davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Jewelry Trade Center

The Jewelry Trade Center is a 59-story mixed-use skyscraper located in the Silom Road gemstone district of Bangkok, Thailand. Designed by Hellmuth, Obata and Kassabaum, the building was completed in 1996. At 220.7 metres (724 ft) it is currently the eighth-tallest building in Thailand. It was the tallest building in Thailand when it was completed.
The center is the largest center for selling, sourcing and distributing jewelry in Bangkok and one of the largest such centers in Asia. It contains a fully equipped gem-testing laboratory operated by the Asian Institute of Gemological Sciences (AIGS) as well as a gemological school, also operated by AIGS. The Bangkok Fashion Mall located in the building's lower plaza is a large retail space for outlet stores featuring clothing, shoes and accessories. Suppliers of loose gemstones, rough stones and jewelry from around the world are also in the retail areas of the building. The building contains banks, a food court, coffee shops, a convenience store, a health club, a post office, a customs office, and residential condominiums.
The center is built on a plot of land of 9.5 rai, or approximately 4.5 acres (18,000 m). Partners in the project included Henry Ho (of Bijoux Holdings), Samrit Chirathivat (late CEO of the Central Group, later replaced by Vanchai Chirathivat), Vichai Maleenont (of Bangkok Entertainment, operator of TV Channel 3), and Chatri Sophonpanich (CEO of Bangkok Bank).
13°43′22″N 100°31′12″E﻿ / ﻿13.72278°N 100.52000°E﻿ / 13.72278; 100.52000
Jewelry District (Los Angeles)

The Jewelry District is a section of Downtown Los Angeles where a variety of jeweled products are sold.
The Jewelry District is predominantly made up of early twentieth-century buildings. Half of the area falls under the greater "Historic Core" of downtown Los Angeles, which spans between Hill and Main Streets, and 3rd and 9th streets. The median year in which the buildings in the area were built was 1923. The oldest building to remain in the district is located on 543 South Broadway Avenue—a three-story, 32,600-square-foot commercial space that is now occupied by Teresa's Bridals.
The influx of jewelry stores in the area did not come about until after the 1960s, when gold came to be seen as a safer investment than U.S. dollars. Gold was a great attraction and it was indeed popular not only for its benefits, but for the style it gave. Before this surge, the California Jewelry Mart dominated the local industry with its establishment on 607 S. Hill Street.
The district became even more popular with the opening of Saint Vincent Jewelry Center, housed in the former Bullock's complex with a European-inspired alley of restaurants. Across from St. Vincent's is the State Theater building, a twelve-story red brick office building and theater. Across from the theater was another office building, one that accommodated a drug store in the early 20th century. Behind the theater, along 7th street, is Speckels Building, an office building turned garment manufacturing center, and Provident Loan Association, a not-for-profit organization that provided short term loans for gold and jewelry. It was the last remaining of the many not-for-profit loan societies of the late 19th and early 20th century. Also on Hill Street in this area is Jasper Building, a 14-story office building built in 1928, and Warner Bros. Downtown Building, a 9-story theater and office building built in 1920, both of which were converted to accommodate jewelry manufacturing.
The Jewelry District is bordered by Hill, Broadway, 5th, and 8th streets.
Almost all of the buildings within the Jewelry District were designed for general office use with retail spaces on the street level, with some large venues, such as the historic Loew’s State Theatre on 703 S. Broadway, which was built in 1923. In the early twentieth-century, downtown was rapidly developing but it did not feature skyscrapers as tall as Chicago and New York. The buildings were limited to 150 feet by law, which was favored by architects and planners who saw the towering skyscrapers of the east coast metropolises as unsustainable and not conducive to the Southern California lifestyle. Although many residents were living in apartment buildings at the time, the architects and planners argued that excessive vertical expansion would lead to inhumane overconcentration and congestion. This was ultimately not the case and many people were attracted to the area which led to increased business.
The Los Angeles Jewelry District can be accessed by public transportation through the Metro B Line to Pershing Square station. The district is southeast of the square.
Cajun Pawn Stars

Cajun Pawn Stars is an American reality television series on the History Channel that debuted January 8, 2012, at 10 pm ET.
The show was the second spin-off of Pawn Stars, but unlike fellow spin-offs American Restoration and Counting Cars, it is entirely unrelated to the venue and staff of Pawn Stars.
Following its fourth and final season in 2013, the show went on hiatus due to contract disputes with Leftfield Pictures.
Cajun Pawn Stars revolves around another family-owned pawn shop, the Silver Dollar Pawn & Jewelry Center in Alexandria, Louisiana, which is owned by Jimmie "Big Daddy" DeRamus (died of cancer July 13, 2023), who ran the store along with his wife Peggy and daughter Tammie. The shop claims to have over 100,000 items within its 20,000 square foot showroom.
The show's format is similar to the original Pawn Stars, as it features an array of collectible, antique and unusual items that people sell or pawn, complemented with "pop-up" facts related to the item. Also, as with the original series, the shop sometimes consults an expert to give an appraisal/opinion on the item being sold or pawned. In addition, at the second commercial break, a trivia question is asked in relation to the shop or item, as with Pawn Stars.
White Buildings

