davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Jōshin'etsu region

The Jōshin'etsu region (上信越地方, Jōshin'etsu chihō) is a region on the main Japanese island of Honshu, comprising parts of Gunma, Nagano, and Niigata Prefectures. It is a mountainous area with a large national park and numerous hot springs and ski resorts. It has long been a transportation corridor between the Kantō plain and coastal areas on the Japan Sea side of the island.
The Jōshin'etsu region includes northern and western Gunma Prefecture, northern and eastern Nagano Prefecture, and central and southern Niigata Prefecture. The name is derived by combining characters from the corresponding historical provinces: Kōzuke, Shinano, and Echigo.
The region is in Japan's snow country and is home to many ski and snowboard resorts.
The Jōshin'etsu-kōgen National Park is one of five national parks in the mountainous regions that ring the northern and western sides of the Kantō Plain. The second largest national park in Japan, it is located at almost the center of the main island. It extends over multiple high plateaus and mountain ranges with steep rock faces. In particular, the sheer eastern face of Mount Tanigawa is noted as an excellent spot for rock climbing. To the west of the Tanigawa Chain is the Kiyotsu Gorge, considered one of the three great scenic valleys of Japan.
Geologically this region is in the Fossa Magna, a large depressed zone that divides northeastern from southwestern Japan. It consists of sedimentary, volcanic, and pyroclastic rocks, and has numerous volcanos and hot springs. Mount Asama, at the south end of a chain of volcanos, is an active volcano that has erupted repeatedly in modern times. A large lava field on its north side dates from an eruption in 1783.
In the Edo period, the Jōshin'etsu region was traversed by the Hokkoku Kaidō and was an important corridor connecting the capital city Edo to provincial regions on the Japan Sea coast. Pilgrims from Edo travelled over this road to Zenkō-ji, and daimyō used it for their periodic sankin kōtai journeys between Edo and their fiefs.
Today the Jōshin'etsu region is connected to the Kantō and Hokuriku regions by expressway and high-speed rail.
1847 Zenkoji earthquake

The 1847 Zenkoji earthquake (善光寺地震, Zenkōji jishin) occurred at about 21:30 local time on 8 May at Nagano, Japan. It had a magnitude of 7.4 on the surface-wave magnitude scale. It caused the destruction of many houses in Nagano and at least 8,600 people were killed. The earthquake triggered many landslides, the largest of which dammed the Sai River (a tributary of the Shinano River). 19 days later, the failure of this earthquake dam caused a flood that destroyed many more houses and killed 35 people.
During the middle of the Miocene period Japan was affected by the opening of the Sea of Japan as a back-arc basin in response to continuing subduction of the Pacific plate. This period of extensional tectonics caused the development of rift basins on the western side of Honshu, including the northern part of the Fossa Magna. When the back-arc spreading stopped during the late Miocene, the rifted area started to shorten and the basins became inverted. The western margin of the Nagano Basin, part of the Fossa Magna, is formed by an active reverse fault zone, the West Nagano Basin Fault. The 1847 earthquake was caused by rupture on part of this fault zone.
The earthquake triggered a large number of landslides, due mainly the relatively unconsolidated Miocene sediments. At least seven of these formed dams on rivers in the surrounding area. The largest of these dams was formed at the foot of Mount Iwakura from a landslide with an estimated volume of 20 million cubic metres that blocked the Sai River. The water held back by the dam eventually broke through 19 days after the earthquake, flooding a large area downstream from the dam.
List of organisms by chromosome count

The list of organisms by chromosome count describes ploidy or numbers of chromosomes in the cells of various plants, animals, protists, and other living organisms. This number, along with the visual appearance of the chromosome, is known as the karyotype, and can be found by looking at the chromosomes through a microscope. Attention is paid to their length, the position of the centromeres, banding pattern, any differences between the sex chromosomes, and any other physical characteristics. The preparation and study of karyotypes is part of cytogenetics.
Пирин планина (1894)

„Пирин планина“ с подзаглавие Вестник за политика, литература и обществен живот е български вестник, който излиза в 1894 година.
Първият брой излиза на 25 февруари 1894 година. Издава се два пъти седмично – в сряда и събота. Вестникът се списва основно на български език, но уводните статии и по-важните новини за Македония се превеждат и на френски. Печата се в Русе, в печатница „Перец Йос“. Последният брой на вестника излиза на 2 март същата година. Вестникът си поставя за задача освобождението на Македония и
Редактор на вестника е К. А. Велев. Вестникът дава информация за Македония и ратува за обединението ѝ с България. В програмната си статия „Нашата програма“ пише:
Вестникът трябва да излиза в сряда и събота, но от него излизат само два броя.
Пирин планина (1912 – 1913)

„Пирин планина“ с подзаглавие Орган на Македоно-Одринската организация за автономия на Македония и Одринско е български вестник, който излиза от 1912 до 1913 година.
Излизат общо 13 броя. Издава се два пъти седмично – във вторник и събота от редакционен комитет. Вестникът се списва основно на български език, но има текстове и на френски език. От трети брой подзаглавие на вестника е Политико-обществен независим вестник, като от същия брой редактор на вестника е К. А. Велев. Печата се във Враца, в Централната печатница. Стои на националистически позиции.
Вестникът отразява развитието на Балканската война и ратува:
Вестникът е издаван от редакционен комитет. Излиза във вторник и събота. Според други източници от вестника са отпечатани 12 броя.
Планини в Сърбия

Сърбия е страна с преобладаващ планински релеф. Изключение правят областите Войводина, Мачва, Подунавие и Поморавие. Границите на страната с Босна и Херцеговина, Черна гора, Косово, Северна Македония и България са почти изцяло заети от планини.
Във физикогеографски смисъл, планините в Сърбия се подразделят на:
Извън тази категоризация са т.нар. Островски планини – Фрушка гора в Срем и Вършачката планина в Банат, които по-скоро имат характер на възвишения.
Родопските планини в Сърбия обемат масивите по протежение на Българска и Велика Морава, т.е. по основното течение на Морава. Това са планините Дукат, Кочура, Мусул, Варденик, Чемерник, Руй, Селичевица, Сталачко бърдо, Буковик, Острозуб и Ресавска хума от дясната страна по течението на реката и Радан, Кукавица, Видоевица, Ястребац, Ухор, Цръни връх от Гледачките планини и Азанската планина (Азаня) по лявото течение на реката.
Карпатско-балканските планини се намират изцяло в Източна Сърбия. Простират се от река Дунав на север до Запланско-лужнишката котловина и Руй планина на юг. На изток обхващат всички планини до и по границата с България, а на запад всички до Родопските планини по поречието на Морава.
Геоморфологичния състав на тези планини е различен, и те се получават в резултат на надигания през отделните тектонски периоди. Карпатско-балканските планини в Сърбия се поделят на Карпатски и Балкански.
Карпатски планини са Хомолие, Беланица, Кучево (Кучевска планина), Дели Йован и редица по-малки, които се намират между Дунава и Църна река (ляв приток на Тимок). Балканските планини са Рътан, Озрен, Девица, Суха планина и Стара планина.
Динарските планини обемат най-големия дял от планините в Сърбия. Те са концентрирани основно в западна Сърбия и района на Поибрието, като се поделят на 5 (пет) дяла. По геоморфолошки строеж, също както и Карпатско-балканските планини, са с различен произход. Динарски планини са:
Юлен

„Юлен“ е резерват, разположен в Национален парк „Пирин“. Заема територия с площ 3156,2 хектара.
Създаден е на 26 август 1994 година със заповед РД-223/26.08.1994 г. на Министерството на околната среда. Целта е наблюдение на растежа на различни алпийски и високопланински растителни видове без влиянието на човека върху тях. Основна задача на резервата е също защитата на редките растителни и животински видове, които се срещат на територията на резервата.
„Юлен“ се намира между 1600 и 2850 м надморска височина. В резервата могат да се видят различни скални форми образувани вследствие промяната на климата. Скалната основа на резервата е изградена основно от гранит и гранитогнайс. В отделни части се срещат скали изградени от карбонатно-силициева свита.
Има голямо разнообразие от водни басейни. На територията на „Юлен“ са множество езерни групи и комплекси – Василашките, Типитцките, Стражишките, Полежанските, Дисилишките езера, както и няколко отделни езера. Тези езера дават началото на няколко малки реки.
Климатът е планински, което се дължи на голямата надморска височина на „Юлен“. Почвите са предимно кафяви горски и планински ливадни почви.
От особена важност са вековните гори от бяла мура, бял бор, обикновен смърч и ела. Срещат се също и отделни групи и единични дървета от черна мура. На територията на резервата са установени над 700 вида висши растения, от които 44 са включени в Червената книга на България. Срещат се също и цъфтящите видове планински божур, нарцисоцветна съсънка и златиста кандилка. Установени са видове, които са съществували още по време на ледниковия период – черен емпетрум и разпростряна сибалдия. Освен това се срещат и шиполист, слоново хоботниче, скална острица и други.
Резерват „Юлен“ има сравнително богат животински свят. От бозайниците се срещат мечката, вълкът и други. От най-голямо значение са птиците, които са най-многобройните представители на фауната в резервата. Характерни представители на птиците са синигер, кълвач, сокерица, глухарче и балкански кеклик и други.
На територията на резерват „Юлен“ са намира антична крепост, която представлява интерес за туристите. Крепостта е разположена на около 12 km от град Банско. В района на крепостта са правени археологически разкопки и е установено, че укреплението датира от преди Римската империя да завладее тези земи. Крепостта е дълга близо 100 m, а е широка между 25 и 40 m. От укреплението се е запазил невисок зид от северната стена на крепостта. Намерени са също и части от ръчно изработени глинени съдове.
Врачанска планина

Врачанска планина (или Врачански Балкан) е планина в Северозападна България, част от Западна Стара планина, на територията на област Враца, област Монтана и Софийска област.
Врачанска планина се издига в северната част на Западна Стара планина между Вършечката котловина на запад, Врачанското поле на североизток и Мездренската хълмиста област на изток. По така описаната разделителна линия преминава условната граница между Западна Стара планина на юг и Западния Предбалкан на север. На юг проломът на река Искър я отделя от планините Ржана и Голема, части от Стара планина, а на запад чрез Дружевската седловина (863 м н.в.) се свързва с планината Козница, също част от Стара планина.
Планината има форма на обърнат с върха си на югозапад равнобедрен триъгълник, с дължина на бедрата 20 на 22 km и дължина на основата – около 30 km. От дълбоките долини на реките Въртешница (Лева) и Черна (десни притоци на Ботуня) и Златица (ляв приток на Искър, вливаща се в него при с. Зверино) се разделя на три дяла: Беглички (на югозапад), Базовски (на изток) и Стрешерски (на северозапад). Най-високата точка е връх Бегличка могила (1481,4 m), разположен в средата на планината, при допира на трите дяла.
Врачанската планина се дели на три дяла, наречени на имената на най-високите върхове: Беглички, Базовски и Стрешерски.
Билото на планината е широко и платовидно осеяно с изобилие от карстови форми: валози, понори, пещери и безотточни долини. Склоновете ѝ на североизток и юг са стръмни, на места отвесни, осеяни със скални венци, сипеи и срутища. Формирана е върху Згориградската антиклинала, ограничена от североизток от дълбок разлом. Изградена е от триаски и юрски, дълбоко окарстени варовици, припокриващи палеозойската ядка на антиклиналата.
В непосредствена връзка с геоложкия строеж на планината са и находищата на оловно-цинкови руди в мина „Плакалница“ и черните въглища в западната ѝ част.
Климатът е умерено-континентален със сравнително студена зима и прохладно лято. От планината водят началото си трите реки Въртешница (Лева) и Черна (десни притоци на Ботуня) и Златица (ляв приток на Искър), разделящи я на три части.
Почвите са кафяви горски и рендзини.
Билото е заето предимно от пасища и отделни малки горички от бук, а склоновете са обрасли с редки гори и храсталаци от келяв габър и ксеротермни тревни формации. освен това в нея виреят над 80 редки, защитени или застрашени растителни видове, като влакнеста жълтуга, келереров кентрантус, снежно кокиче и др.
Във вътрешността на планината са разположени 5 села: Горно Озирово, Згориград, Лютаджик, Паволче и Челопек, а по периферията ѝ: градовете Враца и Мездра и село Моравица (по североизточната периферия); Елисейна, Зверино, Крета, Лютиброд, Оплетня, Очиндол и Ребърково (по южната периферия – Искърски пролом); Горна Бела речка, Долна Бела речка и Миланово (по западния ѝ склон).
Във Врачанска планина се намират следните хижи:
Бозайници в България

Списъкът включва бозайниците, местни и интродуцирани, срещащи се в диво състояние на територията на България. Те наброяват над 101(по други сведения 95) вида, разделени в 7 разреда, 24 семейства и 52(56) рода. През историческо време от фауната на страната са изчезнали лъв, тур, зубър, рис, елен лопатар, козирог, сайга, европейска норка, хермелин и др.
Забележка: Където не е отбелязано друго, източник за наименованието и наличието на съответните бозайници в България е „Фауна на България, т.27 Mammalia“.
бобър
(castor)род (боброви) по река дунав
Звездица (област Търговище)

Звездица е село в Североизточна България. То се намира в община Омуртаг, област Търговище.
Селото се намира в подножието на Стара планина. На изток от селото се намира язовир Тича. На север от селото преминава река Тича. Землището на селото граничи с Шуменска и Сливенска област. Звездица е село в Герловото. То е полубалканско село, разположено в югоизточната част на котловина Герлово. Почти се допира до Старопланинския риф, на 15 км от Върбишкия проход, между Котленския и Преславския проход. Протежението на Камчийска река е използвана като стратегически път към Котленския, Преславския, Върбишкия и Търговищкия проход.
През 1981 г. махалите Салиоглу, Гюлумахла и Табаклари са отделени от с. Врани кон. Звездица носело името на някой си Сали, син на Делисюлейман. Той бил приближен на Върбишкия султан Гирай и вършил безброй грабежи и жестокости над кротките жители в района. През 1981 г. махалите Салиоглу, Гюлумахла и Табаклари са отделени от с. Врани кон и е самостоятелно село с име Звездица. Общината на селото е учредена десет-дванадесет години след Освобождението. Дотогава в Звездица, а и в околните села хората живеели неорганизирано, не са записани нито ражданията, нито умиранията им. За Розината махала (Гюлумахла), също има легенда. Дошли сватбари от Звездица да вземат мома от тази махала и попитали коя е годеницата на тяхното момче. Отговорили им – онази, дето има роза на забрадката. Така името на махалата станала Розина.
Древна джамия.
Шингон

Шингон е будистка школа в Япония, сред основните в страната и наред с тибетските будистки традиции е измежду основните школи на Ваджраяна.
Японската дума шингон, произлизаща от китайското жънян, буквално означава „истински думи“, което от своя страна е китайският превод на санскритската дума мантра.
Шингон възниква в Япония през периода Хеян (794 – 1185). Монахът Кукай заминава за Китай през 804 г., за да изучава тантрични практики в град Сиан при Худжио, откъдето се връща с множество текстове и произведения на изкуството. С времето развива свой собствен синтез на езотеричните практики и учения, фокусирани върху Буда Вайрочана (или по-точно Махавайрочана Татхагата). Той създава манастира в планината Коя, който става главен манастир за школата Шингон.
През периода Хеян Шингон добива огромна популярност и по-специално сред хеянските благородници и това в голяма степен дава своя дял в литературата и произведенията на изкуството на своето време, като силно повлиява и други общности като например тази на школата Тендай на планината Хией.
Ударението, което Шингон поставя върху ритуала, намира подкрепата на благородниците в Киото и особено клана Фудживара. Заради тази заслуга на Шингон са отредени няколко храма в столицата, свързани с политическата власт, в които редовно са провеждани ритуалите на императорското семейство и държавата. Много от тези храмове като Тоджи и Дайгоджи на юг от Киото, както и Джингоджи и Ниннаджи на североизток, стават центрове, развили свои собствени линии на ритуал.
Подобно на школата Тендай, която се разклонява на Джодо и Ничирен, през периода Камакура Шингон също се разклонява на 2 главни клона: Коджи Шингон (Стар Шингон) и Шинги Шингон (Нов Шингон). Това деление първоначално възниква заради политическото противопоставяне между Кабукан и фракцията му от свещенослужители, групирани около Дендо-ин, от една страна, и водачите на Конгобуджи, от друга страна.
През началния етап на установяването си в Япония католическият мисионер Франциск Ксаверий е добре приет от монасите на Шингон, тъй като използвал думата Дайчини (японския еквивалент на санскритското име на Буда Вайрочана) за християнския Бог. Когато обаче Ксаверий научава повече за смисловите нюанси на думите, започва да използва думата „Деусу“ (от латинското „Деус“) и едва тогава будистките монаси разбират, че мисионерът проповядва „конкурентна“ религия.
Сред отличителните черти на Шингон, обща и за Тендай (другата, достигнала до днес, езотерична школа), е използването на семенни срички (на санскрит биджа) заедно със съответните символични представяния на Буда аспектите с техните мандали. Използват се 4 вида мандали:
ФК „Пирин“ (Разлог)

Шаблон:Футболфкдкзкфиффоен отбор
ФК „Пирин“ е български футболен клуб, базиран в Разлог, играещ в Трета югозападна лига.
Футболът в Разлог води началото си от 20-те години на ХХ век. По това време най-популярният клуб в града е Александър, който участва в първенството на Петричка спортна област.
През 1946 г. е учредено физкултурно дружество Пирин. Три години по-късно, по съветски модел, в Разлог са обособени няколко доброволни спортни организации на ведомствен принцип, най-известната от които е Септември. През 1957 г. те са обединени в дружество за физическа култура и спорт Пирин. През годините клубът участва единствено в долните дивизии на родния футбол. Печели за първи път промоция за Б група през сезон 1989/90. Дебютният сезон за „Пирин“ във втория ешелон – 1990/91 не е никак успешен. Отборът завършва на последното 19-о място и изпада във В група.
През 2002 г. клубът е преобразуван. През сезон 2011/12, под ръководството на треньора Иван Стойчев, завършва на 1-во място в Югозападна В група и за втори път в своята история печели правото да участва в Б група. През сезон 2013/14 „Пирин“ (Разлог) завършва на 7-о място във втория ешелон, което е най-доброто му класиране в досегашната история. На следващата година заема 10 място от 16 отбора. В началото на 2016 г., през зимната пауза на шампионата, община Разлог спира финансирането на клуба, а софийската компания ДИТ подпомага издръжката му през пролетния полусезон, като отборът завършва на 11-о място в крайното класиране и на 4 точки от зоната на изпадащите. За следващото първенство „Пирин“ се отказва от участие в професионалния футбол в новата Втора лига поради липса на финанси, а мястото му е попълнено от „Септември“ (София), собственост на „ДИТ Груп“. Така след обединение с „Малеш“ (Микрево) „Пирин“ е включен в новосформираната аматьорска Трета лига за сезон 2016/17.
ПФК Пирин Благоевград (Благоевград)

„ПФК Пирин Благоевград“ е български футболен отбор.
Македонска слава е създаден в град Горна Джумая през 1928 г.
През 1948 г. клубът е присъединен към новоучреденото физкултурно дружество Юлий Дерменджиев и преустановява самостоятелното си съществуване. Възстановен е през 2000 г. под оригиналното си наименование Македонска слава, след обединение с Гранит от село Стара Кресна. През 2003 г. премества седалището си в град Симитли и играе домакинските си мачове на местния градски стадион.
През юли 2005 г. приема името Пирин 1922 и се мести в Благоевград. От есента на 2006 г. се нарича „ПФК Пирин Благоевград“.
Играе мачовете си на стадион Христо Ботев. Основния екип е изцяло в зелено, а резервния изцяло в бяло. Изпълнителен директор на клуба е Венко Попов.
В края на 2008 отборът се обединява с едноименния отбор от Б група Пирин (Благоевград), като обединеният отбор участва в А група (на мястото на Пирин-Благоевград), а с квотата за Западната Б група до края на сезона участва отбора на ПФК Банско, който домакинства в Банско. Отборът няма мажоритарен собственик, а е собственост на 17 бизнесмена.
Pirin Macedonia

Pirin Macedonia or Bulgarian Macedonia (Bulgarian: Пиринска Македония; Българска Македония) (Pirinska Makedoniya or Bulgarska Makedoniya) is the third-biggest part of the geographical region of Macedonia, today in southwestern Bulgaria. This region coincides with the borders of the Blagoevgrad Province, as well as the surrounding area of Barakovo from the Kyustendil Province. After World War I, Strumica and the surrounding area were broken away from the region and were ceded to Yugoslavia.
It covers an area of about 6,798 km, which is 10.18% of the geographical region of Macedonia. One of the regional centers is Blagoevgrad. The region is bordering with Kyustendil Province and Sofia Province to the north, Pazardzhik Province and Smolyan Province to the east, Greece to the south and North Macedonia to the west. The population is estimated around 325,000 people.
The name of this region comes from the Pirin Mountains which are spread in the central part of Pirin Macedonia. The mountain name Pirin comes from Perun (Bulgarian: Перун), the highest god of the Slavic pantheon and the god of thunder and lightning. In antiquity the range was called Orbelos by the Thracians, meaning "snow-white mountain" in Thracian language.
It usually refers to the part of the region of Macedonia attributed to the Kingdom of Bulgaria by the Treaty of Bucharest (1913). Until World War I, the region included the areas of present-day Strumica and Novo Selo Municipality, today in North Macedonia. After World War I, they were broken away from Bulgaria and ceded to the Kingdom of Yugoslavia.
The main religion in the region of Pirin Macedonia is Christianity, with majority of population belonging to the Bulgarian Orthodox Church. During the early centuries of Christianity, this region belonged to the ancient Roman province of Macedonia, and later it was under the jurisdiction of the Archbishopric of Ohrid, up to the 1767. During the period of Ottoman rule, a partial islamization was also recorded. In the middle of the 19th century, Bulgarian national revival was initiated, and newly created Bulgarian Exarchate also included the region of Pirin Macedonia.
Snezhnika

Snezhnika (Bulgarian: Снежника 'the snow patch') is a glacieret in the Pirin Mountains of Bulgaria, a remnant of the former Vihren Glacier. The glacieret lies at an elevation between 2,425 m (7,956 ft) and 2,480 m (8,140 ft) in the deep Golemiya Kazan cirque at the steep northern foot of Vihren (2,914 m (9,560 ft)), Pirin's highest summit. Due to the relatively easy access and its location along a popular hiking trail, Snezhnika is Bulgaria's most famous glacieret. Snezhnika has an average area of 0.01 km (0.0039 sq mi) and in 2006 it had a volume of 30,000 m (1,100,000 cu ft).
Snezhnika's size varies in length from 70 to 100 metres (west to east) and in width from 40 to 90 metres (north to south). Its firn is 8–11 m thick at the base and its snow cover, which is mostly fed by avalanche snow, can be as deep as 20 metres in March and April. Snezhnika's latitude of 41°46′09″ N makes it the southernmost glacial mass in Europe; the nearby Banski Suhodol Glacier below Koncheto, although larger, is slightly to the north.
Snezhnika lies in an east-facing hollow adjacent to the almost vertical north wall of Vihren and is surrounded on three sides by a moraine or moraine-like rock debris. The north wall of Vihren supplies Snezhnika with avalanche snow. The strong shade of the high vertical wall and the high albedo of its white marble as well as the karstified bottom of the hollow provide suitable conditions for glaciation.
Snezhnika has existed continuously since at least the Little Ice Age, when it presumably reached a maximum area of 0.93 hectares, and its age is estimated at more than 500 years. While its size varies greatly from year to year, it has remained relatively stable from the mid-20th to the 21st century, despite low precipitation and a relatively high and increasing annual mean temperature. Snezhnika exhibits less variability in size than the glaciers and glacierets of Albania (below Maja Jezercë) and Montenegro (Debeli Namet), which lie at a lower altitude and rely on heavier precipitation. Otherwise, Snezhnika has a very comparable topography to these and to the Calderone glacier of the Apennines.
The presence of perennial snow in Pirin has been documented since the 1920s. The first in-depth study of Snezhnika dates to 1957–61 and was conducted by Vladimir Popov of the Bulgarian Academy of Sciences's Institute of Geography. Further research was done by a team under Karsten Grunewald of the Landscape Research Centre in Dresden, Germany, from 1994 to 2007.
Baikushev's pine

Baikushev's pine (Bulgarian: Байкушевата мура) (also known as the Baikushev white fir, or the Baikushev fir) is a coniferous tree from the species Bosnian pine (Pinus heldreichii) situated in Pirin, southwestern Bulgaria. It is named after its discoverer, forest ranger Kostadin Baikushev, and is located near the Banderitsa refuge. With an approximate age of about 1,300 years, Baikushev's pine is one of the oldest trees in the world and is a contemporary of Bulgaria's founder, Khan Asparukh. It has a height of 26 m (85 ft), is 2.2 m (7 ft 3 in) in diameter and 7.8 m (26 ft) in circumference.
41°46′01″N 23°25′23″E﻿ / ﻿41.76706°N 23.42309°E﻿ / 41.76706; 23.42309
Abies × borisii-regis

Abies × borisii-regis (Bulgarian fir) is a hybrid species of fir native to the mountains of the Balkan Peninsula in Bulgaria, northern Greece, Kosovo, North Macedonia, Albania and Serbia. It occurs at altitudes of 800–1,800 m (2,600–5,900 ft), on mountains with an annual rainfall of over 1,000 mm (39 in).
It is a large evergreen coniferous tree growing to 40–50 m (130–160 ft) (exceptionally 60 m (200 ft)) tall and with a trunk diameter of up to 1.5 m (4 ft 11 in). The leaves are needle-like, flattened, 1.8–3.5 cm (0.71–1.38 in) long and 2 mm (0.079 in) wide by 0.5 mm (0.020 in) thick, glossy dark green above, and with two blue-white bands of stomata below. The tip of the leaf is variable, usually pointed, but sometimes slightly notched at the tip, particularly on slow-growing shoots on older trees. The cones are 10–21 cm (3.9–8.3 in) long and 4 cm (1.6 in) broad, with about 150–200 scales, each scale with an exserted bract and two winged seeds; they disintegrate when mature to release the seeds.
It is closely related to (and in many respects intermediate between) silver fir to the north in central Europe, Greek fir to the south in southern Greece, and Nordmann fir to the east in northern Turkey. Some botanists treat it as a natural hybrid between silver Fir and Greek fir, while others treat it as a variety of silver fir, as Abies alba var. acutifolia. Another synonym is Abies pardei.
The scientific name honours Tsar Boris III of Bulgaria, during whose reign it was described as a new species in 1925. The name is sometimes cited without a hyphen (Abies borisiiregis), though under the provisions of ICBN Article 60.9 the hyphen is to be retained.
Arabis ferdinandi-coburgii

Arabis ferdinandi-coburgii is a species of flowering plant of the genus Arabis belonging to the family Brassicaceae. It was described in 1903 by Johann Kellerer and Franz Sündermann and was named after Tsar Ferdinand I of Bulgaria.
The stem of the plant is 6–12 cm high. The inflorescence is apical and racemose. Its colour iswhite. Petals reach a length of 7–9 mm and have an oblong obovate shape. The fruits are bare linear pods, the seeds are brown. Arabis ferdinandi-coburgii blooms in June–July, fruiting in August–September. It is pollinated by insects.
This plant is endemic to the Pirin mountain range of Bulgaria, where it grows in the high mountain belt on calcareous rocky and stony terrains - rocky meadows, terraces and rock crevices. Populations are spatially isolated, fragmented, formed by single plants or small groups of several individual plants.
It is found at altitudes between 2,000 m and 2,800 m on the slopes of the summits of Vihren, Banski Suhodol, Bayuvi Dupki and Kamenitisa, Razlozhki Suhodol, the cirque Golemiya Kazan, and the Sredonosa ridge, all situated in northern Pirin, within the limits of Pirin National Park.
Popovo Lake

Popovo Lake (Bulgarian: Попово езеро) is a glacial lake situated in the northern section of the Pirin mountain range, south-western Bulgaria. It is one of the eleven Popovi Lakes. The lake and its surroundings are among the most popular places for summer tourism in Pirin National Park. It is situated at the bottom of the Popovski cirque and is surrounded by the peaks Sivria (2,591 m), Dzhano (2,668 m), Kralev Dvor (2,680 m), Momin Dvor (2,723 m) and Dzhengal (2,730 m).
The lake is situated at an altitude of 2,234 m. Popovo Lake is Pirin's largest by area and volume, and also the deepest one in the massif. It has the shape of irregular pentagon and features a small islet. The maximum length is 480 m; the width is 336 m. Its surface area is 123,600 m, which places it fourth among Bulgaria's glacial lakes by total area, after Smradlivo Lake, the Upper Fish Lake and Bliznaka, all of them in the Rila mountain range. It is 29.5 m deep is second in the country after Okoto Lake in Rila, which reaches depth of 37.7 m. Its volume is around 1,270,000 m. In summer the water temperature reaches 14–16 °C at the surface and decreases to 5–6 °C in the deeper layers.
Popovo Lake takes water from rainfall, snowfall and two tiny springs which pour into the southern end of the lake. The biggest amount of water can be observed in late spring during the snow melting from surrounding peaks. The water that pours out of the lake forms the river Retizhe, a right tributary of the Mesta. The Retizhe flows to the seven Fish Popovski Lakes and drains the whole Popovski cirque. The area around the lake is dotted with meadows and mountain pine (Pinus mugo), whose age is above 100 years at places.
In Bulgarian language the name of the lake means the Lake of the Priest. There are two legends about it origin. According to the more popular one, a priest threw himself into the water because the Ottoman Turks had violated his daughter. His cap surfaced and made the little islet in the middle of the lake. The other legend suggests that after the Christianization of Bulgaria in the 9th century, a priest decided to climb the Pirin mountain and expel the Slavic god Perun. He found him but Perun was enraged by his audacity and threw him into the lake. Again, his cap emerged from the water and formed the islet.
Malak Polezhan

Malak Polezhan (Bulgarian: Малък Полежан [ˈmaɫɐk polɛˈʒan], meaning Little Polezhan) is a peak in the northern section of the Pirin mountain range, south-western Bulgaria. Its height is 2,822 m which places it among the top ten summits of Pirin. The peak is built up of granite. Malak Polezhan is situated on the Polezhan side-ward ridge of the range between the peaks of Polezhan (2,851 m) to the north-east and Dzhengal (2,730 m) to the south.
It is linked with Polezhan via a short and shallow saddle. To the east adjacent to the saddle is situated the Upper Polezhan Lake (2,706 m), the highest glacial lake in Pirin and the second one in Bulgaria, although some authors consider its altitude being 2,710 m which would make it the highest in Bulgaria. South of Malak Polezhan in direction of Dzhengal there are several lowers elevations with distinct shape known and the Obidim Ears.
The eastern slopes of Malak Polezhan are very steep, at places vertical, grassy, and with screes of unstable rock material. The north-western slope is a massive scree composed of flagstone typical of the region. Its lowest section reaches the Upper Gazey Lake. To the south-west of the summit there is a small cirque facing the valley of the river Valyavitsa. In western direction there is a short ridge that links Malak Polezhan with the neighbouring summit Gazey (2,761 m).
Yalovarnika

Yalovarnika (Bulgarian: Яловарника [jaɫoˈvarnikɐ]) is a 2,763 m-high peak in the Pirin mountain range, south-western Bulgaria. It is located in the northern part of Pirin on the 22 km-long Kamenitsa secondary ridge between the summits of Kamenitsa (2,822 m) to the north and Zabat (2,688 m), Kuklite (2,686 m) and Golena (2,633 m) to the south.
Yalovarnika is a massive granite peak. Seen from the Mozgovishka Gate, its distinctive double-peak profile stands out between the summits of Kamenitsa and Kuklite. The former is connected to Yalovarnika through a series of steep rock gendarmes. A deeply cut saddle divides it from Zabat to the south-west.
The north-western slopes of Yalovarnika are open to the pebbly Begovitsa cirque and have a typical alpine look. They are almost vertical, severely smoothed and eroded, with extensive anhydrous stone-piles at the base of the summit. To the north-east, the slopes are also rocky and harbour the Manenko Lake at their base.
The southern and south-eastern slopes are oblique, grassy and covered with juniper. They are a massive denudation, descending to the valley of the Pirinska Bistritsa river at an altitude of 1900-2000 m and forming the northern parts of the Bashmandra cirque. From these slopes there are numerous streams that flow into the Bashmandra river.
Pirin Folk Ensemble

The Pirin Folk Ensemble (Bulgarian: Фолклорен ансамбъл „Пирин“, Folkloren ansambal „Pirin“) (also Pirin Folk Song and Dances State Ensemble) is a Bulgarian performance group. It consists of a folk orchestra, a dance troupe, and a women's choir. The ensemble strives to preserve Bulgarian culture by performing traditional music and dance from throughout Bulgaria. It has performed over 6500 concerts in 50 different countries, and produced numerous LPs, CDs, videos, and songbooks. National Geographic called Pirin "an organic synthesis of the regional folk choral and dance traditions of Bulgaria."
The Pirin Folk Ensemble, named after the Pirin Mountains, was founded in 1954 in Blagoevgrad, a town in southwestern Bulgaria. Professor Kiril Stefanov was the Pirin Folk Ensemble's chief art director and conductor for many years.
Tema artístico

El tema artístico es el tema de una obra de arte. Habitualmente la expresión se restringe a las artes visuales, por lo que coincide con los temas iconográficos (los que pueden expresarse con una iconografía identificativa). Los temas literarios y los temas musicales (incluso en la música descriptiva o música programática) no suelen incluirse en esta expresión.
Los temas artísticos son aquellos directamente objeto de preocupación de los artistas, ligados al contexto histórico y cultural de sus épocas respectivas. La sistematización de los temas recurrentes dentro de la pintura o la escultura proviene de la tentativa de descripción de los géneros artísticos; categoría de clasificación más amplia, que en las artes designan a cada una de las distintas clases en que se pueden ordenar las obras según rasgos comunes de forma y de contenido.​
En una de sus acepciones ("tema o elemento temático de una obra literaria) se confunde con el "motivo"; pero en artes visuales el concepto de "motivo" tiene entidad propia ("rasgo característico que se repite en una obra o en un conjunto de ellas").​ Gran similitud también se da con el "argumento" y sobre todo con el "asunto" ("tema o argumento de una obra literaria o artística").​
Todos los concernientes al mundo actual.
Los mecenas, financiando las Artes, demandan a los artistas que representen su persona dentro de iconos divinos. Esto justifica su empleo temporal sobre la tierra y les sirve para el bienestar espiritual de sus almas.
En el campo de la pintura, existe la llamada «jerarquía de los géneros» asociada con la Académie française que en el pasado tuvo un papel central en el arte académico. Estos géneros, en orden jerárquico, eran:
Estas categorías tuvieron un papel importante entre el siglo XVII y la era moderna, cuando los pintores y los críticos comenzaron a rebelarse contra las muchas reglas de la Académie française, incluida la preferencia de la Académie por la pintura de historia.
Siglo XVIII a. C.

Formalmente el siglo XVIII antes de Cristo comenzó el 1 de enero de 1800 a. C. y terminó el 31 de diciembre de 1701 a. C.
En Oriente Próximo este siglo estuvo marcado por el ascenso (en 1792 a. C.) de Hammurabi al trono de la ciudad de Babilonia a partir de la cual comenzará una política de expansión. En primer lugar se liberó de la tutela de Ur para, en 1786 a. C., enfrentarse al vecino rey de Larsa, Rim-Sin, arrebatándole Isin y Uruk. Con la ayuda de Mari (Siria) en 1762 a. C. venció a una coalición de ciudades de la ribera del Tigris, para, un año después, conquistar la ciudad de Larsa. Tras esto se proclamó rey de Sumer y Acad, título que había surgido en tiempos de Sargón de Acad y que se había venido utilizando desde entonces por los monarcas que conseguían el dominio de toda la región de Mesopotamia. Tras un nuevo enfrentamiento con una nueva coalición de ciudades conquistó Mari, tras lo cual, en 1753 a. C., completó su expansión con las conquistas de Asiria y Ešnunna, al norte de Mesopotamia. En Egipto comienza el segundo periodo intermedio. Hacia 1800 a. C. llega al poder la dinastía XIII que se ve incapaz de controlar las extensas tierras dominadas. A finales del siglo hacen aparición los hicsos, que conquistaron la región norte del país.
Retrato de la artista (Mary Cassatt)

Retrato de la artista, es un autorretrato por Mary Cassatt,​ pintado en París​ en 1878. Se encuentra en la colección del Museo Metropolitano de Arte.​
La pintura es una acuarela de gouache sobre papel tejido, encima de papel de color ante de pulpa de celulosa. Cassatt firmó su obra, uno de sus dos únicos autorretratos conocidos, abajo a la izquierda en gouache azul.​ La influencia impresionista es clara, en los colores contrastantes y en la pose asimétrica e informal de la figura.
También se lo ha conocido como Un estudio, Mujer apoyada en su mano derecha y Autorretrato.​
Retrato del Marqués de San Adrián

El Retrato del marqués de San Adrián fue realizado por Francisco de Goya en 1804. Se encuentra, desde el 20 de octubre de 1966, en el Museo de Navarra en Pamplona, Navarra (España). Se trata del retrato del V marqués de San Adrián, José María Magallón y Armendáriz con unos 39 años​que, gracias a «su matrimonio con la marquesa de Santiago» se codeó «con la aristocracia y el mundo intelectual de la Corte, como Goya, que debió tenerle gran estima a la vista de la sinceridad del retrato.»​ El cuadro se encuentra en la tercera planta del museo.​
Es uno de los retratos más logrados del artista, cuya composición se inspira en los retratos británicos, obra de gran delicadeza y elegancia, armonía de colorido y naturalidad.​ El pintor «le retrata como caballero aristócrata y culto» tanto por su indumentaria (botas, ropa y fusta de montar) como por el libro entreabierto en su mano izquierda, cuidando «su porte distinguido».​La actitud de José María de Magallón y Armendáriz denota «elegancia e indolencia, viste traje de montar con pantalón de pana y empuña una fusta y un libro».​
El telón de fondo se completa con un paisaje con una «luz amortiguada por el anochecer» junto con el pilón que sirve de apoyo, «apenas esbozado» frente a los cuales resalta «en valiente contraluz, la figura del personaje y, en concreto, su sofisticada postura y las calidades materiales de su indumentaria.» A este respecto destaca el historiador del arte, Fco. Javier Zubiaur «la paleta de tierras dominante, animada por trazos de amarillo y blanco bien matizados por esa calculada luz que se dirige frontalmente a la figura.» En su análisis de la pintura, este especialista añade esta nota:​
La realización del cuadro en 1804 «evidencia el encumbramiento del marqués de San Adrián, desde 1799 en posesión del título, con grandeza de España a partir de 1802».​ El artista aragonés igualmente realizó otro retrato a la marquesa de Santiago, su mujer, aunque de inferior calidad. Esta obra «se enmarca en el período de madurez de Goya» (1803-1807), en lo referente al retrato de miembros de la nobleza y adinerados burgueses. Es palpable «la influencia del elegante retrato inglés, que destaca en los efigiados gestos y actitudes un tanto formalistas a medio camino entre la distinción y el amaneramiento, peligro del que escapa el del Marqués de San Adrián por las características ya apuntadas.»​​
Self-Portrait at an Easel

Self-Portrait at an Easel or Self-Portrait in the Studio is a 1790-1795 cabinet-format portrait by Francisco de Goya, now in the Real Academia de Bellas Artes de San Fernando.
This self-portrait, in addition to its simply resplendent beauty, is a clear and articulate commentary on the Romantic artist.
Goya finds it unnecessary to look at the canvas while he paints; inspiration alone guides his brush. Goya stands aside, and is indeed enveloped by, a grandly lit window like the one that serves as a metaphor for Christ's holiness in Leonardo da Vinci's Last Supper, and moreover, one through which the natural world is decidedly not visible. The art historian, John J. Ciofalo, writes: "with thick coats of radiant white paint, Goya has literally and figuratively brushed "the outside world" out of existence or, at a minimum, demoted it to irrelevance."
To underscore this, Goya has no need, and yet is wearing his night painting hat, affixed with a "halo" of candles to crown his Romantic imagination. In short, as Ciofalo writes, "that is not daylight coming in the window...the radiance is coming from inside the studio, from inside the Romantic artist's mind."
Witches' Sabbath (Goya, 1798)

Witches' Sabbath (Spanish: El Aquelarre) is a 1798 oil painting on canvas by the Spanish artist Francisco Goya. Today it is held in the Museo Lázaro Galdiano, Madrid. It depicts a Witches' Sabbath.
It was purchased in 1798 along with five other paintings related to witchcraft by the Duke and Duchess of Osuna. The acquisition of the witchcraft paintings is attributed to the duchess rather than her husband, but it is not known whether they were commissioned or bought after completion. In the twentieth century the painting was purchased by the financier José Lázaro Galdiano and donated to the Spanish state upon his death.
Witches' Sabbath shows Satan, surrounded by a coven of young and aged witches in a moonlit barren landscape. The goat possesses large horns and is crowned by a wreath of oak leaves. On the right, an old crone can be seen holding an extremely starved looking, but apparently still living, infant in her hands, while a younger witch to her right does the same with a healthier looking child, implying they will follow the same fate. The Devil seems to be acting as a sort of priest at an initiation ceremony for the children, although popular superstition at the time believed the Devil often fed on children and human fetuses. The dead body of an infant can be seen discarded to the left, whereas the legs of another can be seen held down with force to the ground by a presumably younger witch in the center foreground. More witches, young and old, can be seen in the background, as well as three dead infants hanging from the neck on a stake to the left.
Typical of the imagery of witchcraft, many of the symbols used are inverted. The goat extends his left rather than right hoof toward the child, while the quarter moon faces out of the canvas at the top left corner. In the middle high-ground, a number of bats can be seen flying overhead, their flocking motion echoing the curve of the crescent moon.
Goya used the imagery of covens of witches in a number of works, most notably in one of his Black Paintings, Witches' Sabbath or The Great He-Goat (1821–1823). His paintings have been seen as a protest against those who upheld and enforced the values of the Spanish Inquisition, which had been active in Witch hunting during the seventeenth-century Basque witch trials. Critics in the 20th century surmise that the Witches Sabbath was painted in 1798 as a bitter struggle raged between liberals and those in favour of a church and a royalist-led state, which culminated in the so-called Ominous Decade (1823–1833).
Both paintings can be seen as an attack on the superstitious beliefs rife in Spain during a period when tales of midnight gatherings of witches and the appearance of the devil were commonplace among the rural populace. They reflect Goya's disdain for the popular tendency towards superstition and the church-led return to medieval fears. Goya's depictions of such scenes in a painting commissioned by landed aristocrats somehow in one critic's words mocked what he saw as medieval fears exploited by the established order for political and capital gain.
Шашлык

Шашлы́к (крымскотат. шишлик, от шиш — вертел) — изначально блюдо стран Западной и Центральной Азии, Кавказа, из кусочков мяса (например, баранины), нанизанных на шампур и приготовленных на жаре тлеющих углей в мангале, горящего газа или электронагревателя; при этом возможно применение маринада, от простейших специй (соль, чёрный перец, уксус) до сложных многокомпонентных составов, требующих особого приготовления. Позже название «шашлык» в русском языке распространилось на блюда из свинины, птицы, рыбы, овощей, грибов, приготовленные тем же способом.
Русские традиции средневековой кухни свидетельствуют о способе приготовления на вертеле целых туш кур, зайцев, поросят и других животных (как и в Европе). Такое мясо на Руси называлось «верчёным», подавалось на пирах состоятельных людей, требовало больших затрат древесины и времени. При контактах с астраханскими и крымскими татарами русские познакомились с более эффективным способом жарки мяса на открытом огне — шашлыком. Вместе с новым способом приготовления, из иностранных языков в русский пришли слова «шашлык» (тюркское şışlıq — вертел), «мангал» (арабский mankal — жаровня), «шампур» (через армянский или грузинский от сирийского šаррūδā — пика). Рецептура шашлыка в России регламентируется ГОСТ Р 70148-2022.
Зажаривание мяса на углях с помощью шампуров или деревянных палочек распространено у всех народов мира из-за простоты приготовления, однако значительно различается по видам мяса, способам маринования и подаваемым соусам и гарнирам. Аналогичные блюда:
Александр Дюма о шашлыке: