davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Republic Day (Turkey)

Republic Day (Turkish: Cumhuriyet Bayramı) is a public holiday in Turkey commemorating the proclamation of the Republic of Turkey, on 29 October 1923. The annual celebrations start at 1:00 pm on 28 October and continue for 35 hours.
The holiday commemorates the events of 29 October 1923, when Mustafa Kemal Atatürk declared that Turkey was henceforth a republic. Turkey had de facto been a republic since 23 April 1920, the date of the establishment of the Grand National Assembly of Turkey (Türkiye Büyük Millet Meclisi), but the official confirmation of this fact came three-and-a-half years later. On 29 October 1923, the status of the nation as a republic was declared and its official name was proclaimed to be Türkiye Cumhuriyeti ("the Republic of Turkey"). After that, a vote was held in the Grand National Assembly, and Atatürk was elected as the first President of the Republic of Turkey, keeping his position until his death.
Republic Day is a national holiday marked by patriotic displays. Similar to other autumn events, Republic Day celebrations often take place outdoors. According to Law No. 2429 of 1981, Republic Day is a national holiday, so all public institution are closed on that day. It is also observed by Northern Cyprus.
Decorations (e.g., streamers, balloons, and clothing) are generally colored red and white, the colors of the Turkish flag. Anıtkabir is visited by more than a hundred thousand people every year. Parades are often held in the morning, while concerts, and fireworks displays occur in the evening after dark at such places as parks, fairgrounds, or town squares. Republic Day fireworks are often accompanied by patriotic songs such as the 10th Anniversary March. Istanbul has the largest fireworks display in the country. It generally holds displays over the Bosporus. Other major displays are in Ankara in Ulus; and in İzmir over the Gulf of İzmir and Gündoğdu Square.
The 2023 Republic Centennial featured among others the return of the yearly parade in Ankara and a fleet review of Turkish Navy assets in Istanbul.
The tenth year speech was the speech given by the President of the Republic of Turkey, Mustafa Kemal Atatürk, at the celebrations of the tenth anniversary of the republic's establishment. This was a speech that not only gives an account of the Turkish War of Independence, in other words, tells about whom, why and how the national struggle was waged, but also contains important information about what should be done and what will be done in the phase of this struggle after the establishment of the Republic.
List of festivals in Turkey

More than 1000 festivals are held in Turkey every year. Along with festivals of local scale held in almost every city of the country, cultural events and other festivals of international reach are also organized in major metropolitan centers such as Istanbul, Ankara, İzmir and Antalya.
Istanbul is the most important center of festivals. In the summer months, a number of music festivals are held in Istanbul. Many are organized by and associated with prominent names in Turkey's private sector. The Pamukbank Dance Days brings world famous dance groups to Istanbul. The Efes Pilsen Blues Festival, which celebrated its 10th year in 2006, hosts well-known blues and jazz groups. The Akbank International Jazz Festival provides the opportunity of improvisation and jam sessions between Turkish musicians and jazz masters of the world. The Yapı Kredi Art Festival with its concerts ranging from rock and roll and pop music to classical music and jazz is actually a series of events around the year. Fuji Film World Music Days is yet another important music festival.
İzmir is notable for hosting the oldest festival activity in Turkey, within the frame of multi-theme İzmir International Fair held in the first days of September, and organized by İZFAŞ, a depending company of İzmir Metropolitan Municipality. The musical and other cultural events that take place at the same time as the commercial fair had started out as an auxiliary activity to attract popular interest for the fair, but over the years the festival became a school by itself.
Testicle festival

A testicle festival is an event where the featured activity is the consumption of animal testicles, usually battered and fried.
The oldest of such festivals takes place in Byron, Illinois, and features turkey testicles. Similar festivals in the US are held in Deerfield, Michigan; Olean, Missouri; Tiro, Ohio; Oakdale, California; Ashland, Nebraska; Huntley, Illinois; Stillwater, Oklahoma; Salmon, Idaho; Clinton, Montana; Suring, Wisconsin, Dundas, Wisconsin, LaValle, Wisconsin, Severance, Colorado, and Bentonville, Arkansas, some of which feature Rocky mountain oysters (cattle testicles). The Montana State Society has held an annual Rocky Mountain Oyster Festival in Clinton, Montana, since 2005.
Every year in September, the villages of Ozrem and Lunjevica in the municipality of Gornji Milanovac, Serbia, host the World Gonad Cooking Championship. The festival serves up a variety of testicles, including wildlife. It also gives awards for "ballsy" newsmakers. U.S. President Barack Obama and pilot Chesley Sullenberger won awards in 2010.
Turks in Ireland

Turks in Ireland (Turkish: İrlanda Türkleri, Irish: Turcaigh in Éirinn) are Turkish people who live in Ireland having been born elsewhere or are Irish-born but have Turkish roots. By Turkish roots, this could mean roots linking back to Turkey, the island of Cyprus, or the communities of the Turkish diaspora.
Iberian descendants of people from Anatolia (ancient Turkey) arrived in Ireland during the Neolithic period about 6,000–7,000 years ago. These early Turkic people introduced farming to the island.
According to the 2016 Irish census, there were 1,043 Turkish nationals living in Ireland.
During a strike in 2005 against the GAMA Turkish Construction Company, socialist news websites reported that they alone employed 900 to 2,000 Turkish workers.
The Turkish embassy may have an investment in downplaying the number of Turks in Ireland given the negative reception of Turks in other European countries, such as German Turks, Dutch Turks, and French-Turks. Thus, the number of Turkish descendants living in Ireland in 2007 was estimated by Turkish immigrants themselves to be 2,000–3,000, according to sociologist Jonathan Lacey of Trinity College Dublin.
According to information from the Turkish Foreign Ministry in 2019, there were 4,500 Turkish citizens living in Ireland.
London Turkish Film Festival