White Buildings was the first collection (1926) of poetry by Hart Crane, an American modernist poet, critical to both lyrical and language poetic traditions.
The book features well-known pieces like "For the Marriage of Faustus and Helen," the "Voyages" series, and some of his most famous lyrics including "My Grandmother's Love Letters" and "Chaplinesque." Harold Bloom has argued that this collection alone, if perhaps taken with his later lyric, 'The Broken Tower,' could have secured Crane's reputation as one of the best American poets of the 20th century.
Eugene O'Neill was happy to help Crane by writing a preface to White Buildings, but, increasingly frustrated with his failure to articulate an understanding of the poems, left it to Allen Tate to finish the piece.
According to the Poetry Foundation, "this work earned [Crane] substantial respect as an imposing stylist, one whose lyricism and imagery recalled the French Romantics Baudelaire and Rimbaud".
One notable review of the book was mixed. In The New Republic, Edmund Wilson wrote that Crane had "a remarkable style.. almost something like a great style, if there could be such a thing as a great style...[but it's] not, so far as one can see, applied to any subject at all". Crane responded to this criticism by calling Wilson's article "half-baked".
The poet and critic Randall Jarrell singled out "the mesmeric rhetoric of [the poem] 'Voyages II' [as] one of the most beautiful of all of those poems in which love, death, and sleep 'are fused for an instant in one floating flower'".
Red Umbrella

"Red Umbrella" is a song recorded by American country music singer Faith Hill. The song was written by the Warren Brothers, Aimee Mayo, and Chris Lindsey and produced by Hill and longtime collaborator Byron Gallimore. Hill debuted the song on The Ellen DeGeneres Show in early September 2007, with Warner Bros. Nashville releasing it on September 13, 2007 as the second and final single from her first worldwide greatest hits album, The Hits (2007).
Receiving mostly mixed reviews, "Red Umbrella" became yet another top-forty hit for Hill, peaking at number 28 on the Hot Country Songs chart and debuting at number 21 on the Bubbling Under Hot 100 chart. The song was also a minor number 34 hit in Canada.
"Red Umbrella" is an up-tempo song consisting of abstract imagery, in which the narrator explains that she will be all right despite the troubles in her life. She compares love to a "red umbrella" to cover her from the rain.
Billboard gave Red Umbrella a positive review, saying "It's a positive love song that is uplifting and sweet, but doesn't venture too far into saccharine territory. And just when you'd think the world's songwriters might have run out of new ways to describe love, here's a fresh analogy: 'Your love is like a red umbrella/Walk the streets like Cinderella/Everyone can see it on my face.' Hill's performance is perfection."
Jim Malec of The 9513 gave the song a "thumbs down", saying "The song's verses blow by at breakneck pace, which is a good thing, considering the fact that 'Red Umbrella' has some of the most random and generally incogitative lyrics I've ever heard", although he did commend Hill's vocal performance and considered the chorus "catchy".
Calle Mayor (Madrid)

The Calle Mayor is a centric street in Madrid, Spain. Located in the Centro District, the Calle Mayor starts in the Puerta del Sol and ends at the cuesta de la Vega.
Created in the Middle Ages it originally connected the alcázar with the Puerta de Guadalajara (a disappeared wall gate). The Calle Mayor, that borders the Plaza Mayor to the North, became the main thoroughfare of the city in the Early Modern Period. The Calle Mayor was the place where the guilds of silversmiths and jewelers concentrated. In the 18th century, the street was divided in three sections with different names: Almudena (from the alcázar surroundings to the Plazuela de la Villa; Platería (from the plazuela de la Villa to the Puerta de Guadalajara), and Mayor (from the Puerta de Guadalajara to the Puerta del Sol).
Región IX Metropolitana (Copa Perú)

The Región IX Metropolitana, was a football (soccer) tournament founded in 1975. It was created as the last stage after the Liga Mayor de Fútbol de Lima.1 It was a system made up of teams from the Lima capital.
The FPF made changes to Peruvian football competitions in 1973. Among them the elimination of the Peruvian Segunda División. Later, in 1975, the Liga Mayor de Fútbol de Lima and the Región IX Metropolitana were created.
The Región IX Metropolitana, was a final group of the best representatives of the teams from the capital, for their classification to the regional or national stage of the Copa Perú. It was the final phase after the Liga Mayor de Fútbol de Lima. The number of teams varied by season, between 6 and 8 teams.
With the implementation of the Intermedia, promotion was offered to Intermedia B and the National Stage to the Copa Perú between 1984 and 1988.
Finally, in 1992, the Región IX Metropolitana was eliminated and replaced by the Región Promocional de Lima y Callao and years later, by the Interligas de Lima championship.
Self-Portrait (Reynolds)

Self-portrait is a 1780 oil on panel self portrait by the British artist Sir Joshua Reynolds. Reynolds was a leading portraitist and had been President of the Royal Academy since its foundation in 1768. He produced a number of self-portraits during his long career, possibly inspired by the Old Master Rembrandt whose stance he imitates in the portrait. Reynolds is shown wearing the robes of the Doctorate of Civil Law which had been bestowed on him by Oxford University in 1773. Besides him is a bust of Michelangelo by Daniele da Volterra.
The painting was produced to hang in the Academy's new assembly room at Somerset House. It was hung alongside Reynold's Portrait of Sir William Chambers which functioned as a companion piece Chambers was an influential member of the Academy and drawn up the new design for the new headquarters .
Juan de Mendoza y Luna, Marquis of Montesclaros

Juan de Mendoza y Luna, 3rd Marquess of Montesclaros (January, 1571 – October 9, 1628) was a Spanish nobleman, man of letters, and the tenth viceroy of New Spain. He governed from October 27, 1603 to July 2, 1607. Thereafter he was viceroy of Peru, from December 21, 1607 to December 18, 1615. After returning to Spain, he became advisor to the king and a high official in the Court.
Juan de Mendoza y Luna was born in Guadalajara in January 1571. He was the posthumous son of the 2nd Marqués de Montesclaros. He was raised by his mother, Isabel Manrique de Padilla.
He served with distinction in the army of the Duke of Alba in the Portuguese campaign, as a captain of lancers. For his service, he was awarded the Order of Caballero de Santiago in 1591. Later he was governor of Seville, where he first became acquainted with the affairs of the Indies. On May 19, 1603 the Crown named him viceroy of New Spain.
He made his formal entry into Mexico City on October 26, 1603, accompanied by his wife Ana de Mendoza, and assumed the reins of government. He immediately accused his predecessor, Gaspar de Zúñiga y Acevedo, Count of Monterrey of excessive spending and of exceeding his authority. Plans to colonize Alta California in the wake of Sebastián Vizcaíno's exploration were cancelled.
In August 1604 there was another major inundation of Mexico City. Damage was extensive. The viceroy initially suggested moving the capital to the nearby hills of Tacubaya, but this was deemed too expensive. Then he decided to finish the drainage canal of Huehuetoca, but this was a project requiring many years and the labor of 15,000 Indians to complete. In the meantime he repaired the dikes constructed under Viceroy Luís de Velasco, at the same time paving the streets of San Antonio Abad, Chapultepec, San Cristóbal and Guadalupe. Nevertheless, parts of the city remained submerged for a year.
Mendoza y Luna also constructed an aqueduct on stone arches that conducted water from the springs on Chapultepec to the center of the city. He cleaned the water channels and paved many streets with cobbles.
He lifted restrictions on Indians returning to their land to live.
On November 20, 1606, Mendoza y Luna was named viceroy of Peru, with instructions to remain in New Spain until the arrival of his successor. The new viceroy, Luis de Velasco, 1st Marquess of Salinas del Río Pisuerga, arrived in July of the following year, and Mendoza sailed from Acapulco for Lima in that month.
He served as viceroy of Peru until 1615. During his government in Lima the famous Stone Bridge and the Alameda de los Descalzos of that city were built. He returned to Spain the following year, and served as counselor of state and of war. In 1621 King Philip IV made him a grandee of Spain. Subsequently, he was president of the Council of Hacienda (treasury) (1623-1626), and also of the Council of Aragon (1628).
He died in Madrid on October 9, 1628, at the age of 57.
ГЕРБ – СДС

ГЕРБ – СДС е политическа коалиция между ГЕРБ, Съюза на демократичните сили (СДС) и Движението „Гергьовден“, ръководена от председателя на ГЕРБ – Бойко Борисов. Тя е създадена през 2019 г. с цел общо участие на двете партии на изборите за Европейския парламент в България през 2019 г., а след това на местните избори в България през 2019 г.
На парламентарните избори през 2023 г. коалицията ГЕРБ – СДС печели първо място с 26,49%. За нея гласуват 669 924 от гласоподавателите, като при разпределението на мандатите съюзът получава 69 от всички 240 места в 49-ото Народно събрание.
На парламентарните избори през 2024 г. коалицията ГЕРБ – СДС печели първо място с 24,71%. За нея гласуват 530 602 от гласоподавателите, като при разпределението на мандатите съюзът получава 68 от всички 240 места в L народно събрание .
Ангел Петров (дипломат)

Ангел Петров Николов е български дипломат, преводач и публицист от Македония.
Ангел Николов е роден през 1883 година в южномакедонския град Енидже Вардар, тогава в Османската империя, днес в Гърция. Участва в Македоно-одринското опълчение през Балканските войни. По-късно е преводач в Българското консулство в Солун. Секретар е на специалния правителствен комисар при Министерството на външните работи и на изповеданията (МВРИ) и член на съвместните гръцко-българска и сръбско-българска комисии по репатриране на малолетни. Член на българската делегация на ХІІІ (1938) и ХІV (1939) международни изложения в Солун. В края на август и началото на септември 1938 година Ангел Николов е в Солун за международното изложение и след това на 18 май 1939 година пише доклад, в който разказва за посещението на гръцкия крал в Егейска Македония - в Екши Су една девойка не му отговорила как се казва, тъй като не знаела гръцки, същото станало и в Суровичево и кралят се оплакал, че в номите Пела и Лерин „населението не говори гръцки, а си служи с чужд език“.
Георги Кожухаров (дипломат)

Георги А. Кожухаров е български дипломат и общественик, работил в Тракия и Македония в края на XIX – началото на XX век.
Роден е на 23 април 1865 година в Хасково в патриотично семейство, борило се за българска църква във все още гъркоманския град.
В 1885 година завършва Одринската българска католическа гимназия. След това две години работи като учител в Хасково. Завършва Военното на Негово Княжеско Височество училище в София в 1889 година като подпоручик и служи пет години в Българската армия като достига чин поручик. Две години преподава в Одринската българска католическа гимназия. В 1897 година завърщва политически науки и защитава докторат в Брюкселския свободен университет. Владее няколко езика.
Една година работи в администрацията, след което две години сътрудничи на „Вечерна поща“.
На 18 февруари 1900 година е назначен за секретар на българското търговско агентство в Солун. От август до октомври 1903 година управлява търговското агентство в западномакедонския град Битоля. През януари 1904 година поема управлението на българското търговско агентство в тракийския град Одрин и на българското търговско агентство в македонския град Сяр, Османската империя. Остава управляващ в Сяр до януари 1908 година и в Одрин до Балканската война.
През Балканската война в 1912 – 1913 година е окръжен управител в Лозенград и Одрин от 14 ноември 1912 г. до 8 юли 1913 година.
След пенсионирането си се връща в Хасково, където издава две книги. С негова помош е запазен хасковският Чифте хамам в края на 20-те години, който обаче е разрушен през 60-те.
Умира в Хасково в 1947 година.
В 1905 година в Солун Кожухаров се жени за Стефанка Дамянова Кондова от град Прилеп, дъщеря на видния общественик Дамян Кондов, с която имат пет деца – Росица, Дамянка, Милка, Лилянка и Дончо. Отглежда и племенницата си Донка, останала пълно сираче, омъжена за прилепчанина Милан Н. Крапчев.
В 2017 година посмъртно му е дадено званието „почетен гражданин на Хасково“.
Атанас Шопов (дипломат)

Атанас Петров Шопов е български църковен деятел, изтъкнат дипломат, учен, публицист и преводач.
Роден е в Панагюрище през 1855 година. Завършва местното класно училище и учи във Военномедицинското училище в Цариград, където е и служител на Българската екзархия. След Априлското въстание от 1876 година прекъсва учението си. Като екзархийски представител посещава засегнатите въстанически селища в ІV революционен окръг, като публикува във вестник „Стара планина“ подробно изложение на турските зверства. Дейността му предизвиква гнева на османските власти. Принуден е да емигрира в Русия. Взема участие в Руско-турската освободителна война (1877 – 1878) като преводач и разузнавач към командването на руската армия. Награден е с лента за храброст на Александрийския кръст.
След Освобождението завършва право в Санкт Петербург, а след това специализира и в Парижката Сорбона. Става член на софийския апелативен съд, а по-късно работи като главен секретар на Българската екзархия в Цариград (1884 – 1897), български търговски агент (1897 – 1908) и генерален консул в Солун (1909 – 1913).
През 1884 година е избран за редовен член на Българското книжовно дружество (днес Българска академия на науките). В 1885 година издава книгата „Македония във време на хилядагодишнината на Св. Методия“, в която описва развитието на българското църковно и просвтено дело в областта.
В 1887 и 1891 година предприема пътувания из Тракия и Македония и след тях издава следните трудовете: „Народността и езикът на македонците“ (1888) и „Из живота и положението на българите във вилаетите“ (1893). Негови съчинения са и „Десетдневно царуване. Из българското въстание в 1876 г. Дневници на един бунтовник“ (1881), „Из новата история на българите в Турция“ (1895), „Македония от етнографско, историческо и езиково гледище“, „Сръбските претенции над Скопската епархия“, „Истината върху конституционния режим на младотурците“ и други. Редактира и сътрудничи на редица периодични издания. Пише статии по педагогически въпроси, публикува стихотворения, превежда от гръцки и френски език.
В периода 1897–1913 година Шопов оглавява българското консулство в Солун. През този период той организира придобиването за нуждите на консулството на Осман Али бей вила.
След края на Първата световна война е избран от Министерския съвет заедно с Тодор Павлов да участват в комисия по изработването на мемор върху националните искания на България.
Шопов умира през 1922 година.
На Атанас Шопов е наречена улица в квартал „Малинова долина“ в София (Карта).
Димитър Наумов (дипломат)

Димитър (Митко) Анастасов Наумов е български дипломат.
Роден е в Солун в семейството на видния просветен деец от Битоля Анастас Наумов. В 1919 година завършва право в Софийския университет. Димитър Наумов е служител в канцеларията на Двореца в София и един от най-близките секретари на цар Борис III. За известно време директор на печата, колега на бившия дипломат Стефан Бочев от външното министерство.
В 1936 година става български посланик в Съединените щати.
Под натиск, оказан от Германия, България обявява война на САЩ на 13 декември 1941 година. Посланик Наумов научава за войната от вестниците. Уверен, че става дума за грешка, Наумов с открита телеграма иска опровержение от София и съобщава, че „слуховете за обявяване на война са повече от невероятни и комични“, и че в САЩ се приема за невероятно България да обяви война на Америка.
След Деветосептемврийския преврат в 1944 година е репресиран от новите власти. Арестуван е и въдворен в лагера „Николаево”, Казанлъшко, а след това в лагера „Белене”. Освободен е от лагера „Белене” през 1951 година.
Зала

Залата е голямо покрито помещение. В разширен смисъл означава сградата, в която основното помещение е зала (обикновено с голям капацитет).
Предназначена е главно за масови обществени прояви – събрания, конгреси, концерти, състезания и други с кратка или по-голяма продължителност (изложби) или с постоянно предназначение, но изискващи възможност да побират повече хора – търговска зала и др. Капацитетът им обикновено е от няколко десетки до много хиляди души.
Голямата зала често е главното помещение (освен обслужващите я по-малки помещения) в самостоятелна сграда, построена специално заради залата. Съществуват и сгради, включващи редица зали (с прилежащи по-малки помещения), специално изградени за масови обществени прояви с различна посещаемост – например така наречените конгресни центрове като Националния дворец на културата в София.
По своето предназначение залите могат да бъдат:
Комплекс „България“

Комплекс „България“ е многофункционална сграда в София, включваща хотел (с ресторант и сладкарница) и концертна зала.
Намира се на булевард „Цар Освободител“ №4, от южната страна на булеварда в участъка между площад „Александър Батенберг“ и улица „Георги Бенковски“.
Сградата е построена като част от инвестиционния портфейл на Чиновническото застрахователно дружество. Тя заема пространството между централната администрация на дружеството и стария Хотел „България“ на ъгъла с улица „Дякон Игнатий“, като в дълбочина достига до улица „Аксаков“. През 1932 е проведен конкурс за архитектурен проект, който е спечелен от архитектите Станчо Белковски и Иван Данчов. Строежът започва през 1935 и завършва на 9 октомври 1937 г., като откриването на комплекса е отбелязано с концерт на Академичния симфоничен оркестър в новата концертна зала.
Сградата на архитектурния комплекс България е смятана за пример за модернизма в българската архитектура в междувоенния период. Проектът е изключително сложен поради съчетаването на няколко различни функции, сложната форма на парцела и необходимостта от вписване между 2-те съществуващи сгради на булевард „Цар Освободител“. Предната фасада е несиметрична, като входът към хотела е изнесен вдясно, а първите 2 етажни нива са обединени от голямата витрина на сладкарницата. Етажните височини на горните етажи следват тези на съседната сграда на Чиновническото застрахователно дружество. Сградата включва и някои сложни от техническа гледна точка елементи – отваряем прозрачен покрив на ресторанта, падащи витрини на сладкарницата и други.
През 1978 комплексът е обявен за архитектурен паметник на културата от национално значение.
Първоначално залата има 1470 седящи места, разположени в партерна част, 2 балкона и ложи. По време на Втората световна война при британско-американска бомбардировка на 24 май 1944 г. залата е разрушена заедно с органа и двата рояла.
Понастоящем разполага с 3 зали – Голяма зала , Камерна зала и Мраморна зала - "Студио музика". Към 2024 г. е дом на Софийската филхармония и Националният филхармоничен хор .
През 1937 г. в Зала България е монтиран и орган на франкфуртската фирма „Sauer“, разполагал с 4 мануала, 72 регистъра и 6000 тръби. Органът е бил с романтично звучене и електропневматична трактура. Това е най-големият орган, съществувал някога в България, но е разрушен при бомбардировката на 24 май 1944 г.
През 1974 г. е монтиран новият орган на фирмата „Schuke“, Потсдам, разполагащ с 3 мануала, 55 регистъра, механична трактура и 8 Setzer комбинации – най-големият съществуващ днес в България. Спецификата на регистрите и механичната му трактура позволяват достигане до автентичното звучене при изпълнение както на барокова, така и на по-късна музика. Инструментът разполага с швелери за регистрите на мануал (швелверк) и с валце, позволяващо на органиста сам с крак да включва постепенно регистрите (крешендо и декрешендо).
Хале (Зале)

Хале (на немски: Halle), с пълно официално име Хале (Зале) [Halle (Saale)] е най-големият град в провинция Саксония-Анхалт, Германия.
В миналото е наричан Хал в Саксония (Hall in Sachsen) през XV – XVII в., Хале на Зале (Halle an der Saale) от началото на XX в., Хале/Зале (Halle/Saale) в периода 1965 – 1995 г.
Населението му е от 244 116 жители към 31 декември 2022 г. Площта му е 135,02 км², а гъстотата на населението е 1725 д./км².
Разположен е на плавателната за речни кораби река Зале, която се посочва в официалното име на града.
Герб на Твърдица

Гербът на Твърдица е решен в три основни цвята – бял, зелен и червен, подобно на цветовете на националния трибагреник.
Гербът изобразяват стилизирано в бял/сребрист цвят крепост. Този елемент разкрива произхода името на града – Твърдица, от „твърд“. Името идва и от факта, че край българската Твърдица някога е имало крепост, която е служила да пази прохода от османците.
Гербът от 18 юли 2022 г. на град Твърдица от Република Молдова (населен предимно с българи) съдържа бял (сребрист), червен и зелен цветове, които показват кръвната връзка с град Твърдица (Сливенска област, Република България).
Като основен български държавен хералдически символ, който символизира духовната връзка с българския народ, своето видно място заема лъвът. На молдовския герб присъства леопардоподобен лъв. Той е повторение на образа на лъв, какъвто се намира на герба на българските колонии в южната част на Бесарабия в миналото. Движението на лъва от запад на изток е символ на движещите се от българската Твърдица преселници от България към Бесарабия. Гербовият щит е увенчан със сребърна корона с три кули. В този вид е необходим елемент на молдовските градски гербове, сочейки, че Бесарабия е била част от Молдовското княжество в своето минало. В съвременния период стилизираната крепост е символ за силата на българския дух и съхранената културата на твърдичани в Бесарабия през годините на престой. Петте кули на крепостта символизират петте етапа от историята на Твърдица - български период, царски, румънски, съветски и независима Република Молдова. Стилизираното грозде символизира основните местни занаяти в земеделието – лозарство и винарство.
Синът на ловеца на мечки

„Синът на ловеца на мечки“ (оригинално заглавие на немски: Der Sohn des Bärenjägers) е роман от немския писател Карл Май. Книгата е написана през 1887 г. Нейно продължение е романът „Призрака на Ляно Естакадо“.
Действието се развива в Дивия запад . Ловецът на мечки Бауман попада в плен на сиусите-огелала и го грози смърт – малко по-рано легендарният уестман Олд Шетърхенд е убил (в честен бой, защитавайки живота си) един от най-личните мъже в племето, заради което сиусите са враждебно настроени към всички бели. Младият индианец Вокаде, осиновен не по своя воля от сиусите след измирането на собственото му племе, с риск за живота си известява сина на Бауман за случилото се. Шестнадесетгодишният Мартин не се поколебава да тръгне да спасява баща си. Придружаван е от известните уестмани Хобъл Франк, Дългия Дейви и Дебелия Джими, а също и от свободния негър Боб, който живее със семейство Бауман и е силно привързан към тях. Към групата се включват Олд Шетърхенд и Винету. Благодарение на тези двама прословути мъже, в похода срещу коварните сиуси-огелала се присъединяват и мъже от племената шошони и упсароки. Драматичният финал се развива в Йелоустоун: сиусите са победени; загиват вождът им и двама воини, посегнали на живота на Вокаде и Мартин; ловецът на мечки е спасен. Победителите обаче не желаят повече кръвопролития и подаряват живота и свободата на пленените огелаласи. Сключен е мир.
Вексилология

Вексилологията е изучаването на знамена, щандарти, вимпели и други видове знамена – държавни, фирмени, спортни и други.
Думата вексилология произлиза от латинското vexillum, което се превежда като „военно знаме“, използвано от римските легиони.
Към края на 1960-те години на 20 век в Америка и Европа се появява голямо любопитство към вексилологията. Скоро след това са основани много специализирани периодически издания, съществуващи и до наши дни. Вексилологията е станала известна от книгите на американския вексилолог Уитни Смит, които са преведени на почти всички европейски езици.
Правила на вексилологията
Български народен съюз „Кубрат“

Българският народен съюз „Кубрат“ (БНСК) е крайнодясна силно повлияна от фашизма надпартийна политическа организация в България след 1922 г.
БНСК се разграничава от някои аспекти на идеологията на италианския фашизъм, като стопанската политика и концепцията за доминираща фашистка партия, но изиграва важна роля за популяризирането му в България и заема от него много идеологически и организационни елементи – йерархична военизирана организация, антикомунизъм, отхвърляне на либералната демокрация, използване на историческа символика, униформи, поздрав мълчаливо с поставяне на дясната ръка на сърцето.
Местните организации БНСК се образуват след сливане на спортни и националистически клубове и започват активна публицистична дейност. Местните ръководители на съюза са наричани главатари, а за патронен празник е избран 6 май — Гергьовден.
Българският народен съюз е създаден през 1913 г., но след прекъсване по време на войните започва по-активна дейност през 1922 г. Основан е от група бивши офицери, начело с дългогодишния водач на организацията генерал Борис Сирманов, включваща още генерал Владимир Вазов и генерал Георги Тодоров. Организацията съществува в конспирация до 9 юни 1923 г. Членове набира измежду запасните офицери, „партиите на реда“, македонските среди, като член може да бъде „всеки български гражданин без разлика на вяра и народност“. През 1923 г. се влива в Народния сговор, но през 1924 г. възстановява самостоятелността си. Обявява се за засилване на ролята на държавата, премахване на класовите противоречия и подкрепа на бедните. Съюзът има претенции за елитарност и към 1926 г. наброява към 15 000 членове в цялата страна, като кубратистите са главно представители на средната класа в градовете.
През ноември 1927 г. софийската местна организация на БНС „Кубрат“ посреща конференцията на районните директори и местни главатари от царството. На 17 август 1929 варненската местна организация "Кубрат" посреща IV конференция на сдружението. Откриването на конференцията се състои в Летния тезтър, а доклади се четат в салона на търговското училище.
Дейността на БНСК замира след 1931 г., но организацията продължава да съществува до окончателното ѝ ликвидиране след Деветосептемврийския преврат през 1944 г.
Двуглав орел

Двуглавият орел е стар символ, появил се за пръв път в Месопотамия около 15 век пр.н.е. като дуалистичен символ на стара религия. Този раздвоен символ се свързва със Зороастрийското учение, според което добрият бог на светлината Ахура Мазда се бие с бога на мрака Ариман.
В древногръцката цивилизация през 8 век пр.н.е. върховен бог става Зевс, господар на небето, гръмотевиците и времето. Според гръцките легенди бог Зевс седял на престола си на планината Олимп, държал в лявата си ръка светкавица, а в дясната – скиптър с изправен върху него орел.
В развалини близо до турското село Уъйюк, намиращо се в древната област Кападокия, на границата с друга древна област Асирия е намерено изображение на двуглав орел, отнасящо се към епохата на мидийския цар Киаксар (635-596 г. пр.н.е). Едноглавия орел у персите служи като знак за върховна власт, откъдето може да се предположи, че находката от Уъйюк символизира обединението на Мидийското царство с Асирийското през 598 г. пр.н.е.
През 2 век пр.н.е. римляните вземат в пантеона си бог Зевс под името Юпитер и едноглав орел става символ на римската държава и военните легиони. Още преди времето на император Константин Велики, във Византия също се е използвал едноглав орел като символ на старата римска държавна власт. Според някои източници символиката на двуглавия орел е пряко свързана с Юстиниан I (527-565), който обединява под един скиптър Източната и Западна Римска империя.
В християнската традиция орелът е знак на свети Йоан Богослов и символизира духовните висини, до които се е изкачил този създател на Евангелията и на Апокалипсиса.
През 10 век във Византия отново се появява древният двуглав орел, но сега вече като символ на христовите думи: „Кесаревото - кесарю, Божието - Богу“, т.е. символизира баланса между божественото и земното. Този византийски двуглав орел с полуразперени крила в хералдиката е познат като двуглав орел в полет. След падането на Византия двуглавия орел се появява като символ на държави, считащи себе си за Трети Рим, като приемници на "Източния Нов Рим" - Свещената Римска империя, Руската империя, а също и на фамилии, произхождащи от Византия или имащи тесни династични връзки с тях.
Двуглавият орел се отнася към групата на фантастическите гербови фигури и изобраява орел, имащ две глави, обърнати на дясна и лява хералдическа страна.
В западноевропейската хералдика тази фигура се появява за пръв път през XIII век, на монетите на Людвиг Баварски 1330 г. и гербовете на бургграфофе на Вюрцбург и Савойскте графове. Като държавна емблема на Свещената Римска империя двуглавият орел е приет още през XV век. Той е черен на златен щит, със златни клюнове и нокти; главите на орела са окръжени с ореоли. Едва в по-ново време орела е увенчан с корони, а в ноктите поставят скиптър и държавен меч — в десните и държава – в лявата.
Двуглавият орел се среща още:
Двуглавият орел се среща и върху фрагмент от саркофага на Иван Александър, докато лъвът като български държавен символ е отбелязан за първи път от марокански пътешественик по времето на Иван Шишман.
Яшки събор

Съборът в Яш се провежда в град Яш (днес в Румъния, тогава в княжество Молдова) между 15 септември и 27 октомври 1642 г.
Свикан е от Вселенския патриарх Партений I Константинополски с логистиката на управляващия молдовски княз Василий Лупу.
Яшкият събор има огромно доктринално значение с геополитическо измерение, както за Православната църква като цяло, така и за отношенията ѝ с Папството, лутеранството и най-вече калвинизма, като християнски деноминации. Официално целта на събора е да се противопостави на някои католически и протестантски „доктринални грешки“, които бяха могли да направят пробив в православната християнска теология, както и да предложи цялостно всеправославно изявление относно съдържанието и характера на вярата, което и прави с Изповед на вярата.
По силата на т.нар. Житваторогски мирен договор Османската империя признава в подвластните си територии правото на католиците да строят свои църкви в Османската империя, като и за първи път в историята австрийският монарх е наречен – император. Това налага и своеобразната духовна регламентация на новите взаимоотношения. За целта в Яш са пренесени от Константинопол през предходната 1641 г. мощите на Света Петка Българска, покровителка на Второто българско царство и положени за поклонение в изящната църква на изградения през 1637-39 г. от Василий Лупу манастир Три Светители.
В събора взимат участие представители на всички православни църкви с богослужебен гръцки и църковнославянски езици. Съборът осъжда калвизинзма и в частност деянията на Кирил I Лукарис, като подкрепя дейността на Петър Могила спрямо униатите в Новорусия и Трансилвания с основаването на висше православно духовно заведение прераснало в Киевска духовна академия (от 1615 г. като Киево-Могилянската богословска академия), ликвидирана от болшевиките през 1919 г. Предходно заедно с Митрофан Критопулос и Мелетий Сириг, Петър Могила участва в поместния събор свикан от патриарх Кирил II Кондарис в Константинопол през 1638 г., който осъжда „Изповедите“ на Кирил Лукарис след смъртта му (1572-1638), които са публикувани още приживе му в Женева през 1629 г. През 1640 г. Петър Могила свиква и втори поместен събор в Киев, за който сам пише на латински своето „Православно изповедание“. На Яшкия събор четиримата източни патриарси (Константинополския, Александрийския, Антиохийския и Йерусалимския) приемат „Православното изповедание“ на Петър Могила с т.нар. Изповед на вярата, отричайки калвинизма, схващанията и сношенията на Кирил Лукарис. В коригиран формат този фундаментален доктринален и всеправославен текст е публикуван през 1667 г., като с времето се е превръща в един от пътеводните православни текстове.
Яшкият събор взема и изразява всеправославно отношение към реформацията излизайки с т.нар. Изповед на вярата на Петър Могила.
Непосредствено след събора османският султан Ибрахим I издига в управлението на империята велешанинът Кьопрюлю Мехмед паша, слагайки началото на т.нар. епоха Кьопрюлю (Епоха Кьопрюлю) в управлението на османлиите.
Бузлуджански събор на БСП

Съборът на БСП е традиционен събор в България, организиран ежегодно от Българската социалистическа партия в края на юли или началото на август в местността Историческа поляна, под връх Хаджи Димитър (по-известен като Бузлуджа) в Средна Стара планина за честване на поредната годишнина от Учредителния конгрес на БСДП през 1891 г.
На 26 юли 2019 г. БСП провежда национално съвещание в Габрово. След съвещанието ръководството на партията и десетки членове и симпатизанти полагат цветя и венци на паметната плоча в града на Бузлуджанския учредителен конгрес. Същия ден лидерката на партията Корнелия Нинова повежда колоездачното състезание за купа „Бузлуджа“ от Габрово до върха.
На събора Корнелия Нинова връчва награди:
Никола Мушанов (булевард в София)

„Никола Мушанов“ е булевард в София. Наречен е на българския политик и министър-председател Никола Мушанов.
Простира се между ул. „Житница“ на юг, южно от която се нарича бул. „Овча купел“, и бул. „Възкресение“ на север.
На бул. „Никола Мушанов“ или в неговия район се намират следните обекти (от юг на север):
Овча купел (булевард в София)

„Овча купел“ е булевард по границата на кв. Овча Купел в София. Простира се между бул. „Цар Борис ІІІ“, източно от който се нарича ул. „Тодор Каблешков“, и ул. „Житница“ на запад, след която се казва бул. „Никола Мушанов“. По неговото протежение върви трамвай 11, а по части от него и автобуси Е60, Е73, 103 и 107.
На бул. „Овча купел“ или в неговия район се намират следните обекти (от изток на запад):
Песнопой (област Пловдив)

Песнопой е село в Южна България. То се намира в община Калояново, област Пловдив.
На близо се намират вилните зони „Светлина“ и „Отдих“, със собствени жп спирки, на линията Пловдив-Карлово. През селото минава пътят Пловдив-Карлово – важна магистрала от републиканската пътна мрежа.
Климатът е благоприятен за растениевъдство, а напоследък се отглежда и маслодайна роза.
До 1934 г. село Песнопой се нарича Чукурлий. Чукурлий се нарича и проходът между Същинска Средна гора и Сърнена Средна гора, образуван от река Стряма.
В Песнопой има няколко минерални извора, които се намират близо до селото. До Песнопой минава също и река Стряма.
С времето селото е започнало да се развива – има Дамски клуб, в който всяка година на 1 юни се организира празник на който се показват талантите на децата от селото. Има и училище, което е посещавано и от деца от съседни села Долна махала, Бегово и Сухозем , директор на това училище е завършилия ПУ „П.Хилендарски“ педагогическа специалност Биология, Химия г-н Тричков. Училището се развива активно през последните години и предлага разнообразие от извънкласни дейности, училището има зала по борба и учениците спортуват активно. Има магазини, хубави поляни, гора, язовирче (подходящо за риболов).
Гоце Делчев (булевард в София)

„Гоце Делчев“ е булевард в София. Носи името на българския революционер от Македония и национален герой Гоце Делчев.
Простира се между Южния парк на югоизток и булевард „Цар Борис ІІІ“ на северозапад. Продължението на „Гоце Делчев“ на северозапад се нарича улица „Житница“. Пресича се с булевард „България“.
Първоначално името на Гоце Делчев носи друга улица в южната част на София – днешната улица „Добри Христов“ в жк „Хиподрума“, фигурираща на карта на София от 1928 година. В средата на 30-те години на ХХ век границата между град София и землището на Красно село – Боянско преминава именно по днешния бул.„Гоце Делчев“, тогава „Ген. Велизар Лазаров“. Красно село става част от София през 1938 година с решение на Столичния общински съвет.
След Деветосептемврийския преврат от 1944 година улицата е наименувана на комунистическия деец Емил Марков и носи неговото име по време на комунистическия режим. След демократичните промени, в началото на 90-те години булевардът е наречен на името на Гоце Делчев.
Булевард „Гоце Делчев“ е един от малкото в столицата, запазили автентичната си, много трайна паважна настилка (в над 90% от цялата дължина). Павиран е в средата на ХХ век. Паветата са пренаредени веднъж през 90-те години на века.
На булевард „Гоце Делчев“ или в неговия район се намират следните обекти (от югоизток на северозапад):
Военна галерия

Военната галерия на Зимния дворец е създадена по проект на Карл Роси през 1826 г. в чест на победата на Русия над Наполеонова Франция.
На стените на галерията са изложени 332 портрета на генерали, участници във френско-руската война от 1812 г. и последвалите я задгранични кампании на руската императорска армия от 1813 – 1814 г.
Картините са дело на английския художник Джордж Доу, подпомаган от Александър Поляков и Василий Голике. Почетно място сред всички портрети заемат церемониалните портрети на съюзническите суверени: руския император Александър I, кралят на Прусия Фридрих Вилхелм III (художник Франц Крюгер) и императора на Австрия Франц II (художник Йохан Крафт). Портрети на четирима най-отличили се фелдмаршали (Михаил Кутузов; Константин Павлович; Артър Уелсли, херцог Уелингтън; Михаил Барклай де Толи) са разположени отстрани на вратите, водещи към залата на „Св. Георги“ и „Гербовата зала“.
Портретите са особено ценни, защото са запечатали образите на повечето пълководци, разгромили Великата армия, от времената преди откриването на фотографията.
Цар Симеон (картина)

„Цар Симеон“ е може би най-популярната картина на българския художник проф. Димитър Гюдженов.
Нарисувана е през 1927 г. с маслени бои и представлява портрет на българския цар Симеон I – владетеля, при когото България достига своята най-голяма културна, политическа и военна мощ в средновековната си история.
Картината е изложена в Гербовата зала на Президентството на Република България и често се използва като илюстрация към учебници и енциклопедии с историческа тематика заедно с други картини на Гюдженов.
По повод 1080-ата годишнина от смъртта на цар Симеон I в старата българска столица Велики Преслав е открит паметник през 2007 г. Той представлява гранитна плоча с изображение на цар Симеон по едноименната картина на Д. Гюдженов.
Картината е нарисувана много коректно спрямо историческата достоверност по отношение на облеклото и украшенията на българския цар. Основен консултант при рисуването на картината е големият български медиавист професор Васил Златарски, на когото Гюдженов подарява скицата на картината.
Повече от 20 години след смъртта на художника археолозите от Националния археологически институт с музей на БАН намират в Плиска оловни печати с изображение на раннобългарски владетел от езическата епоха, с корона на главата и огърлица на гърдите. Нещо повече – знаците и символите върху короната и огърлицата могат да се определят – трилистници на короната, слънца и месечинки по огърлицата, точно както в картината на Гюдженов.
Сграда на Президентството на Република България

Сградата на Президентството на Република България е административна сграда в София, в която се помещава Президентството на Република България.
Президентството на Република България е разположено в София и е част от архитектурния комплекс „Ларгото“, разположен на булевард „Дондуков“. Комплексът включва сградите на ЦУМ, Министерския съвет, сграда на Народното събрание, и хотел „Балкан“. Непосредствено до сградата на Президентството са също Българската народна банка, площад „Атанас Буров“ и метростанция „Сердика“. Освен от държавния глава и екипа му, сградата се използва също от Министерството на образованието, Министерството на правосъдието, Държавната агенция за българите в чужбина и други институции.
Заедно със сградата на хотел „Балкан“ образуват каре в двора на което се намират една от най-старите запазени сгради в София – ротондата „Свети Георги“ и руините на късноантичен обществен комплекс и останки от двореца на Константин Велики.
Проектирането и разчистване на терена започват още през 1950 г. Същинското строителство започва през 1954 г. и сградата е завършена през 1956 г. Главен архитект е Иван Данчов. Архитектурата на сградата е Сталинистка, а стилът на оформяне неокласически – с масивен цокъл, облицована с риолит и русенски варовик. Сградата е една от най-масивните сгради в София. Нейната застроена площ е от около 40 000 кв. м. Първоначално там се е помещавало Министерството на електрификацията, след 1971 г. е седалище на Държавния съвет на Народна република България. След 1989 г. в нея се помещава Президентството на Република България.
Сградата е ремонтирана основно през 1999 г., като е вложена в нея сумата от 410 млн. лв. Тогава при ремонта на сградата се акцентира на елементи от неокласицизъм, които придават на архитектурата монументален и триумфално-тържествен характер. Външното оформление е заложено на крупни коринтски ордени форми и строго симетрични фасади.
Коридорите в сградата са дълги около 3 км. На долния етаж е разположена зала с 900 места – „Света София“, а на втория етаж с размери 18 на 11 м е най-представителната зала „Гербовата“. Тя е мястото за посрещане на делегации, подписване на договори, връчване на държавни отличия и други официални церемонии.
Срещите в по-тесен кръг се провеждат в „Червената зала“. „Огледалната зала“ се използва за официални обеди и тържествени вечери, а за работни срещи се използва „Синята зала“.
В началото на 2023 година на югозападния склон на покрива на сградата е въведена в експлоатация фотоволтаична инсталация с капацитет 90 киловата. Целта на инсталацията е да задоволява около 30% от енергийните нужди на сградата и да спестява разходи за електричество.
Пред главния вход на сградата на всеки кръгъл час се сменя гвардейски караул. Той е облечен с униформи, които са образец на тези от Априлското въстание през 1876 г.