона „Свидас“. Българският владетел събрал аварските пленници и съобразно техните отговори за причините поради които тяхната държава се разпаднала, създава система от законови норми, насочени срещу конкретни обществени проблеми.
Крум свикал всички българи и им заповядал:
Ободрити

Ободритите, известни още като абодрити и бодрици (на немски: Abodriten; на полски: Obodryci) са западнославянски народ, близък на венедите, живял по южните брегове на Балтийско море (днес Североизточна Германия и Северозападна Полша) от началото на новата ера до около 1500 г., когато се смесва с други народи. През 9 век славянска общност със същото име присъства и в Панония, но връзката между двете общности не е изяснена.
През периода 800 – 1200 г. ободритите водят войни с датските крале, които се стремят към надмощие в балтийския район. Ободритите са християнизирани от немски мисионери.
В началото на 9 век ободритите живеят между реките Дунав и Тиса и вероятно попадат в границите на Първото българско царство след разгрома на Аварския хаганат от Крум през 803 година. Повече сведения за тях има от времето след 818 година, когато заедно с тимочаните те се отделят от Българската държава и се присъединяват към Франкската империя. През 822 година ободритите се присъединяват към въстанието на хърватския княз Людевит срещу император Лудвиг Благочестиви, което претърпява поражение. Междувременно българският владетел Омуртаг се опитва да върне по дипломатически път ободритите в границите на България, като в крайна сметка това е осъществено след две военни кампании през 827 и 829 г.
Съединение (град)

Съединение е град в Южна България. Той се намира в Пловдивска област и е разположен на 27 km северозападно от Пловдив. Административен център на Община Съединение.
По данни на ГРАО към 15 юни 2023 г. в града живеят 5580 души по настоящ адрес и 5712 души по постоянен адрес.
Градът е разположен в Горнотракийската низина, на 22 км северозападно от град Пловдив и на 7 км северно от автомагистрала „Тракия“. Той е център на община с обща територия 298 000 дка, която се равнява на 298 км, от които 256 148 дка са обработваема земя, а поливната от нея е 177 683 дка. Населението на град Съединение е 6477 души. Основен отрасъл в общината е селското стопанство, заемащ приблизително около 90% от стопанската дейност.
Град Съединение е и административен център на община Съединение, обособена като самостоятелна административна единица на 26 декември 1978 г. с Указ № 2294 на Държавния съвет на НРБ.
Старото име на град Съединение е Голямо Конаре.
В древността земите са били населени от траките, за което свидетелстват множеството надгробни и други могили. При редица археологически разкопки в района са открити старинни монети и древни съдове от IV–III в. пр.н.е.
При избухването на Балканската война един човек от Голямо Конаре е доброволец в Македоно-одринското опълчение.
Традиционно вероизповедание на територията на община Съединение е източното православие.
Читалищата са единствените културни институции в община Съединение. В общината функционират 10 читалища и музейна сбирка, която се намира в Съединение.
От читалищата в общината най-старо е Народно читалище „Съединение“, гр. Съединение, основано през 1875 година. Негови основатели са Ламби Атанасов – пръв председател, даскал Еню Бекирски, свещеник Иван Генов, Петър Антов, Петко Лапков, Д. Герджийски и други. Сградата е построена през 1956 година със средства от самооблагане, доброволен труд от населението и дарение от Недялка Шилева – героиня от Съединението.
Местният обичай „Кумата“ в гр. Съединение се провежда на 23 и 24 април – Лазаров ден и Връбница, има над 100-годишна традиция. Той е уникален и се отличава от останалите лазарски обичаи със своите костюми и начина си на провеждане. Костюмите са напълно автентични и се предават от поколение на поколение. Самата „Кума“ – водачката, се отличава от останалите с различна носия.
„Кумата“ е пролетен женски обичай, отразяващ отношението на младите момичета към красотата и трудолюбието, показано в дрехите и в песните, които пеят. Обичаят „Куди“ е зимен мъжки обичай, отразяващ отношението на младите момци към трудолюбието. Обичаите „Сурвакари“ и „Лазарки“ се провеждат в с. Правище.
Райко Петров (революционер)

Райко Петров Стойчев Лалов (Лолов) с псевдоним Горанов е български учител и революционер, деец на Вътрешната македоно-одринска революционна организация.
Петров е роден на 4 юли 1876 година в Малко Търново, тогава в Османската империя, днес в България. В 1893 година завършва IV клас в гимназията „Д-р Петър Берон” в Одрин. Работи като учител в родния си град. Първоначално е секретар, а след това е избран за ръководител на околийския комитет на ВМОРО в Малко Търново. През февруари 1903 година Георги Райков Стойчев подпомага четата на Михаил Герджиков, готвеща се да извърши атентат при гара Синекли и я снабдява с пет турски военни костюма, но същевременно я предава на властите. В резултат Райко Петров Стойчев Лолов е арестуван, осъден е от военен съд на 15 години военен затвор и затворен в Цариград. Амнистиран е през октомври 1904 година.
Умира на 20 април 1933 или 1936 година в Малко Търново.
Странноприемница

Странноприемницата е съоръжение, предназначено за посрещане и настаняване на пътници, които не разполагат с местожителство в дадена местност. Произходът на странноприемницата се свързва с християнските традиции за милосърдие и помощ към ближния.
В средновековна България странноприемниците често са били част от манастирски комплекси или се намирали в близост до църкви. Те са изпълнявали важна социална функция, предоставяйки подслон и храна на пътуващи търговци, странници и поклонници. В някои случаи, странноприемниците са служили и като медицински пунктове, където пътуващите можели да получат основна медицинска помощ.
Архитектурата на странноприемниците варира в зависимост от региона и периода на строителство. Обикновено са построени от местни материали, като дърво и камък, и са проектирани така, че да осигуряват удобство и защита от неблагоприятните атмосферни условия. Интериорът често е прост, с основен акцент върху функционалността и комфорта.
Странноприемницата не само че поддържа традициите на милосърдие и гостоприемство, но и играе роля в съхраняването на културната идентичност на региона. Тя е символ на общността и подкрепата, която обществото може да предложи на непознати. В съвременна България, странноприемниците са ценен извор на информация за изучаването на националната история и традиции.
В наши дни, интересът към странноприемниците се възражда като част от туристическите и културни проекти за запазване на българското наследство. Реконструкцията и поддържането на старите странноприемници предлага възможност за туристи и изследователи да се докоснат до живата история и да изпитат традиционното българско гостоприемство. Така странноприемниците продължават да бъдат жив символ на отвореността и топлотата, които са в основата на българската култура и идентичност.
Еловдол (област Перник)

Еловдол е село в Западна България. То се намира в община Земен, област Перник.
Село Елов дол се намира в западна България, в Руйско-Верилската планина на 62 км западно от София.
В близост до него по поречието на река Светля е минавал стар средновековен път. В турско време е бил също използван, по него са минали турски войски при оттеглнето им през Руско-турската война (1877 – 1878).
Църквата в селото „Св. Дух“, е построена през 1873 г. Роденият в с. Елов дол Влайко Алексиев, при ремонт на къщата на дядо Томан, през 70 те г. на мналия век, намира в зида ѝ документ, който е издаден от администрацията на турския султан, с който се разрешава строителството на настоящата църква. В него се упоменава какви могат да бъдат максималните допустими размери: дълж.ширина, височина и т.н.
При избухването на Балканската война в 1912 година 2 души от Еловдол са доброволци в Македоно-одринското опълчение.
На близо е Чепински манастир „св пророк Илия“, построен през 1892 г., върху основите на стар манастир и църква. В края на 90-те години на 20 век и началото на 21 век църквата на манастира е спасена от разрушаване от Велко и Петър Алексиеви от с. Елов дол, които за целта наемат работници от Чепино.
Черквата носи същото име. С идването на комунистите на власт съборът е премахнат и се заменя със събор в чест на партизаните от село Еловдол, участници в радомирският партизански отряд.
Радетели за възстановяване на древните религиозни обичаи са се заели с възстановяване на събора „Св. Троица“.
Трикратната световна шампионка по художествена гимнастика и заслужил майстор на спорта Мария Гигова е родена в с. Елов дол през 1947 г. Понастоящем обявената за гимнастичка на века и носителка на множество европейски и световни призове е международен съдия по художествена гимнастика и председател на Българската федерация по художествена гимнастика.
Бъркачево

Бъркачѐво е село в Северозападна България. То се намира в община Бяла Слатина, област Враца.
Счита се, че името на селото произтича от „бъркач“ – народен лечител, който е „бъркал“ в болно гърло, за да изцери болният с лековити съставки.
Село Бъркачево е едно от десетките села, разположени в промеждутъка между Стара планина и Дунав. Административно-географски се намира в община Бяла Слатина. Селото е разположено около двата бряга на река Скът. Характерни са предимно черноземите почви. В стопанско отношение са застъпени зеленчуковите култури-домати, краставици и лук. Произвеждат се и дини и пъпеши, грозде, в по-малка степен праскови, сливи, кайсии. Развито е и битовото винарство.
Бъркачево е старо селище, въпреки че за него все още няма преведени османски документи. При изкопни работи за строежа на читалищната сграда e открито средновековно гробище, в което погребенията са извършени по християнски обичай и намерените при тях бронзови гривни и пръстени показват недвусмислено XII — XIV в. Останките от средновековното селище са в близките на гробището дворове.
През XVIII в. турската власт заселва в Бъркачево десетина семейства българомохамедани от Ловешко. През 1876 г. българомохамеданите в Бъркачево живеели в 18 къщи и били 48 жители (броени са само мъжете), но след Освобождението постепенно се изселват в Анадола. Към 1893 година в селото са останали само 2 помаци.
При избухването на Балканската война в 1912 година един човек от Бъркачево е доброволец в Македоно-одринското опълчение.
На 4 март 1923 г. в село Бъркачево на открито място се състои околийско събрание с 230 души делегати на Земеделските дружби от избирателната колегия на бившия земеделски министър Константин Томов. Сред ораторите е Стоян Калъчев, а събранието утвърждава решението на върховния съюз за изключването на Томов от БЗНС.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Името на селото не е случайно. Най-знатният човек на селото, още преди повече от 400 години е бил Иван Бъркача, на когото е кръстено Бъркачево. Първоначално селището се е намирало в по-високата част на Дунавската равнина. След голяма чумна епидемия, то се премества на сегашното си местоположение.
Изключителна е кухнята на бъркачевчани. Освен невероятната супа от пиле и джанки, селото е особено популярно с пилето по „бабино Росинкино“. То представлява комбинация от накъсано на порции печено пиле и задушени домати и чушки. Няма по-вкусна от бъркачевската питка, изпечена под капака на старото огнище.
Културна ценност

Културна ценност (също така културно-историческа ценност) е термин в българското законодателство, обозначаващ:
Културните ценности могат да бъдат публична и частна собственост. Те могат да са собственост на държавата, общините, на Българската православна църква и другите регистрирани вероизповедания, както и на физически и юридически лица.
Културните ценности са основните съставни единици на културното наследство.
Терминът „културна ценност“ е въведен в правно обращение с влизането в сила на Закона за културното наследство през април 2009 г. Той заменя дотогава използвания термин „паметник на културата“, въпреки че дефинициите не се припокриват. Понятието „културна ценност“ е доста по-обширно от „паметник на културата“ (последният, напр., не включва масов материал).
От друга страна „културна ценност“ е пряка заемка от международно използваните английски и френски термини cultural property и valeur culturelle.
Културните ценности се делят на материални и нематериални. Материалните от своя страна се делят на движими и недвижими.
Движими културни ценности са всички материални културни ценности, включително и под вода, които не са закрепени трайно към земята и чиято значимост не се променя в зависимост от местонахождението им.
Класификацията на движимите културни ценности се извършва въз основа на:
Национално богатство е движима културна ценност с изключително значение за науката, културата, природата или техническия прогрес, чието разрушаване, повреждане или погиване е непоправима загуба за обществото и която отговаря на поне един от следните критерии:
Недвижимите културни ценности са трайно закрепени към земята, включително под водата, както и прилежащата им среда.
В Република България с недвижимите културни ценности се занимава Националният институт за недвижимо културно наследство.
Класификацията на недвижимите културни ценности се извършва въз основа на:
а) ансамбъл – териториално обособима структура от обекти на недвижимото културно наследство, чиито елементи се намират в определени смислови, пространствени и естетически връзки помежду си и с прилежащата им среда;
б) комплекс – разновидност на ансамбъла, чиито елементи са функционално свързани;
в) историческо селище – урбанизирана структура, наситена с културно-исторически ценности от една или няколко епохи;
г) историческа зона – обособена селищна, извънселищна, подземна територия или част от акватория, наситена с културни и исторически ценности от една или няколко епохи;
д) археологически резерват – обособена територия или част от акватория, наситена с издирени или подлежащи на издирване под повърхността или наземни археологически културни ценности, включително археологически нива и/или културни напластявания, разкрити при строителни дейности.
Според културната и научната стойност и обществената значимост недвижимите културни ценности се включват в следните категории:
Нематериалните културни ценности са тези, свързани с:
Керамидарка

Керамидарка (на македонска литературна норма: Ќерамидарка) е археологически обект, античен и средновековен некропол, разположен в землището на струмишкото село Мокрино.
Некрополът има 2 културни слоя – по-старият е от античността, III-IV век, а по-новият е средновековен. Гробовете са християнски, с трупополагане, без гробна конструкция. Находките са предимно накити, а в някои от гробовете са открити и римски монети. Средновековните накити са типични за българското население от XII – XIII век.
Стари Рас

Стари Рас (на сръбски: Стари Рас или Stari Ras), или само Рас, е средновековен град-крепост в Сърбия.
През Късното средновековие извън крепостните стени на Рас се развива пазарният център Старо Търговище (Старо Трговиште; също Пазарище), заменен през Османската епоха от разположения на изток днешен град Нови пазар.
Заедно с други средновековни обекти в района е включен под името Стари Рас и Сопочани в списъка на световното културно наследство на ЮНЕСКО през 1979 г. Всички обекти се намират в община Град Нови пазар, Рашки окръг.
През IX век Рас вероятно за известно време е под български контрол. Крепостта е свързана с нападение, при което от обитаващите на запад от крепостта протосръбски племена е пленен младият Владимир-Расате, a първенците им посрещат отвъд границата в Достиника суверена на изключително мощната тогава Българска държава Св. Цар Борис I, сключват „вечен мир“, поднасят дарове и изпращат владетеля с придружаващите го именно до българската гранична крепост Рас и с това е устновена автономия и васалитет на тези племена, като получените дарове имат смисъл на данък („пактон“) и признаване на политическата зависимост на сръбските князе от България, което потвърждава и източника за събитията Константин Багрянородни който първо пише по византийски, че сърбите били победили, но след това признава, че сръбските принцове ca отведени заложници в българската столица Плиска.
Тук е храмът Петрова църква постоен в ХI век по времето на българското управление, наблизо е открит Темнишкия надпис от времето на Цар Самуил, един от най-старите надписи на кирилица и паметници на старобългарската писменост.
Градът е център на епархия на Охридската архиепископия, в състава на която остава до началото на XIII век Околната област Дендра е в диоцеза на българската архиепископия с епископ в Рас, когото ръкополага българският архиепископ.
Най-старата известна постройка във външното предградие Търговище е църква от втората половина на XII век. В средата на XIV век Търговище започва да процъфтява заради разработването от сасите на близкия рудник Глухавица, с чиято метална продукция търгуват дубровнишките търговци. От XV век датират повечето останки от каменни постройки. С основаването на Нови пазар през 1461 г. Старо Търговище постепенно запада, а със закриването на рудника Глухавица в края на XVII век и съвсем замира.
Културно-историческият комплекс включва следните обекти:
Член от т. нар. Душанов законник – най-значимия законодателен акт в средновековната българска държава и право, гласи:
Krum's dynasty

Krum's dynasty (Bulgarian: Крумова династия) was the royal and later imperial family founded by the Khan of Bulgaria Krum (r. 803–814), producing the monarchs of First Bulgarian Empire between 803 and 991. During this period Bulgaria adopted Christianity, reached its greatest territorial extent and triggered a golden age of culture and literature. Under the patronage of these monarchs Bulgaria became the birthplace of the Cyrillic alphabet; Old Bulgarian became the lingua franca of much of Eastern Europe and it came to be known as Old Church Slavonic. As a result of the victory in the Byzantine–Bulgarian war of 913–927 the Byzantine Empire recognized the imperial title of the Bulgarian rulers and the Bulgarian Orthodox Church as an independent Patriarchate.
The last representative of the dynasty, Tsar Roman (r. 977–991), was succeeded by Tsar Samuel (r. 997–1014) of the Cometopuli dynasty, upon the former's death in Byzantine captivity in 997, after spending six years in prison. Samuel had made the last member of Krum's dynasty a nominal head of state in 977, in order to avoid conflict.
Krum was originally a Bulgar chieftain in Pannonia. His background and the events around his accession as Khan of Bulgaria are unknown. It has been speculated that he was a descendant of Khan Kubrat (c. 632–665) and that his rule marked the return of the Dulo clan, the first dynasty of Bulgaria.
Flight helmet

A flight helmet, sometimes referred to as a "skull dome", "bone dome" or "foam dome", is a special type of helmet primarily worn by military aircrew.
A flight helmet can provide:
The design of a flight helmet may also consider:
In the first days of aviation, the leather helmets used in motor-racing were adopted by pilots as head protection. During World War I, British Engineers led by Charles Edmon Prince added earphones (now called headphones) and a throat microphone to make a "hands-free" communications systems for Flight Helmets – then called "aircraft telephones". The Group's first product was a hand held "aircraft telephone" and, over a 3 year-process of experimenting with various voice microphones, found the hands-free throat microphone built inside a flight helmet much more user-friendly in open-cockpit airplanes due to excessive wind noise and vibrations.
The initial design of early leather flying helmets was adapted during the 1930s to become the iconic type B helmet which enabled the external attachment of radio earphones, oxygen masks, and removable goggles to protect pilot's eyes from the elements. A detailed description of a typical Type B helmet can be found on the website of the Imperial War Museum (London, England). It is made from six vertical panels which meet at a central ridge panel running from front to back. There is a rectangular horizontal panel which goes across the forehead and it includes padded leather oval housings at the ears. The chinstrap, also made of leather, is stitched to the right side and buckled to a small strap on the left. The brown leather of the helmet is lined with buff-colored chamois and has a rectangular length of brown-colored material sewn to the inside of the forehead.
By World War II, improved oxygen masks became common as planes flew higher where thinner air required a breathable air supply to the pilots and crew. After World War II until the Korean War, the leather headpiece was gradually replaced with a hard helmet to provide head protection during bailing out (and later with high velocity ejection). Also, goggles were replaced by a built-in visor which was tinted to protect against sun. Current headgear (appearing after the Vietnam War) usually includes communications equipment (headset and microphones) to let pilots communicate with ground operations and their crew.
Golden Crown

The Golden Crown (Persian: تاج طلایی Tāj-e Talāyi) was Iran's first national aerobatics display team and part of the former Imperial Iranian Air Force from 1958 to 1979. It was formed by Nader Jahanbani, an Iranian fighter pilot, and mainly inspired by the USAFE Skyblazers [ja], an American aerobatics team. During the Cold War this team successfully performed in many competitions.
The Golden Crown was officially founded in 1958. Fourteen Iranian pilots were sent to Fürstenfeldbruck Air Base, Germany, for jet aircraft pilot training. Nine of them returned to Iran after a couple of months while five remained and underwent further training in order to become instructors. One of the five pilots, Nader Jahanbani, happened to observe a practice session of the USAFE Skyblazers at Fürstenfeldbruck. After displaying interest, Jahanbani was allowed to fly in the backseat during several practice demos. This inspired him to create the IIAF's own demonstration team. With the Shah's blessing, Jahanbani and three of the four remaining Iranian pilots, Amir Hossein Rabii, Siamak Jahanbini, and Abdolhossein Minusepehr formed the Golden Crown aerobatic team. They were joined by Gen. Mohammad Amir Khatami, who became its fifth member. After 72 training sessions, the team performed its first aerobatic display in 1958. It was equipped with four Republic F-84G Thunderjet aircraft. By 1959, they used nine F-84s.
The team performed near Mehrabad International Airport and later, at Kooshk Nosrat, 100 kilometres from Tehran.
During the Iranian Revolution in 1979, the team was disbanded after the dissolution of the Imperial Iranian Air Force.
IIAF ace, Yadollah Javadpour, was a member of the Golden Crown from 1975 to 1978. Other notable members include Mohammad Amir Khatami, Nader Jahanbani, Amir Hossein Rabii, Abdolhossein Minusepehr, Asghar Imanian, Bahram Hooshyar, Fereidoon Izadseta, and Yadollah Sharifirad.
In February 2020, Aziz Nasirzadeh had announced the revival of the team.