The London Turkish Film Festival is a film festival that takes place every year in London in the United Kingdom. It focuses on Turkish films.
Vedide Kaymak has been directing the London Turkish Film Festival since 1993. After graduating in Political Science and Journalism, Vedide worked in a variety of Turkish media organisations before moving to London, and a career in the cinema industry. Vedide initially worked with various arts and cultural organisations promoting Turkish culture in the UK, programming for MTV's Turkish channel and co-producing short films. However, it was her work at the Rio Cinema in East London and the subsequent creation of the London Turkish Film Festival that fulfilled her career ambition. With Vedide's leadership, the Festival has grown from a three-day event to an internationally renowned festival. For over a decade, she has also successfully promoted and distributed Turkish films to cinemas throughout the UK. In 2009 Vedide created another Turkish cinema milestone with the introduction of the annual Golden Wings Awards, including the unique Golden Wings Digiturk Digital Distribution Award'which ensures cinema distribution across the UK and Ireland for the winning film.
List of Yawara! episodes

Yawara! (stylized as YAWARA! in Japan) is a Japanese manga series by Naoki Urasawa which ran in Big Comic Spirits from 1986 to 1993. In 1989, Yomiuri TV began broadcasting an anime adaptation entitled Yawara! A Fashionable Judo Girl!, which ran from October 16, 1989, through September 21, 1992 for a total of 124 episodes. Each episode ended with a countdown to the number of days remaining to the start of the Barcelona Olympics. The anime, produced by Kitty Film with animation by the Madhouse studio, aired on Japanese television contemporary with Kitty's Ranma ½, but achieved higher ratings than Ranma ½, despite the latter series' being more well known outside Japan. AnimEigo licensed the TV series for North American distribution in August 2006. However, as of April 2010 AnimEigo has been unable to license the remaining episodes of the TV series for North American distribution.
Turkey!

Turkey! is an upcoming original Japanese anime television series about bowling animated by Bakken Record and produced by Pony Canyon, set in the city of Chikuma, Nagano. It is directed by Susumu Kudo and written by Naomi Hiruta, with Airi Takekawa serving as character designer, Yuki Hayashi composing the music, and Pony Canyon producing the music. The series is set to premiere in July 2025 on Nippon TV and other channels.
Demografía de Guayaquil

De acuerdo a los resultados del VI Censo de Población y V de Vivienda, realizado el 25 de noviembre de 2001, la población de la ciudad de Guayaquil era de 1 985 379 habitantes, la más poblada del país, y en el Cantón de Guayaquil se contabilizó una población de 2 039 789, también el más poblado del país. Entretanto, el VII Censo de Población y VI de Vivienda, llevado a cabo el 28 de noviembre de 2010, arrojó como resultado para la ciudad de Guayaquil una población de 2 291 158 habitantes, y para el cantón homónimo la cifra fue de 2 350 915, siendo la ciudad, y el cantón, más poblados del Ecuador.
Municipalidad de Guayaquil

La Muy Ilustre Municipalidad de Guayaquil, denominado de forma cooficial como Gobierno Autónomo Descentralizado Municipal de Guayaquil, es el nombre del gobierno seccional de la ciudad de Guayaquil y su cantón homónimo, a los cuales administra de forma autónoma al gobierno central del Ecuador. La Municipalidad guayaquileña está conformada por el Concejo Municipal, en el cual se consolida el poder legislativo local; y la Alcaldía, que ejerce el poder ejecutivo municipal. La sede del gobierno guayaquileño se encuentra en el Palacio Municipal, ubicado en el centro urbano de la ciudad, parroquia Rocafuerte.
La M. I. Municipalidad de Guayaquil se encuentra establecida conforme a lo establecido en el texto constitucional, las leyes y las demás normas que integran el ordenamiento jurídico del país. La actual Constitución de la República del Ecuador —vigente desde el 2008— mediante sus artículos 253 y 264. Además de la Carta Magna, existe también el Código Orgánico de Ordenamiento Territorial, Autonomía y Descentralización (COOTAD), que establece la autonomía funcional, económica y administrativa de la Entidad, mediante los artículos 1 y 73.​
Desde la fundación del Estado del Ecuador en 1830, la primera constitución establecía al gobierno local de cada cantón, delegando el poder ejecutivo (gobierno político) en un corregidor que se ejercía en funciones por cuatro años, mientras que cada parroquia tendría un teniente en funciones por períodos de dos años;​​ además de ello, en las capitales de provincia, como fue el caso de la ciudad de Guayaquil, se organizaba un Concejo Municipal.​
La Municipalidad tiene un Reglamento Orgánico y Funcional que determina su estructura administrativa, la cual tiene sus bases en la Constitución Nacional. Sus integrantes son:
La Municipalidad como toda entidad pública posee bienes que sirven para atender a la necesidad de los habitantes de la ciudad.
Avenida Quito

La Avenida Quito es la principal arteria vial de circulación automotriz de la ciudad de Guayaquil. Lleva el nombre de la capital de Ecuador, la ciudad de Quito.​ En esta avenida, los automóviles transitan en un sentido sur-norte.​ Comienza como la continuación de la Avenida 25 de Julio a la altura de la calle José Vicente Trujillo y finaliza al norte en la calle Julián Coronel.
Es considerada la vía gemela de la Avenida Machala, que cruza la ciudad en sentido inverso (norte-sur) a la Quito.​
En 1860 tuvo lugar en el área la Batalla de Guayaquil, en la que las fuerzas de Gabriel García Moreno vencieron a las de Guillermo Franco Herrera, quien se había proclamado Jefe Supremo de Guayaquil. Como conmemoración de la batalla, el sector pasó a ser conocido como la «Pampa de la Victoria», que en la actualidad es el nombre de una iglesia y un parque ubicados junto a la avenida.​
El trazado de la vía se inició en 1866, cuando la municipalidad de la ciudad formó una comisión que además realizó el trazado de la Avenida Machala como vía paralela a la Quito.​
Esta calle es conocida tradicionalmente como la "Calle de los Muertos", pues debido a la ubicación del Cementerio General de Guayaquil al final de esta avenida, los cortejos fúnebres transitan comúnmente a través de la misma.​
A mediados del siglo XIX a la altura de la actual calle El Oro, se encontraba el hipódromo Jockey Club, el cual fue sustituido por el parque forestal. En el año 2013 dejaron de circular por esa vía los Buses de transporte urbanos, y a lo largo de la avenida se encuentra el estadio George Capwell, la iglesia Nuestra Señora del Carmen, el edificio de la Corte Provincial de Justicia, la Casa de la Cultura Ecuatoriana, núcleo del Guayas y el parque Huancavilca.​
Corporación para la Seguridad Ciudadana de Guayaquil

Empresa Pública de Seguridad (Segura EP), es una entidad creada en derecho público y sin fines de lucro, que participa en acción social y cívica, opera para la ciudad de Guayaquil, vigila la ciudad mediante el sistema de seguridad de videocámaras Ojos de Águila, cuenta con una central de llamadas de emergencia con un único número para toda clase de emergencias, coordina las emergencias con todas las agencias de emergencias de la ciudad, Bomberos, Policía Nacional del Ecuador, Cruz Roja, Defensa Civil, Comisión de tránsito del Guayas, recepta las denuncias de los servicios eléctricos, alumbrado público, agua potable, alcantarillado sanitario, alcantarillado pluvial, recolección de basura, semaforización, y denuncias de ordenanzas municipal.
La Empresa Pública de Seguridad (Segura EP) la componen la Muy Ilustre Municipalidad de Guayaquil, Policía Nacional del Ecuador, Gobernación de la Provincia del Guayas, Fuerza de Tarea Conjunta del Guayas, Comisión de Tránsito del Guayas, Benemérito Cuerpo de Bomberos de Guayaquil, Ministerio Fiscal Distrital del Guayas, Corte Superior de Justicia de Guayaquil, Cruz Roja del Guayas, Junta Cívica de Guayaquil, Arquidiócesis de Guayaquil, Cámara de Comercio de Guayaquil, Cámara de la Pequeña Industria del Guayas, Asociación de Canales de Televisión, Asociación Ecuatoriana de Radiodifusión, Corporación de Puestos de Auxilio Inmediato y Concejo Cantonal de Guayaquil.
La central de emergencias trabajaba con el 112, número único de llamadas de emergencias, está compuesta por 50 receptores de llamadas, ciudadanos civiles, que laborarán en turnos rotativos, durante la llamada de emergencia la información es conceptualizada y sistematizada, al mismo tiempo es presentaba al área de despacho en la cual se encuentran las agencias e instituciones vinculadas con la seguridad y convivencia ciudadana, que de manera integrada, coordinada y despachan unidades de auxilio.
Desde el año 2002 la Ciudad de Guayaquil es vigilada y monitoreada por cámaras de vigilancia, actualmente alrededor de 32.000 cámaras están instaladas en puntos estratégicos de la ciudad, son monitoreadas por un grupo de video-operadores, acometiendo contra los actos delictivos que se suscitan en la ciudad.​ Ayudan a combatir la delincuencia y la violencia. Las cámaras también ayudan a controlar la situación vehicular, en especial en las horas pico.
Challenger de Guayaquil 2010

El Challenger Ciudad de Guayaquil 2010 fue un torneo de tenis que se llevó a cabo sobre superficie de tierra batida en el Guayaquil Tenis Club situado en la ciudad de Guayaquil, Ecuador, desde el 8 al 13 de noviembre de 2010. Fue la sexta edición del ATP Challenger Ciudad de Guayaquil.
El chileno Paul Capdeville ganó la competencia en singles, mientras que la dúo colombiano de Juan Sebastián Cabal y Robert Farah ganó en doubles.
El Challenger Ciudad de Guayaquil 2010 fue la sexta edición del torneo ATP Challenger Ciudad de Guayaquil y se desarrolló en el complejo del Guayaquil Tenis Club en la ciudad de Guayaquil, Ecuador. Este torneo anual forma parte del ATP Challenger Series, que sirve para que los jugadores emergentes sumen puntos para intentar llegar a las qualys de torneos más importantes. El torneo consistió de dos eventos individuales y dobles ambos masculinos, los cuales se jugaron en una superficie de polvo de ladrillo (tierra batida). El total del dinero de los premios del torneo fue de US$100.000 con $50.000 asignados equitativamente a cada uno de los dos eventos. El ganador en la modalidad individual recibió $7200 y 90 puntos ATP, mientras que la pareja ganadoras en la modalidad doble recibió $3100 e igual cantidad de puntos.
El torneo se desarrolló desde el 8 al 13 de noviembre. El evento de modalidad individual fue disputado por 32 tenistas, mientras que la modalidad doble consistió de 16 equipos (parejas). Los partidos de clasificación consistió de 32 jugadores que disputaban obtener 4 cupos para el evento de modalidad individual.
Paul Capdeville vence a Diego Junqueira 6-3, 3-6, 6-3
Juan Sebastián Cabal / Robert Farah vencen a Franco Ferreiro / Andre Sa 7-5, 7-6(3)
Mister Ecuador

Mister Ecuador is an annual national male beauty pageant based in Guayaquil, that selects Ecuador's representatives to international competitions.
Representatives from the 24 provinces that make up Ecuador compete annually for the title of Mister Ecuador. Since 2025, Mister Ecuador has sent its winner to Mister International and Mister Supranational. In addition, the pageant also selects candidates to represent Ecuador in other international contests such as Mister Global and Man of the World.
Miss World 1990

Miss World 1990, the 40th anniversary of the Miss World pageant, was held on 8 November 1990 at the London Palladium in London, United Kingdom. The winner was Gina Tolleson representing United States. She was crowned by Miss World 1989, Aneta Beata Kreglicka of Poland. After this event, the Miss World competition began to be held outside the United Kingdom, such as in Atlanta, Hong Kong and Sun City, South Africa. This is the second time that United States to win Miss World.
There were two panels of judges, one in the UK and another in Australia, that commented Miss Venezuela to be “the best one”. This clip was removed from videos and she was placed 2nd runner up.
Chaulafán

El chaulafán​​​ es un tipo de arroz frito consumido en Ecuador. Según cronistas del siglo XIX, el chaulafán es un plato cuyo origen se encuentra en la ciudad de Quevedo, donde alcanzó popularidad y arraigó hasta convertirse en el alimento más típico y completo de esta región. El chaulafán comenzó a cocinarse con la primera ola de inmigración oriental, que llegó al Ecuador entre 1840 y 1860.​​ Siendo un plato típico de parejas enamoradas (S-X).
Tiene como base o plato de origen el arroz frito, pero difiere en los ingredientes y aderezos, ya que al llegar a la ciudad los inmigrantes asiáticos supieron aprovechar las sobras de las fritadas y otros diversos platos locales. En este contexto, el chaulafán surgió como el preparado de arroz cocido y frío mezclado con huevos revueltos, aceite, algunas verduras, pollo, camarón, res, cerdo y salsa china.
Es importante tener en cuenta que el arroz no puede estar recién cocido, porque al calentarlo desprendería gran cantidad de agua y el resultado sería demasiado caldoso. Debe estar frío y seco, para ser usado como base de la mezcla. Otro detalle de la evolución de este plato viene dado por la incorporación del aceite y el huevo, cuya primera función fue evitar que el arroz quedara pegado al recipiente redondo y profundo en el que se prepara (wok).
Este plato constituye hoy en día el manjar estrella de los "chifas" del chino "chi" (Comer) y "fan" (arroz) nombre con que se conoce a los restaurantes de comida china en Perú, Ecuador ​y América Latina.
El chaulafán es el principal, y muchas veces el único, plato de este tipo de restaurantes que son más comunes en las ciudades ecuatorianas. Principalmente en la ciudad de Quevedo, que es reconocida por ser el lugar donde se creó dicho plato, haciéndolo plato típico de esta ciudad..
Cecina de Loja

La cecina es un antiguo plato típico de la provincia de Loja, Ecuador. Para su elaboración se sacrificaba el cerdo y se quemaba el pelo de su piel con llashipa (tipo de helecho, que se corta y se hace secar). La piel o el cuero eran servidos con mote o yuca y con sal de ajo o comino, un poco de naranja agria o limón, y con guayusa, canelazo, y guashpete (una copa de licor con agua caliente con azúcar y especias dulces o hierbas) para que no el cerdo no causara indigestión.
Luego se despostaba el animal y del jamón (grasa que cubre el cerdo) se hacía el chicharrón; de las costillas la fritada; de las vísceras, la chanfaina; de las tripas o intestinos, las morcillas; se molía un poco de su carne, a la que se le agregaban especias, sal y achiote y así se elaboraba la longaniza. El resto de la carne pura y suave se la abría tan finamente cuya consistencia se la podría comparar con una tela transparente; este proceso se llama cecinar.
Actualmente, se cecina la carne de chancho de forma muy delgada y uniforme, y se condimenta con sal y aliños, se la pone a secar al sol por tres o más horas, y se asa en parrillas sobre el carbón. Se sirve acompañada con yuca, mote y un curtido de cebolla y tomate.
Avenida Libertador Bernardo O'Higgins (Chillán)

Avenida Libertador Bernardo O'Higgins o simplemente Avenida O'Higgins es el nombre de una avenida de la ciudad chilena de Chillán. La avenida, resalta por su trazado, cual inicia en el acceso norte de la ciudad y finaliza en el acceso surponiente, atravesando la ciudad y uniendo las comunas de Chillán y Chillán Viejo; destaca además su frondosa vegetación entre Chillán Viejo y Las Cuatro Avenidas,​ la tradicional venta de mote con huesillo en la intersección con avenida Collín​ y la destacada presencia de la Escuela República de México, en la cual se encuentran los Murales de Siqueiros y Guerrero.
Fue creada por Carlos Lozier en sus trazados de Las Cuatro Avenidas en 1836,​ para realizar la cuarta fundación de Chillán en su actual emplazamiento, bajo el nombre de "Calle Deuco",​ posteriormente esta cambiaría de nombre a "Calle Buenos Aires".​
El año 2011 la avenida inicia un proceso de remodelación,​ cuyos trabajos se dividieron en cuatro tramos, el primero desde la Ruta 5 Sur hasta calle Luis Arellano, el segundo desde Luis Arellano a Paso de Piedra, el tercero desde Paso de Piedra a Avenida Collín y el cuarto desde Collín a Avenida Ecuador.​ El primer tramo en ser intervenido fue el tercero.​
Las obras se retrasaron en su cuarta etapa, ya sea para evitar el caos vial,​ como también por el descubrimiento e investigación de los túneles subterráneos​ y loza europea del siglo XIX.​
Sopa de guandú con carne salada

Sopa de guandú con carne salada (Pigeon pea soup with salted meat) is a Colombian dish. Sopa de guandú con carne salada is a traditional dish of Colombia's Atlántico department, but many variations are prepared in the Caribbean region of Colombia, including the departments of Sucre and Córdoba.
Aside from the main ingredient of pigeon peas (preferably green), the soup contains salted meat (brisket); ñame; yuca; ripe plantain; vegetables such as onion, ají dulce, spring onion, and cilantro; as well as condiments such as cumin, salt, and pepper. Chicharrón may be added. The soup is accompanied with white or coconut rice, yuca buns, and sugarcane juice.
In Córdoba, a mote de guandú (pigeon pea hominy) is prepared with eggplant rather than yuca or salted meat. In Chinú, fresh or salted pork is added. In Sucre, a variant lacking ripe plantain and salted meat is prepared.
Sopa de guandú con carne salada is considered a traditional food of the Barranquilla Carnival because the legume is harvested there around that date.
Димитровец

Димитровец е първият български камион.
Първият български камион Димитровец е произведен в София през 1949 година. Тритонният камион прави първия си пробег на шосето за Княжево. Камионът е използвал части от други автомобили. Представен е на автомобилното изложение в Пловдив. Машината е именована на социалистическия лидер – Георги Димитров.
Васил Василев (генерал-полковник)

Васил Вълчев Василев е български инженер, офицер, генерал-полковник от Строителни войски и политик от БКП.
Роден е на 3 април 1933 г. във врачанското село Старо село. След 9 септември 1944 г. става секретар на Комсомолската организация в родното си село. През 1951 г. завършва гимназия в Мездра. Между 1952 и 1955 г. учи в Народното училище за трудови офицери „ген. Благой Иванов“. Започва работа на обект в софийското село Габер. Членува в БКП от 1956 г. В отделни периоди е на работа към Видинската напоителна станция, помпената станция в село Гомотарци и към Окръжното пътно управление във Враца. През 1965 г. завършва специалност промишлено и гражданско строителство в Висшия институт по архитектура и строителство в София. Започва да работи като технически ръководител във Враца. По-късно е групов ръководител, заместник главен инженер и началник на управление „Заводски строежи“. Работи на обектите на Химкомбината край Враца, този край Видин, Текстилният комбинат във Враца, Циментовият завод в Бели извор, заводите край Ботевград, ТЕЦ „Бобовдол“. От 1967 до 1973 г. е член на Пленума на ОК на БКП във Враца и член на Изпълнителния комитет на Градския народен съвет.
От 1973 г. главен инженер на строителни войски с чин полковник. Същата година е повишен в заместник-началник на Строителни войски, отговарящ за строителството и началник на Техническото управление. През 1978 г. е назначен за началник на Главното управление на Строителни войски. Този пост заема до февруари 1993 г., когато е заменен от генерал Радослав Пешлеевски. Васил Василев отговаря за строежа на Девненския промишлен комплекс, Завода за обработка на алуминий (днес Алкомет), комбината за товарни автомобили „Мадара“, Завода за телове и стоманени въжета в Роман и Мемориалния комплекс в Бузлуджа и други. Член е на градския комитет на БКП в София. От 1981 до 1986 г. е кандидат-член на ЦК на БКП, а от 1986 до 1990 г. е член на ЦК на БКП. Има почетно звание „Герой на социалистическия труд“ (с указ № 354 от 7 февруари 1983) за строежа на Минно-обогатителен комбинат „Елаците“.. В периода 1989-1998 г. е председател на Българската федерация по вдигане на тежести. Носител е на ордени „Червено знаме на труда“ (1967, 1970), ордени „Народна република България“ II ст. (1974), III ст. (1979), I ст. (1987).
Промишленост на България

Като индустриализирана нация България има добре развита тежка и лека промишленост, която допринася за 32,1% от БВП на страната за 2006 г. Това прави българската промишленост втори по важност за икономиката сектор след този на услугите. За начало на индустриалното развитие може да се счита построяването на първата българска фабрика в Сливен през 1834 г. До Освобождението обаче няма голямо развитие.
След края на Руско-турската освободителна война България е почти изцяло бедна земеделска страна. Въпреки това между 1880 и 1900 г. започва бързо развитие. В този период се развива предимно леката промишленост, построени са множество текстилни и мебелни фабрики, както и няколко бирени фабрики. Голям напредък е отбелязан в периода между двете световни войни – 1919 – 1941. След рязък икономически спад вследствие на загубата през Първата световна война започва интензивната модернизация и разширението на промишления сектор.
След 9 септември 1944 г. започва най-мащабното развитие на промишления сектор в българската история. Всички отрасли увеличават значително дела си, построени са големи промишлени комплекси („Кремиковци“, „Червена могила“), създадени са голям брой електроцентрали, военни заводи, химически заводи, научно-експериментални бази. Построена е АЕЦ „Козлодуй“ (1974).
След разпадането на социалистическата система България, както другите източноевропейски страни, започва да отслабва в промишлено отношение. Предприятия работят на загуба още от 80-те години. Закрити са много предприятия на тежката промишленост, други фалират. Драстично спада износът на технологични продукти. В последните пет-шест години, обаче, се отчита ръст на промишлеността, най-вече във връзка с европейското финансиране и членството в ЕС, което позволява външни инвестиции в ДМА (основен капитал). Много компании са приватизирани и „заредени“ със свежи капитали.
Природните и социално-икономическите фактори са обусловили формирането на четири района на текстилната промишленост в България със съответната специализация:
30 % от общата продукция на текстилната промишленост в България дава памукотекстилната. Поради вноса на скъпа суровина, предимно от Казахстан, Индия и Египет, делът ѝ намалява. Началото на производството на памучен текстил в България е поставено с откриването на фабрика в Ямбол през 1903 г. За периода 1939 – 1980 г. се отчита десет пъти ръст в производството, а в следващите двадесет години – четири пъти спад.
В България е сравнително добре развито корабостроенето с водещи корабостроителници Варна , Русе и Бургас . Произвежданите кораби са с различен тонаж и предназначение главно танкери, за насипни товари, пътнически, речни тласкачи и шлепове и др.
Автомобилостроенето в България е сравнително млад подотрасъл на транспортното машиностроене. В близкото минало са произвеждани редица марки леки автомобили ”Фиат”, ”Рено”, ”Москвич”, ”Роувър” в Ловеч, Пловдив и Варна, като през 2011 се произвежда единствено автомобили по лиценз на Great Wall Motors от Литекс Моторс България чиито производствени мощности са 50 000 автомобила годишно, но бяха построени десетки заводи за автомобилни части.
Рали България

Рали „България“ е автомобилно състезание, провеждано във Варна, България, кръг от Балканския рали трофей на ФИА. Състезанието се организира ежегодно от „Съюза на българските автомобилисти“ – СБА, в средата на пролетта.
Организаторите на Рали „България“ са направили заявка към Международната автомобилна федерация ралито да получи място от 2010 година в Световния рали шампионат (WRC).
От 1970 до 2001 г.
От 2002 г.
Българите, печелили Рали „България“ са:
През 2009 година се провежда юбилейно 40-о състезание на Рали „България“, което за първи път е подготвено със специални места за публиката и други промени, които да помогнат на Рали „България“ да стане част от календара на Световния рали шампионат (WRC) за 2010 година.
Състезанието е прекратено от тежка катастрофа, която се случва на специален етап SS7 „Сестримо“ (23-ти километър). Екипаж с номер 10 пилот Брайън Лавио (Швейцария) и навигатор Флавио Гулиелмини (Италия), които участват със състезателен автомобил Пежо 207 S2000, претърпява тежък състезателен инцидент, излитайки от пътя по време на състезанието и удряйки се последователно в няколко дървета. Вследствие на инцидента загива навигаторът Флавио Гулиелмини, а Брайън Лавио е закаран в болница с множество контузии. По-късно е изписан от УМБАЛСМ „Пирогов“.
Спортните комисари взимат решението ралито да бъде прекратено, а за победител е обявен Джандоменико Басо.
Пирин-Фиат

Пирин-FIAT е марка автомобили, произвеждани в България от завод „Балкан“ в Ловеч.
На 26 септември 1966 г. е проведена среща между ръководителите на ДСО „Балканкар“ и представители на FIAT.
В проектодоговора е заложено ДСО „Балканкар“ да се разплаща с FIAT чрез компенсация със стоки от листата на износните централи на България. На 17 и 18 ноември при търговския директор на ДСО „Балканкар“ е съставен текстът на договора заедно с италианците, но се появяват известни усложнения поради високите изисквания, предявени от българска страна. В крайна сметка е постигнато съгласие за развиване на собствено производство на детайли и групи от агрегатите от леките автомобили FIAT в размер на 40% от стойността на колата. На 6 декември 1966 г. са получени първите чертежи от FIAT в два варианта.
На 3 март 1967 г. в Торино, Италия, е сключен договор с FIAT за монтаж на леки автомобили FIAT 850 берлина, 850 купе, FIAT 124 берлина и FIAT 124 комби.
Първите 18 броя коли FIAT 850 пристигат в ЗЛА „Балкан“ на 10 май 1967 г. Скоро след усвояване на монтажа е взето решение да бъде избрано българско име на сглобяваните в Ловеч италиански автомобили. Те неофициално са наречени „Пирин“, въпреки че фирмените надписи върху каросерията остават непроменени.
На 27 юни 1967 г. е монтирана първата кола FIAT 850 в ЗЛА „Балкан“.
На 12 март 1968 г. са получени първите коли FIAT в разглобено състояние по стандарт 2А, а на 2 април в завода пристига и постоянният представител на FIAT в София за оказване на техническа помощ.
Монтажът на FIAT 850 по стандарт 2А стартира на 4 април 1968 г.
Между 28 април и 5 май 1968 г. инж. Димитър Дамянов е командирован в Торино за сключване на договор с FIAT относно доставката на съоръжения за заварка и монтаж.
На 28 април 1968 г. в завода пристига инж. Бразио в качеството си на технически контрольор, а на 13 декември 1968 г. в ЗЛА „Балкан“ идват специалистите Мюлер и Грималди от фирмата „Трафо“, Италия, във връзка с монтажа на бояджийска инсталация.
През 1971 г. изтича петгодишният договор с FIAT, който впоследствие не е подновен. Последният сглобен автомобил по това споразумение е FIAT 850, който напуска монтажната линия на завода в Ловеч през септември 1971 г.
Общо: 758 бр.
Тази статия се основава на материал, публикуван на www.carhistorybg.com, използван с разрешение на автора. Този сайт вече не съществува, но същият материал е поместен на сайта www.balkancar.org, с неясен автор.
SIN Cars

Sin Cars is a Bulgarian supercar manufacturer based in Bulgaria and Germany.
SIN Cars was founded as SIN Cars Limited by the Bulgarian engineer and racing driver Rosen Daskalov in Great Britain in 2012. In 2015, the company started production of road-legal sportscar Sin R1. This vehicle features a 6.2-litre V8 engine, producing 444 bhp and can reach 62 mph in 3.5 seconds. The company moved its headquarters to Munich, Germany and finally to Ruse, Bulgaria.
In November 2018 it announced plans to finance expansion into the electric-cars market with Daskalov saying "Our goal is to sell a multifunctional small city car which will be used for courier deliveries, taxi services, transportation. European cities need this kind of transport. City centers will soon be closed for diesel cars. China is far ahead of us, but we can offer better quality."
SIN entered the GT4 European Series for the 2015 season with the specified Sin R1 GT4 model. Sofia Car Motorsport finished on 8th place in the final standings.
For 2016, the team Racers Edge Motorsports joined Pirelli World Challenge using SIN R1 GT4 specification for the season.
Централни софийски хали

Централните софийски хали или за кратко Халите са търговски комплекс в центъра на София разположени на бул. „Мария Луиза“ до пресечката с ул. „Екзарх Йосиф“. Халите са един от най-старите търговски комплекси.
Строителството на сградата, която се простира на повече от 3200 м², започва през 1909 г., след като проектът на архитект Наум Торбов е избран през 1907 г., и отнема две години.
До края на 40-те години на XX век Столичната община отдава около 170 магазина и сергии в Халите. Наемите и качеството на продуктите са строго регулирани. Интериорът на сградата на Халите е значително променен след 50-те години на XX век и комплексът е затворен през 1988 г., за да бъде реконструиран, модернизиран и отново отворен за Великден през 2000 г., след като 75% от комплекса са придобити от израелската компания Аштром, която инвестира 7 милиона долара в него. Проекта за ревитализация и реконструкция на сградата, дело на архитектите Константин Антонов и Христо Ганчев, е награден с европейската награда за архитектура и наградата на София.
До юли 2022 г. в Халите работят над 1000 души на три етажа. Комплексът разполага със сергии и магазини за хранителни стоки, магазини за дрехи, аксесоари и бижута, щандове за бързо хранене и др. След това сграда е придобита от Кауфланд, които с помощта на Националния институт за недвижимо културно наследство и главния архитект на София, решават, че проект от 2000 г. няма и целият интериор е разрушен, за да може емблематичната сграда да се превърне в квартален супермаркет и да изгуби идентичността си на сграда за търговия на дребно. На 10 май 2024 г. Кауфланд обявява, че Халите отварят отново на 23 май.
Стилът на сградата, която се счита за най-добрата творба на Торбов, е неоренесансова, включваща също елементи от неовизантийската архитектура и необарок. Фасадата е известна с релефа на герба на София над главния вход, създаден от художника Харалампи Тачев. Известната малка часовникова кула с три циферблата е на върха на сградата. Първоначално сградата е построена с четири входа, но не всички се използват днес.
Екзарх Йосиф (улица в София)

„Екзарх Йосиф“ е централна улица в София. Носи името на българския екзарх Йосиф I.
Простира се източно от ул. „Христо Ковачев“ в района на Сточна гара на запад до бул. „Стефан Стамболов“. Пресича се с някои основни пътища в София като бул. „Мария Луиза“ при Халите и Софийската синагога (№16), където е успоредна на ул. „Пиротска“, друга централна улица в София. Също пресича „Раковска“, театралната улица на София и бул. „Васил Левски“ в района на Сточна гара.
Георг Вашингтон

„Георг Вашингтон“ е улица в централната част на град София, България.
Започва от булевард „Тодор Александров“ и завършва в Женския пазар на булевард „Стефан Стамболов“, близо до булевард „Сливница“. Наречена е на американския политик Джордж Вашингтон (1732-1799).
На улица „Георг Вашингтон“ са разположени:
Наум Торбов

Наум Николов (Николчов) Торбов е виден български архитект, проектирал сградата на Централните хали в столицата на България София.
Наум Торбов е роден в голямото македонско влашко село Гопеш, Битолско, тогава в Османската империя, днес в Северна Македония. Първи братовчед е с бащата на проф. Цеко Торбов. Семейството му емигрира в България и се установява в град Оряхово, а Наум е изпратен да следва архитектура в Румъния, в Букурещкия институт за изящни изкуства. След завършването си през 1904 година Торбов се завръща в България и започва работа в София в Министерството на обществените сгради, пътищата и благоустройството. В 1906 година е назначен за началник отделение „Архитектура“ към Столична община, а от 1908 година започва частна архитектурна практика. Член е на Българското инженерно-архитектурно дружество.
На архитект Наум Торбов е наречена улица в квартал „Симеоново“ в София (Карта).
Торбов е привърженик на национално-романтичното течение в архитектурата. Автор е на над 100 обществени, промишени и жилищни сгради в София, Оряхово, Силистра, Ботевград, Дупница, Мездра. Сред най-известните му сгради са:
Княгиня Мария-Луиза (булевард в София)

„Княгиня Мария-Луиза“, наричан за кратко „Мария-Луиза“, е централен булевард в София.
Разпростира се от Надлез „Надежда“ до булевард „Витоша“ (който е негово продължение в посока към НДК), преминавайки и по един от известните мостове в града – Лъвов мост. Булевардът е наречен на Мария-Луиза Бурбон-Пармска, съпругата на княз Фердинанд I. В годините на Народна република България булевардът се казва „Георги Димитров“.
На „Княгиня Мария Луиза“ и в района около него се намират много от забележителностите на София. По самия булевард са разположени Централните софийски хали, Централният универсален магазин, църквата „Света Неделя“, джамията „Баня баши“, хотел „София Хотел Балкан“.
В района на булеварда се намират много други забележителности и институции в София като Президентството, Министерския съвет, сградата с офисите на народните представители (бившият Партиен дом), покрититият с жълти павета площад „Княз Александър Първи“ и др.
Солни пазар

Солни пазар (Борсата) е бивше тържище (с пазар на дребно) и едноименен площад в центъра на София.
Намира се при пресечките на улиците „Цар Самуил“ и „Позитано“, близо до днешния площад „Македония“. Под мястото тече подземна река.
Солта като преобладаваща стока е дала името на пазара. Смята се, че той е съществувал още през римско време, когато се практикувало заплащането на римските легионери да е в пръчици сол. При пазаруване се отчупвало късче, което претегляли на везни, и се заплащало с него. Пазарът съществува и през османско време, когато на него предлагали не само сол, но и изобилие от подправки. Според Владимир Свинтила на Солни пазар било и едно от най-известните тържища на стари ръкописи в Османската империя, на което се намирали арабски, еврейски, персийски, дори коптски евангелия. Ръкописите пристигали по контрабандни канали чак до 1948 г. В първите години след установяването на комунистическата власт, след национализацията в Румъния, тук се появява дори част от библиотеката на Георги Раковски.
На пазара се търгуват и зеленчуци. След 1942 г. зеленчуковата търговия е пренесена в новопостроените складове на булевардите „Христо Ботев“ и „Сливница“.
Около пазара е имало много дюкяни, магазини и нискоетажни сгради.
В София е имало и други специализирани пазари:
В част от района по-късно е построен Софийският цирк, изгорял през 1983 г. Разчистеното след пожара място отново е наричано Солни пазар, вече като площад. Днес районът на площада е частично застроен, а останалата част е превърната в наземен паркинг.
Пиротска

„Пиротска“ е основна, централна улица в София, една от най-старите в столицата. Тя е търговска улица, на която са разположени множество стопански обекти – офиси, магазини, заведения за хранене, ателиета, хотел.
Започва при някогашния площад „Бански“, срещу джамията „Баня баши“. Простира се между булевард „Княгиня Мария-Луиза“ (на изток) до улица „Хисар“ при градата „Света Троица“ (на запад), където е задънена. Пресича се с централни улици и основни пътища на София като „Княз Борис I“, булевард „Стефан Стамболов“, „Цар Самуил“, „Христо Ботев“, „Опълченска“, бул. „Инж. Иван Иванов“, булевард „Димитър Петков“ и булевард „Константин Величков“, както и с Женския пазар и пазара „Никола Петков“ на пресечката с едноименния булевард.
„Пиротска“ е една от старите софийски улици, кръстена на града, към който води – Пирот, днес в Сърбия (подобно на много други, някои от които вече прекръстени: „Самоковска“, „Ломско шосе“ и т.н.). Стигала е до тогавашните покрайнини на града.
Името ѝ е сменяно няколко пъти. След Деветосептемврийския преврат от 1944 година улицата първоначално е наречена „Маршал Йосип Броз Тито“, на името на югославския комунистически лидер Йосип Броз Тито. След разрива между Тито и Сталин в 1948 година, името ѝ е сменено на „Андрей Жданов“ по името на съветския партиен и държавен ръководител Андрей Жданов. В средата на 80-те години под влияние на започналата перестройка и политиката на гласност в Съветския съюз улицата е преименувана на „Трети април“, деня, в който София е избрана за столица на Княжество България. След 1990 година е върнато старото ѝ име „Пиротска“.
По ул. „Пиротска“ в участъка между Женския пазар и бул. „Констатин Величков“ минава трамвайна линия 22, като в участъка между Женския пазар и ул. „Странджа“ минава и трамвайна линия 20.
Улица „Пиротска“ е с няколко части на организацията на движение на МПС. Между булевард „Мария Луиза“ и булевард „Стефан Стамболов“ улица „Пиротска“ е оформена като пешеходна зона. Между булевард „Стефан Стамболов“ и булевард „Христо Ботев“ е с разрешено двупосочно движение и към запад в посока булевард „Константин Величков“, и към изток в посока Женския пазар. В участъка между булевард „Христо Ботев“ и булевард „Инж. Иван Иванов“ обаче движението на МПС е еднопосочно и само в посока изток към Женския пазар. В целия останал участък на запад след булевард „Инж. Иван Иванов“ „Пиротска“ отново е с двупосочно движение.
На „Пиротска“ или в непосредствена близост до нея се намират следните обекти:
Пазар

Пазар е място, реално или виртуално, където продавачи и купувачи разменят стоки, услуги или пари.
Тук под пазар се има предвид сергиен пазар, като виртуалното или метафорично значение е част от икономическата теория, вж пазар (икономика).
Сергийните пазари могат да бъдат на открито, тоест на улица или в сграда, например както е с Халите. Във втория случай, особено ако се продават предимно нехранителни стоки, сергийните пазари имат по-скоро значение на базар.
Нови пазар (община)

Община Нови пазар е разположена в Североизточна България и е една от съставните общини на област Шумен.
Общината е разположена в източната част на област Шумен. С площта си от 317,646 km е 4-та по големина сред 10-те общините на областта, което съставлява 9,37% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
Релефът на общината е равнинен и платовиден, като територията ѝ попада в централните части на Източната Дунавска равнина.
Община Нови пазар заема най-крайните югоизточните части на Лудогорското плато. В източната и североизточна ѝ част се простира платото Стана, по билото на което преминава участък от вододела между Дунавския водосборен басейн и Черноморския водосборен басейн. На 3,3 km североизточно от село Стан, на границата с община Ветрино се намира най-високата му точка 440,9 m. Северозападно от него, в завоя на Крива река в пределите на общината попада източната, най-висока част на Войводското плато. В него, на 1,4 km североизточно от село Правенци се намира най-високата точка на община Нови пазар – 480,6 m.
Останалата част на общината има равнинен релеф и тук се простира източната и югоизточната част на Плисковското поле с надморска височина между 100 и 200 m. В неговата крайна югоизточна част, в устието на Крива река в Провадийска река се намира най-ниската точка на община Нови пазар – 80 m н.в.
Основна водна артерия на общината е Крива река (ляв приток на Провадийска река), която протича през нея със средното и долното си течение. Тя навлиза в общината при село Църквица, община Никола Козлево с проломна долина между Войводското плато на запад и платото Стана на изток. При село Жилино излиза от пролома и протича в южна посока през източната част на Плисковското поле, минава през центъра на град Нови пазар и на 2 km южно от село Енево се влива отляво в Провадийска река.
На 2,5 km северозападно от с. Мировци, на 409 m н.в., в платото Стана извира река Карамандере (ляв приток на Суха река, от басейна на Дунав), която протича с първите 12 – 13 km през територията на община Нови пазар.
Общината се състои от 16 населени места. Списък на населените места, подредени по азбучен ред, население и площ на землищата им:
Численост на населението според преброяванията през годините:
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г., по населени места (подредени по численост на населението):
Численост и дял на населението по вероизповедание според преброяването на населението през 2011 г.:
Състав на общинския съвет, избиран на местните избори през годините:
През общината преминават частично 5 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 70,5 km:
Гроздов пазар

Гроздов пазар е квартал в Централен район на град Пловдив. Той обхваща прилежащия квартал около едноименния Гроздов пазар, дал предишното име на днешния площад „22 септември“.
С името Гроздов пазар се свързва пространството между ул. „Гладстон“, бул. „Руски“ и ул. „Антим I“.
В миналото на това място е имало стар турски чифлик и пазар, откъдето произхожда името му. Известно е старото турско име на площада – „Емиш пазар“ (на турски: Yemiş pazar – „Плодов пазар“). Името на чифлика е било „Гюл бахче“ (на турски: Gül bahçe – „Розова градина“). В края на ХІХ в. пловдивската пожарна команда се премества в имението на чифлика.
По време на социализма площадът носи името „Вела Благоева“. В местното съзнание мястото си остава „Гроздовия“. А грозде там са продавали, когато бул. „Руски“ е бил околовръстно шосе на Пловдив. Площадът е бил автогара и тълпите от хора, преминаващи оттам, са подтикнали търговците да формират плодовото тържище.
По време на Втората световна война на това място е бил разположен лагер на Вермахта.
През 1950-те и 1960-те години в кварталът е централната автогара на града. През 1970-те години на Гроздовия пазар е работила кръчма „Тихия кът“, събирала интелектуалния елит на Пловдив.
В началото на 1990-те години на площада са открити първите обменни бюра в Пловдив, което става причина мястото да бъде често споменавано в криминалните хроники.
Днес той е сред най-престижните квартали в центъра на Пловдив.
В квартала и в близост до него се намират: