davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Historisk museum

Historisk museum er en museumsbygning på Tullinløkka i Oslo som ble åpnet for publikum i 1904.
Historisk museum er en felles bygning for de tre universitetsmuseene Universitetets Oldsaksamling (med Vikingskipshuset), Myntkabinettet og Etnografisk museum, som i 1999 ble slått sammen til én organisasjon: Universitetets kulturhistoriske museer (UKM).
I 2004 ble navnet endret til Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo.
Det første historiske museum i Kristiania ble stiftet i 1811. Selskapet for Norges Vel tok initiativet til å etablere et Norsk antiquarisk Musæum, og de oppfordret alle som eide eller fant oldsaker til å sende dem til denne organisasjonen i stedet for til København slik de egentlig var pålagt. Den første samlingen ble opprettet i Christiania Katedralskole der Carl Deichman i 1780 allerede hadde donert sin samling av oldsaker, mynter og mineraler. I 1811 ble Det Kongelige Frederiks Universitet etablert, og i 1817 tilbød Selskapet for Norges Vel å flytte samlingene sine til universitetet.
Det var imidlertid først i 1828 at universitetet kunne tilby museet et lokale i Universitetsgården i Prinsens gate. I 1829 åpnet Rudolf Keyser den første Samlingen av nordiske Oldsager for publikum, og i 1835 kom Myntkabinettet med sin første utstilling. Høsten 1817 hadde museet kjøpt opp 6300 greske og romerske mynter, noe som dannet grunnlaget for samlingen. Disse ble oppkjøpt av Georg Sverdrup, universitetets første professor i gresk.
Selve bygget er i jugendstil. Det var arkitekt Karl August Henriksen som først vant konkurransen om hvem som skulle tegne det. Han døde imidlertid i 1892, like etter at han var ferdig med tegningene, og Henrik Bull, som også tegnet Finansdepartementet og Nationaltheatret, tok over. Bull fulgte stort sett Henriksens tegninger, men endret trappen og hjørnene på bygget. Bygningen ble fredet i 2014.
I museets første etasje finners utstillingene "Kontroll – forsøk på å temme verden", "Kollaps – menneske i en uforutsigbar verden", "Forvandling", og "ARV – vår plass i historien".
I museets andre etasje finnes etnografiske utstillinger og Myntkabinettetsom viser gullmynter gjennom 5000 år. Fridtjof Nansens og Roald Amundsens omfattende samlinger av ordener og gullmedaljer er utstilt.
Tredje etasje i museet er viet spesialutstillinger og afrikanske kulturer. Hvert år settes det opp to til fire utstillinger med forskjellige tema.
Fjerde etasje er viet til roterende utstillinger, blant annet utstillinger fra Øst-Asia og Japan, Kina og Korea, samt studentutstillinger produsert av førsteårsstudenter ved Museologi og kulturarvstudier ved Universitetet i Oslo.
«Fra istid til Kvitekrist». Dette var en permanent utstilling som viste gjenstander som forteller om menneskers liv og virke i Norge fra steinalder til og med vikingtid. I første etasje fantes også Skattkammeret, en utstilling av gull- og sølvskatter fra hele landet og alle tidsepoker. Den tidligere middelalderutstillingen i første etasje, som ble designet av Sverre Fehn i 1979, var i all en kirkekunstutstilling hvor man blant annet fant kortaket fra Ål stavkirke fra 1300-tallet.
Historiske steder og kulturminner i Antarktis

Historiske steder og kulturminner i Antarktis er steder eller monumenter av anerkjent historisk verdi som er blitt utpekt som spesielle verneområder eller forvaltningsområder i Antarktis, eller som ligger innenfor slike områder. Disse føres opp på listen over historiske steder og kulturminner (Historic Sites and Monuments, HSM) som ble opprettet i 1972.
Forslag om oppføring av nye steder og kulturminner kan godkjennes av Antarktistraktatens konsultative parter. Registrerte historiske steder og kulturminner skal ikke skades, fjernes eller ødelegges. På hvert sted finnes det oppslag på engelsk, fransk, spansk og russisk som gir en forklaring på områdets vernestatus.
Av de 95 oppføringene på lista (pr. 2021), forvalter Norge alene eller sammen med andre nasjoner ni historiske steder eller kulturminner, alle knyttet til norsk polarhistorie.
Hundorp

Hundorp er en gård og et tettsted i Sør-Fron kommune i Innlandet.
Elven Fossåa renner ut i Gudbrandsdalslågen ved Hundorp og Fossåa danner der en elvevifte.
Tidligere holdt Gudbrandsdalens folkehøgskule til her.
Hundorp gård, også kjent som Dale-Gudbrands gard, er et historisk sted med røtter tilbake til 1000-tallet og var bostedet til Dale-Gudbrand. På 1800-tallet fungerte gården som sorenskrivergård, og den har også vært sete for Gudbrandsdal folkehøyskole i flere år. I år 2000 ble gården valgt som Oppland fylkes tusenårssted.
Sentrum på Hundorp var tidligere rundt Hundorp Gård med Hundorp Stasjon, Hundorp Dagligvare og posthus. Etterhvert ble Hundorp sentrumsområdet rundt kommunesenteret som ligger et par kilometer lenger vest. Hundorp var tidligere det viktigste senteret i Gudbrandsdalen, men den eneste etterlevningen av dette er i dag den store åttekantede Sør-Fron kirke fra 1792 som er like ved dagens sentrum.
Oppdagelse av måner

Oppdagelse av måner er en oversikt over når naturlige satellitter i vårt Solsystem ble oppdaget.
I dag er det kjent at seks av solsystemets åtte planeter og en dvergplanet har en eller flere naturlige satellitter (måne(r)).
Med unntak av Jordens egen måne, som må antas var kjent av urmennesket, var ingen måner rundt andre planeter kjent inntil Middelalderen. På den tiden var det seks kjente planeter, hvorav det er to, Merkur og Venus som ikke har måner.
Den første oppdagelse av måner utenfor Jorden ble gjort av Galileo Galilei i januar 1610, da han som den første vitenskapsmann rettet et teleskop mot himmelen. Etter den tid har et stort antall måner blitt oppdaget rundt planeter og dvergplaneter i vårt solsystem.
De galileiske måner er de fire største av Jupiters måner, som alle ble oppdaget av Galileo Galilei i januar 1610 da han rettet sitt astronomiske teleskop mot nattehimmelen over Pisa. Månene er de fire største av Jupiters nå kjente 67 måner og har fått navnene sine etter Zevs' elskere og elskerinner: Io, Europa, Ganymedes og Callisto. Månene Ganymedes, Europa og Io går i en 1:2:4-baneresonans. Månene er blant de mest massive objektene i solsystemet med unntak av solen og de åtte planetene og deres radier er større enn noen av dvergplanetenes.
Allerede Galileo Galilei hadde observert at det var noe med Saturns lysintensitet, og trodde det skyldtes måner. I årene etterpå fikk man utviklet stadig bedre teleskop og en av dem som utnyttet dette var vitenskapsmannen Christiaan Huygens. I 1655 oppdaget han månen Titan, Saturns største måne, og han var dessuten den første som beskrev oppbygningen av Saturns ringer.
Albus Humlesnurr

Albus Parsifal Ulfrik Brian Humlesnurr (født 1881, død 1997) er en fiktiv person fra J.K. Rowlings bokserie om Harry Potter. Han regnes som en av de tre mektigste trollmennene i Rowlings Harry Potter-univers (de andre er Voldemort og Gellert Grindelwald). Albus Humlesnurr er også medlem av Det internasjonale hekseriforbund og overmagiarius ved Heksingating (domstolen). Han hadde også Merlinordenen av Første klasse.
Hans fulle navn er Albus Parsifal Ulfrik Brian Humlesnurr, hvilket på engelsk er Albus Percival Wulfric Brian Dumbledore, og noen av navnene har betydning.
Albus er latin, og betyr «hvit». Det kan også referere til Albion, som var hva Storbritannia ble kalt på Kong Arthurs tid.
På engelsk «Percival» (Parsifal) var en av kong Arthurs riddere, den som var den eneste i fortellingen som var ren nok til å finne den hellige gral. Dette navnet deler han også med Perry Wiltersen. Det er et navn fra eldre fransk som direkte oversatt betyr «gjennombor sløret».Navnet Parsifal fikk Humlesnurr etter faren Parsifal Humlesnurr.
Ulfrik betyr «Wolf-Power» (ulvemakt/kraft).
Hans etternavn, som på engelsk er «Dumbledore» (Humlesnurr) er et gammelt engelsk ord for humle. Det kan også bety «hvit hatt» eller bare «hatt».
Siden cirka 1956 har Humlesnurr vært rektor på Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom. Før dette underviste han ved skolen i en årrekke, i faget transfigurasjon.
Humlesnurr er, i tidsperioden Harry Potter-bøkene foregår, en svært gammel mann. Han har halvmåneformede briller, og blir beskrevet som en eksentrisk, hyggelig og morsom mann som sjelden viser hvor mektig han er. Men når han en sjelden gang gjør det, viser han en autoritet som få andre (om noen) i serien kan konkurrere med. Han har visse likheter med andre kjente, store trollmenn, som Merlin og J.R.R. Tolkiens Gandalv.
Humlesnurrs eksentriske sider kommer til syne ved mange anledninger. Han har en forkjærlighet for det «gompe»godteriet sitronsutter, og hans versjon av «si et par ord» er spesiell. I den første talen vi bevitner gjennom Harry Potter går talen hans slik:
.
Det sies at Humlesnurr var den eneste trollmannen Voldemort fryktet da sistnevnte var på toppen av sin karriere i tiden før 1981. Humlesnurr startet Føniksordenen for å kjempe mot Voldemort, og da han gjenoppstod i 1995, samlet han atter en gang ordenen. Første gang ordenen var aktiv var også Humlesnurrs bror Abriam med.
Seriens hovedperson, Harry Potter, føler ofte at Humlesnurr nærmest kan lese tankene hans. Vi vet at Humlesnurr behersker psykomantikk, og han sitter inne med veldig mye informasjon om omstendighetene rundt Voldemort og Harry, som han sjelden deler med andre. En av Humlesnurrs nærmeste venner er Rubeus Gygrid, som jobber på Galtvort. Han har uttalt at han ville betrodd livet sitt til Gygrid. En annen av Humlesnurrs viktigste støttespillere er føniksen Vulcan.
I 1945 vant Humlesnurr en duell med en annen ond trollmann, Gellert Grindelwald. Han er også kjent for å ha oppdaget de tolv bruksområdene for drageblod, og for å ha samarbeidet innenfor alkymien med Nicolas Flamel.
Humlesnurr ble drept etter avtale av Severus Slur i slaget ved Galtvort, 115 år gammel.
Jens Lien

Jens Lien (født 14. september 1967) er en norsk filmregissør.
Han er oppvokst i Oslo og utdannet i England ved London International Film School 1990–1993. Han debuterte som regissør med kortfilmen Montana i 1993. Han laget flere kortfilmer frem til han regisserte sin første spillefilm Jonny Vang, som hadde premiere i 2003 på Berlin Internasjonale filmfestival. I 2006 hadde han regien på spillefilmen Den brysomme mannen, som vant ACID Award ved Filmfestivalen i Cannes og flere Amandapriser, deriblant for beste regi.
Lien samarbeidet ofte med manusforfatter Per H. V. Schreiner. Tre av deres samarbeidsprosjekter har vært tatt ut til ulike programmer under Filmfestivalen i Cannes.
I 2011 regisserte han filmen Sønner av Norge, som var basert på romanen Teori og Praksis av Nikolaj Frobenius. Den britiske punkrockeren John Lydon, bedre kjent under artistnavnet «Johnny Rotten», hadde en gjesterolle i filmen, som hadde premiere på Toronto internasjonale filmfestival samme året. Filmen høstet gode kritikker nasjonalt og internasjonalt.
Lien har også regissert en rekke reklamefilmer, og vant blant annet Gullfisken for SAS-reklamefilmen Pappajenta i 2013 og «Gutten med matboksen» i 2020.
I 2014 hadde han regi på TV-serien Viva Hate. Handlingen var lagt til begynnelsen av 1990-tallet og tok utgangspunkt i den sterke musikkscenen i Göteborg på den tiden. Manus til serien var skrevet av Peter Birro.
Lien regisserte sesong 1 og 2 av TV-serien Beforeigners, som ble vist på strømmeplattformen HBO Nordic.
Callistus II

Callistus II (født ca. 1065 i Quingey, død 13. desember 1124), født Guy av Bourgogne eller Guy av Vienne, ble valgt til pave 2. februar 1119, innsatt i embetet 9. februar samme år, og regjerte til sin død 13. desember 1124.
Guy ble født i Frankrike som fjerde sønn av greve Vilhelm I Burgund, en av de rikeste herskere i Europa. Guy var medlem av det mektigste aristokratiet i Europa. Hans familie var en del av et nettverk av adelige allianser. Han var fetter av Arduin av Ivrea, konge av Italia. En søster, Gisela, var gift med greve Humbert II av Savoie, og deretter til marki Rainier I av Montferrat; en annen søster, Sibylla, var hustru av hertug Odo I av Burgund. Hans bror Raymond av Burgund ble gift med Urraca, arving av kongedømmet León, og ble far til den framtidige Alfonso VII av León og Castilla. Hans bror Hugo var erkebiskop av Besançon, og en fetter, Henrik, ble greve av Portugal, og stamfar til det portugisiske kongehus.
I 1088 ble han utnevnt til biskop av Vienne. Han ble kjent som en reformivrig biskop som hadde sterke meninger om investiturstriden. Som pave forhandlet han med keiser Henrik V for å finne en løsning på denne striden, og i 1122 signerte de en avtale i Metz der de fastslo kirkens og keiserens rettigheter. Den 23. september samme år godkjente han Wormskonkordatet, som hadde blitt forhandlet fram blant annet av mannen som ble hans etterfølger, Honorius II.
Under hans forgjenger ble det også valgt en motpave, Gregor (VIII). I 1120 og 1121 arbeidet Callistus med dette problemet, og den 22. april 1121 ble Gregor avsatt.
I mars 1123 ledet han det Første Laterankonsil, som han selv hadde innkalt. Dette konsilet godkjente Wormskonkordatet og regulerte en del disiplinære spørsmål.
Calixtus II henga de siste årene av sitt liv til å etablere på nytt pavedømmets kontroll over Campania og etablerte forrang (erkebispverdighet) av sitt bispedømme Vienne over Arles, noe som var en gammel konflikt. Han gjenoppbygget kirken Santa Maria in Cosmedin i Roma.
Han døde den 13. desember 1124 i Roma.
Heinrich Woldag

Heinrich Woldag (født 19. oktober 1892 i Magdeburg, død 16. april 1940) var en tysk offiser (Kapitän zur See) i Kriegsmarine under andre verdenskrig.
Han er best kjent som kapteinen på den tyske tungkrysseren «Blücher» under angrepet på Norge den 9. april 1940, og deltok i slaget ved Oscarsborg festning. Heinrich Woldag var gitt kommandoen over skipet den 20. september 1939, og forble kaptein på det frem til 9. april da det sank.
Woldag døde syv dager etter senkingen av «Blücher» i en flyulykke nær Tofte. Besetningen på tre (flyger, navigatør og maskinist) omkom sammen med Woldag; Pius Kohle, Ernst Maisch og Walter Poplow. Ulykken skjedde under uklare omstendigheter. Dette er kun bekreftet av en lensmannsrapport og vitnesbyrd, og står ikke oppført i tyske tapslister. Woldag hadde reist til Berlin i en Ju 52 for å forklare tapet av «Blücher» noen dager etter senkingen. Han ble fulgt av sin sønn, Jochen Woldag, til Kiel-Holtenau flyplass da han reiste til Norge for å delta i begravelsen for de omkomne. Med seg hadde han over tretti brev fra offiserskoner da flyet styrtet i nærheten av der «Blücher» sank.
Det spekuleres i dag om flyet kan ha opplevd teknisk svikt, ble skutt ned, eller at det ble bråk blant de tre ombord etter vitneforklaringer i Berlin.
En øyenvitnerapport datert 17. april 1940 (dagen etter flystyrten) fra lensmannsfullmektig i Hurum – Adamsen – sier at flyet styrtet. Rapporten fra lensmannsfullmektigen ble funnet i Riksarkivet. Adamsen skrev i sin rapport:
Flysertifikatet ble også funnet, og her ble det oppdaget at flygerens navn var Walter Poplow, født 1916 i Stettin. I tillegg fant man brev drivende i sjøen, og disse ble sendt til politikammeret i Drammen. Det ble derimot ikke funnet noen overlevende, ei heller noen rester av flyet. En norsk fisker fant et brev adressert fra Else Heymann til hennes mann, Erich Heymann, nestkommanderende på «Blücher». Brevet ble levert til adressaten, og Else Heymann fortalte at hun hadde gitt Woldag en lærkoffert med omtrent 30 brev fra forskjellige offisersfruer til deres ektemenn på «Blücher». Woldag hadde lovet å dele ut brevene i Oslo, men kun brevet fra Else Heymann nådde frem.
Desert exploration

Desert exploration is the deliberate and scientific exploration of deserts, the arid regions of the earth. It is only incidentally concerned with the culture and livelihood of native desert dwellers. People have struggled to live in deserts and the surrounding semi-arid lands for millennia. Nomads have moved their flocks and herds to wherever grazing is available, and oases have provided opportunities for a more settled way of life. Many, such as the Bushmen in the Kalahari, the Aborigines in Australia and various Indigenous peoples of the Americas, were originally hunter-gatherers. Many trade routes have been forged across deserts, especially across the Sahara Desert, and traditionally were used by caravans of camels carrying salt, gold, ivory and other goods. Large numbers of slaves were also taken northwards across the Sahara. Today, some mineral extraction also takes place in deserts, and the uninterrupted sunlight gives potential for the capture of large quantities of solar energy.
Many people think of deserts as consisting of extensive areas of billowing sand dunes because that is the way they are often depicted on TV and in films, but deserts do not always look like this. Across the world, around 20% of desert is sand, varying from only 2% in North America to 30% in Australia and over 45% in Central Asia. Where sand does occur, it is usually in large quantities in the form of sand sheets or extensive areas of dunes. The following sections list deserts around the world, and their explorers. Expeditions are listed by their leaders; details of other expedition members may be found via the links.
Before the European exploration of North America, tribes of Native Americans, such as the Mohave (in the Mojave desert), the Chemehuevi (in the Great Basin desert), and the Quechan (in the Colorado desert) were hunter-gatherers living in the California deserts. European explorers started exploring the deserts beginning in the 18th century. Francisco Garcés, a Franciscan friar, was the first explorer of the Colorado and Mojave deserts in 1776. Garcés recorded information about the original inhabitants of the deserts.
Later, as American interests expanded into California, American explorers started probing the California deserts. Jedediah Smith travelled through the Great Basin and Mojave deserts in 1826, finally reaching the San Gabriel Mission. John C. Frémont explored the Great Basin, proving that water did not flow out of it to the ocean, and provided maps that the forty-niners used to get to California.
https://deserts.fr
Gibson Desert

The Gibson Desert is a large desert in Western Australia, largely in an almost pristine state. It is about 155,000 square kilometres (60,000 sq mi) in size, making it the fifth largest desert in Australia, after the Great Victoria, Great Sandy, Tanami and Simpson deserts. The Gibson Desert is both an interim Australian bioregion and desert ecoregion.
The Gibson Desert is located between the saline Kumpupintil Lake and Lake Macdonald along the Tropic of Capricorn, south of the Great Sandy Desert, east of the Little Sandy Desert, and north of the Great Victoria Desert. The altitude rises to just above 500 metres (1,600 ft) in places. As noted by early Australian explorers such as Ernest Giles large portions of the desert are characterized by gravel-covered terrains covered in thin desert grasses and it also contains extensive areas of undulating red sand plains and dunefields, low rocky/gravelly ridges and substantial upland portions with a high degree of laterite formation. The sandy soil of the lateritic buckshot plains is rich in iron. Several isolated salt-water lakes occur in the centre of the region and to the southwest a system of small lakes follow paleo-drainage features. Groundwater sources include portions of the Officer Basin and Canning Basin.
Rainfall in the Gibson Desert ranges from 200 to 250 millimetres (7.9 to 9.8 in) annually, while evaporation rates are in the range of 3,600 millimetres (140 in) per year. The climate is generally hot; summer maximum temperatures rise above 40 °C (104 °F) whilst in winter the maximum may fall to 18 °C (64 °F) and minimum winter temperatures dip to 6 °C (43 °F).
The Gibson Desert was named by explorer Ernest Giles after a member of his party, Alfred Gibson, who became lost and presumably died in this desert during an expedition in 1874.
In much of the region, especially the drier western portion, the majority of people living in the area are Indigenous Australians. In 1984, due to a severe drought which had dried up all of the springs and depleted the bush foods, a group of the Pintupi people who were living a traditional semi-nomadic desert-dwelling life, walked out of a remote wilderness in the central-eastern portion of the Gibson Desert (northeast of Warburton) and made contact for the first time with mainstream Australian society. They are believed to have been perhaps the last uncontacted tribe in Australia. On the eastern margin of the region, population centres (which include people of European descent) include Warburton, Mantamaru and Warakurna. Young Indigenous adults from the Gibson Desert region work in the Wilurarra Creative programs to maintain and develop their culture.
Media related to Gibson Desert at Wikimedia Commons
23°S 125°E﻿ / ﻿23°S 125°E﻿ / -23; 125
Archaeological expeditions to Nubia

An expedition of three, including Professor J.H.Breasted, occurred in November 1905. Later Chicago University expeditions occurred in the seasons 1962–63 and 1963–64; excavations between Abu Simbel and the Sudan border. The Coxe expeditions occurred in 1907–10 under the direction of D.R.McIver and L.Wooley. A later joint expedition with the Peabody Museum of Natural History sought to protect artefacts from rising water level's as a result of the building of the Aswan Low Dam.
Colorado University expeditions occurred during 1963–64. Site 6-B-36 located in the proximity of Wadi Halfa is identified as a cemetery complex. The site activity ranged from 2 to 5 kilometres North of the wadi. The university excavated cemeteries of Meroitic, X-Group, and Christian (Armelegos 1968). Site 24-V-13 located at Argin village is documented as containing objects of ceramic industry. Michigan University studied the people of the villages of Abu Simbel and Ballana from 1966–1986 onward. The Tombos expedition led by Stuart Tyson Smith (UCSB) occurred during 2000.
George Armelegos (Massachusetts University) analysed dental and skeletal pathology from the Colorado expeditions.
1902 Ōtani expedition

The 1902 Ōtani expedition was a Japanese archaeological expedition to a series of Silk Road sites in the Taklamakan Desert, led by Count Ōtani Kōzui and lasting from 1902 until 1904. The expedition aimed to study the early transmission of Buddhism through Central Asia into China, and conducted major excavations in the Kucha area.
Between 1900 and 1902, Ōtani, a Buddhist priest, lived in London studying Western theology and came into contact with a number of European explorers including Aurel Stein and Sven Hedin. Hedin had made his first expedition to Tibet in 1893, and had brought back a large number of documents from his second expedition, while Stein had recently completed his first expedition in the Taklamakan Desert. Having learned of the results of these expeditions, Ōtani decided to return to Japan by land via Tibet, with the intent of researching the spread of Buddhism through Central Asia.
The expedition consisted of Ōtani, as the lead, and four other Japanese scholars - Honda Eryu, Inoue Koen, Hori Kenyu, and Wanatabe Tesshin. The group met in St. Petersburg in August 1902, and traveled through the Russian Empire to Kashgar in far western China. Here, the group split; Ōtani, Inoue and Honda were to return to Japan via India, while Hori and Wanatabe would remain in Tibet to study ancient sites.
Both groups headed along the edge of the Taklamakan Desert to Yarkand, then south-west into the mountains to Tashkurgan. Here, Ōtani's group left to head south through the Mintaka Pass towards India, while the others returned to Yarkand and traveled south and east around the desert to Hotan, where they stopped to excavate historic sites. They crossed the desert to the north, visiting Aksu and Turfan, before turning back to Kashgar. After a short rest, they retraced their steps through Tumxuk and arrived at Kucha, where they set up a base from which to investigate local sites including the Kizil Caves, Kumtura Caves, Duldulokur, and Subashi. After four months at Kucha, they headed eastwards through China to return to Japan.
The group focused their work on sites in the Kucha area, as Stein had recently completed research at Khotan, and a German group was still working at Turfan. The Kizil Caves were first discovered and explored in 1902-1904 by Tesshin Watanabe (渡辺哲信) and Kenyu Hori (堀賢雄), funded by Count Otani, but the expedition left hurriedly after four months of exploration in the area of Kucha, following a local earthquake.
Following Ōtani's return to Japan, he succeeded his father as 22nd Abbot of the Nishi Honganji sect. While this greatly limited his own ability to travel, it gave him the opportunity to fund and organize future expeditions. In 1908, Ōtani dispatched a second expedition to the Taklamakan, followed by a third in 1910.
Timeline of European exploration

This timeline of European exploration lists major geographic discoveries and other firsts credited to or involving Europeans during the Age of Discovery and the following centuries, between the years AD 1418 and 1957.
Despite several significant transoceanic and transcontinental explorations by European civilizations in the preceding centuries, the precise geography of the Earth outside of Europe was largely unknown to Europeans before the 15th century, when technological advances (especially in sea travel) as well as the rise of colonialism, mercantilism, and a host of other social, cultural, and economic changes made it possible to organize large-scale exploratory expeditions to uncharted parts of the globe.
The Age of Discovery arguably began in the early 15th century with the rounding of the feared Cape Bojador and Portuguese exploration of the west coast of Africa, while in the last decade of the century the Spanish sent expeditions far across the Atlantic, where the Americas would eventually be reached, and the Portuguese found a sea route to India. In the 16th century, various European states funded expeditions to the interior of both North and South America, as well as to their respective west and east coasts, north to California and Labrador and south to Chile and Tierra del Fuego. In the 17th century, Russian explorers conquered Siberia in search of sables, while the Dutch contributed greatly to the charting of Australia. The 18th century witnessed the first extensive explorations of the South Pacific and Oceania and the exploration of Alaska, while the 19th was dominated by exploration of the polar regions and excursions into the heart of Africa. By the early 20th century, the poles themselves had been reached.
Furskin Bears

Furskins was a series of plush toy bears in different sizes and guises created by Xavier Roberts in the 1980s. Furskins are a highly collectible item, yet are not as highly sought by collectors as Robert's most notable creation Cabbage Patch Kids.
Created by Xavier Roberts, Furskins were produced by Panosh Place, Roberts’s Original Appalachian Artworks and Coleco from 1983 to the late 1980s.
Each Furskins Bear had its own unique attire, name and character background story in the valley of Moody Hollow. Bear sizes were styled into two main types, with a novel third. A set of 8 original five-inch posable bears began the series, followed by a second set of 8 five-inch posable bears out of popular demand. A subsequent set of 16 twenty two-inch bears were created as the demand for the toy grew. The Furskins series was rounded out by the addition of 6 small bears. Four special collectible bears were created for and sold at Wendy's for $1.99 during the 1980s.
Additional clothing was available for Furskins, as were playsets, for collectors to own. Playsets included the Moody Hollow Express and Moody Hollow General Store.
Each Furskin hailed from Moody Hollow and had a unique look to match the character's story. Some popular Furskins characters were:
Xavier Roberts's Furskins vary in collector value depending on condition and desirability.
Historical archaeology

Historical archaeology is a form of archaeology dealing with places, things, and issues from the past or present when written records and oral traditions can inform and contextualize cultural material. These records can both complement and conflict with the archaeological evidence found at a particular site. Studies focus on literate, historical- period societies as opposed to non-literate, prehistoric societies. While they may not have generated the records, the lives of people for whom there was little need for written records, such as the working class, slaves, indentured labourers, and children but who live in the historical period can also be the subject of study. The sites are found on land and underwater. Industrial archaeology, unless practiced at industrial sites from the prehistoric era, is a form of historical archaeology concentrating on the remains and products of industry and the Industrial era.
According to the overall definition given here based on methodological and theoretical aspects classical archaeology or Egyptology as well as medieval archaeology are disciplines of historical archaeology. In practice, however – mainly in the Americas – historical archaeology refers to the modern, post-1492 period, which in Europe is often referred to as post-medieval archaeology.
Andrade Port of Entry

The Andrade Port of Entry is the easternmost and lowest volume border crossing of the United States-Mexico border in California, USA. It is located 2 miles south of Interstate 8, and about 2000 feet west of the Colorado River, in Imperial County opposite the Los Algodones border crossing in Baja California, Mexico. It is connected to Interstate 8 by California State Route 186. It is a minor port in comparison to the larger Calexico West and Calexico East Ports of Entry. In spite of its remote desert location, it supports significant tourist traffic volume. The Andrade-Los Algodones border crossing is also Mexico's northernmost port of entry. The port ranked 11th for pedestrian crossings in 2010, with more than one million people processed by U.S. Customs and Border Protection.
This crossing was established in 1909, when the Southern Pacific Railroad constructed a branch that crossed the border at this location. Both the US and Mexico had Custom houses, primarily for the inspection of trains. A parallel road soon followed. By 1960, the railroad had been abandoned. In the 1990s, medical tourism grew significantly in Los Algodones, with numerous dentists and pharmacies establishing offices primarily for US customers, which contributes to the continued heavy pedestrian crossing numbers
ሱመር

ሱመር (አካድኛ፦ ሹመር፣ ግብጽኛ፦ ሳንጋር፣ ዕብራይስጥ፦ ሰናዖር) በጥንታዊ መካከለኛ ምሥራቅ አለም በቅድሚያ ሥልጣኔ የሚባል ኹኔታ የደረሰለት አገር ነበር። ዘመኑ ከታሪካዊ መዝገቦች መነሻ ጀምሮ ይታወቃል። 'ሱመራዊ' ማለት ሱመርኛ የቻሉ ወገኖች ሁሉ ነው። ከጥንታዊ ግብፅ እና ከሕንዶስ ወንዝ ሸለቆ ሥልጣኔ ጋራ ከሁሉ መጀመርያ ሥልጣኔ ካሳዩት አገሮች አንዱ ነው ይባላል።
ሹመሩ የሚለው ስም በጎረቤቶቻቸው በአካድ ሰዎችም ሲጠራ ሕዝቡ ለራሳቸው የነበራቸው ስም ሳግ-ጊ-ጋ (ጥቁር ራስ ያላቸው) ነበር። አገራቸውንም ኪ-ኤን-ጊር ይሉት ነበር። በተረፈ በኬጢያውያን መዝገቦች አገሩ ሳንሃር፣ በግብጽ አማርና ደብዳቤዎች ሳንጋር፣ በመጽሐፍ ቅዱስም ሰናዖር ይባላል።
ጽሕፈት በመፍጠሩ የታሪክ መጋረጃ ሲከፈት፣ ሱመራውያን በደቡብ መስጴጦምያ (ከጤግሮስና ኤፍራጥስ ወንዞች መኃል፣ የዛሬው ኢራቅ) ይገኙ ነበር።
ጥንታዊው የሱመራውያን ነገሥታት ዝርዝር የያንዳንዱን ከተማ ሥርወ መንግሥት ይዘርዝራል። ከነዚህም በመግቢያው ያላቸው ነገሥታት ከማየ አይህ በፊት እንደ ነገሡ ይላል። እነዚህ ስሞች ትውፊታዊ ሊሆኑ ይችላል። ከሌላ አፈ ታሪክ ምንጭ የታወቀው በዝርዝሩ የተገኘ ስም የኪሽ ንጉሥ ኤታና ነው። ከዚያ በኋላ የኡሩክ መጀመርያ ነገሥታት ኤንመርካር፣ ሉጋልባንዳ፣ ዱሙዚድና ጊልጋመሽ ሁላቸው ከሌሎች ትውፊቶች ይታወቃሉ። ከሥነ ቅርስ የታወቀው መጀመርያ ስም ኤላምን ያሸነፈው የኪሽ ንጉሥ ኤንመባራገሲ ነው። እሱ ደግሞ የጊልጋሜሽ ትውፊት በተባለ ጽሑፍ ስለሚገኝ ይህ ለጊልጋሜሽ ታሪካዊ ሕልውና ምናልባትነት መስጠቱ ይታመናል።
ከዚህ በኋላ የኡር ንጉስ መስ-አኔ-ፓዳ ኡሩክንና ኪሽንም አሸንፎ «የኪሽ ንጉሥ» የሚልን ስያሜ ወሰደ። በሚከተለውም ዘመን የሱመር ላዕላይነት ከኡር ወደ አዋን (ኤላም)፣ ከአዋንም ወደ ኪሽ፣ ከኪሽም ወደ ሐማዚ በመፈራረቅ ይዛወር እንደ ነበር መዘገቦች ይሉናል።
የኡሩክ ንጉሥ ኤንሻኩሻና ሐማዚን፣ አካድን፣ ኪሽንና ኒፑርን በማሸነፉ መጀመርያ 'የሱመርና የአካድ ንጉሥ' የተባለ ነበረ። ከዚህ ቀጥሎ የላጋሽ ንጉሥ ኤ-አና-ቱም ሱመርን ሁሉ ኤላምንም በከፊል አሸነፈ። ከተገኙ ጽላቶች መሠረት፣ የሱ መንግሥት አደራረግ ተገዥ ወገኖችን ማስፈራራትና ግፍ መሆኑን ልንገምት እንችላለን። እሱ እንደ ሞተ፣ ግዛቱ ለጊዜው በየከተማው ተከፋፈለ።
በኋላ የአዳብ ንጉሥ ሉጋል-አኔ-ሙንዱ በዘመቻ እስከ ሜዲቴራኔያን እና እስከ ጣውሮስ ተራሮች (ትንሹ እስያ) ና እስከ ዛግሮስ ተራራዎች (ፋርስ) ድረስ እንዳቀና ይመዘገባል። ይህም ማርቱ፣ ሊባኖስ፣ ሹቡር፣ ኤላምና ጉታውያን የጠቀለለ ነው። የሱም ግዛት በመሞቱ እንደ ከተሞቹ ብዛት ተሰባበረ።
ላዕላይነቱ አሁን እንደ «ቅዱስ የሮማ መንግሥት ንጉስ» የመሰለ ማዕረግ ሆኖ ነበር። ከከተማ-አገሮቹ የማሪ ንጉስ ማዕረጉን ከያዘ፣ ከዚህ ወደ አክሻክ ንጉሥ ተዛወረ። የአክሻክ ንጉስ ፑዙር-ኒራሕ ክፉ ሆኖ፣ የሱመር ቄሳውንት መንግሥቱን ለአንዲት ሴት ባለ ጠጅ ቤት ለኩግ-ባው ንግሥት ሆና እንዳሸለሙላት የሚል ሰነድ አለ። በዚህም ዘመን በላጋሽ፣ ከአንድ ክፉ ንጉሥ ሉጋላንዳ በኋላ፣ የላጋሽ ንጉሥ ኡሩካጊና የራሱን ሕገጋት አውጥቶ ለድኆች ማሻሻል አደረገ፤ በተጨማሪ 1 ሚስት ቀድሞ ብዙ ባሎችን የምታገባበትን ልማድ ከለከለ።
በኡሩካጊና ዘመን መጨረሻ፣ የኡማ ንጉሥ ሉጋል-ዛገ-ሲ ላጋሽን አገለበጠውና ዋና ከተማውን በኡሩክ አድርጎ መንግስቱን ከፋርስ ወሽመጥ እስከ ሜዲቴራኔያን ድረስ እንደ አስፋፋ በጽላቶች ተቀርጿል።
ከሉጋል-ዛገ-ሲ ላይኛነቱን የያዘ ሱመራዊ ሰው ሳይሆን የአካድ ንጉሥ ታላቁ ሳርጎን ነበር። የአካድ ሰዎች ሴማዊ ቋንቋ፣ አካድኛ ይናገሩ ነበር። ቋንቋቸውን በሱመር እንዲሁም በኤላም ይፋዊ በግድ አደረጉ። በጽላት ዜና መዋዕል መዝገቦች መሠረት፣ ሳርጎን የባቢሎንን ሥፍራ ወደ አካድ ዙሪያ አዛወረ።
የአካድ መንግሥት በጉታውያን ዕጅ ከወደቀ በኋላ የላጋሽ ንጉሥ ጉዴአ ተነሣ። ከዚያ በኋላ የኡር ንጉስ ኡር-ናሙ ላጋሽን አሸንፎ ላይኛነቱን ያዘ። እሱ በተለይ የኡር-ናሙ ሕገጋት ስለ ተባለው ፍትኅ ይታወሳል። በዚህ ወቅት ብዙ ሴማዊ ቋንቋ ያላችው አሞራውያን ወገኖች ወደ መስጴጦምያ ስለ ገቡ፣ የሱመርኛ ጥቅም ቀስ በቀስ ቀነሰ። ሆኖም ሱመርኛ በትምህርት ቤትና በሃይማኖት ረገድ ይቀጠል ነበር።
ይህ የኡር መንግሥት እስከ 1879 ዓክልበ. ግድም (ኡልትራ አጭር አቆጣጠር) ኤላማውያን እስከ ወረሩት ድረስ ቆየ። የዚያ ውጤት አሞራውያን ለራሳቸው ከተሞች ያዙና የሱመር ሃይል ጠፋ። ከነዚህ ከተሞች መካከል ባቢሎን በንጉስዋ ሃሙራቢ ወቅት ላይኛነቱን ለረጅም ወራት መሰረተች።
ኣበቃ

ኣበቃ ወይም ምስርች (Rotheca myricoides) ኢትዮጵያ ውስጥ የሚገኝ ተክል ነው።
ብዙ ጊዘ ከአንድ ሜትር በላይ ይደርሳል፣ ሰማያዊ፣ ወይን ጠጅ ወይም ነጭ አበቦች አሉት።
በቆዩ መኖርያ ቤቶችና በተፈጁ ኮረብቶች በጣም ተራ ነው።
በመጀመርያ ከአፍሪካ ሲሆን በሌላ አገር እንደ አበባ ይታደጋል።
ሥሮቹን በማፍላት የተሠራው መረቅ መርዝን የሚሽር መድኃኒት በመሆን ይጠጣል።
እንዲሁም ተክሉ ትልን ለመግደል፣ በከብትም ለሚያስቀምጥ መድኃኒት ተጠቅሞዋል። የተክሉ መረቅ ደግሞ ለቁስል ፋሻ ይጠቀማል።
ከብሳና ቡቃያና ከእምቧይ ሥር ጋራ ተቀላቅሎ፣ የሆድ ድርቀት ለማከም በአፍ ይወሰዳል። ቅቤም ለለጥፉ ይጨመራል።
በደብረ ሊባኖስ ዙሪያ እንደ ተዘገበ፣ «አልማዝ ባለጭራ የሚባል ልክፈት ለማከም የምስርች ቅጠል ተድቅቆ በውሃ ይለጠፋል።
በፍቼ ወረዳ እንደ ተዘገበ፣ የምስርች ሥር ጭማቂ በውሃ ለማስታወክ ይጠጣል።
ጠጅ

ጠጅ የሚባለው መጠጥ ከማር የሚሰራ ሲሆን ብዙ አይነት አዘግጃጀት አለዉ። ባብዛኛው የጠጅ አሰራር ላይ ጌሾ ሲገባ ጣዕሙና የአልኮል ይዞታው ላይ ይንጸባረቃል። ጠጁ ተከድኖ ሲፈላ ግዜው ሳይደርስ ተቀንሶ የሚወሰደው ብርዝ ሲባል ጣዕሙ ለስለስ ሲል የአልኮል ይዞታውም ይቀንሳል።
ወይን ጠጅ (ቀለም)

ወይን ጠጅ ዓይነት የቀለም አይነት ሲሆን የሞገድ ርዝመቱ ከ450–400 nm እና የድግግሞሽ መጠኑ ከ670–750 THz ነው።
ጠጅ ሳር

ጠጅ ሳር (Cymbopogon citratus) ኢትዮጵያ ውስጥ የሚገኝ ተክል ነው።
አተካከል
ጠጀ ሳር ደስ የሚል መዓዛ ስላለዉ በሙቅ ዉኃ ተዘፍዝፎ ለገላ መታጠብያ ይሆናል።
Mulsum (drink)

Mulsum was the ancient beverage used by Romans, with the two main ingredients being wine and honey. The beverage was usually served before the main meal and is therefore an aperitif.
Mulsum was usually the drink offered at the beginning of the Roman dinner in conjunction with the "gustus", what we would call the course of appetizers. Also for mulsum there were different production methods and quality categories of the product. The best mulsum was obtained from the must resulting from the half-complete crushing of grapes coming from vines cultivated near trees and harvested in dry days. To 5-parts of must was added 1-part of honey; after careful shaking the mixture was put in a jar, which was closed and left to rest for at least one month in order to be filtered and put again to rest. A similar preparation is mentioned in the Greek Geoponica as oenomeli. Besides being used as a beverage, mulsum was also used as a "medicine", for example consumed against stomach pains.
Some authors maintain that mulsum was elaborated with the first pressing of the grape to which honey was added, once the must was fermented (it sometimes appears under the denomination "wine and honey" in numerous references) in proportion of four parts of wine for one of honey. According to Columella the drink was made by adding 10 pounds of honey to a jar of must. The mixture was then kept for 30 days in a closed vessel and afterwards decanted and smoked. Pliny on the other hand, recommends old wine mixed with boiled honey in order to make mulsum.
Mulsum is an alcoholic drink, with a sweet taste, very similar to mead (which is made by the fermentation of water and honey). It was customary, at the time, to offer this wine at the beginning of banquets. It is also known that, in spite of the presence of honey in its composition, mulsum was more affordable than pure honey, at the time of the Roman Empire.
The Fair of Honey is celebrated in November, by the people of Llubí, Mallorca, the Balearic Islands, in Spain.
Panja Vaisshnav Tej

Panja Vaishnav Tej (born 13 January 1995) is an Indian actor who works in Telugu films. He made his debut as a lead in the romantic drama Uppena (2021), which won him the Filmfare Award for Best Male Debut – South and SIIMA Award for Best Male Debut – Telugu, and later starred in the action thriller Konda Polam (2021) and the romance Ranga Ranga Vaibhavanga (2022). His second film, Konda Polam won a national award in 2023 from the Government of India.
Panja Vaishnav Tej is the younger brother of Sai Dharam Tej. A member of the Konidela family, he is nephew of actor Chiranjeevi. Vaishnav Tej did his schooling at The Future kids School, Hyderabad and completed his graduation from St. Mary's College, Hyderabad.
Tej first appeared as a child actor in Johnny (2003), directed by and starring his maternal uncle Pawan Kalyan. He later played a wheelchair-ridden child in Shankar Dada M.B.B.S. (2004), starring his maternal uncle Chiranjeevi. In 2021, he made his debut as a lead with the film Uppena.
He then appeared in the rural drama, Konda Polam, co-starring Rakul Preet Singh, under the direction of Krish Jagarlamudi, which received mixed reviews from the critics. It was a huge flop at the box-office. It was followed by the romantic drama, Ranga Ranga Vaibhavanga, which was directed by debutant Gireeshaaya.
His next film, directed by debutant Srikanth N. Reddy and produced by Sithara Entertainments, was Aadikeshava, co-starring Sreeleela and released in 2023. He has signed a film under the production of Nagarjuna's Annapurna Studios.
Tej Pratap Yadav

Tej Pratap Yadav (born 16 April 1988) is an Indian politician. He was cabinet minister of Environment, Forest and Climate Change in the Government of Bihar. He is the elder son of former Chief Ministers of Bihar, Lalu Prasad Yadav and Rabri Devi.
Tej Pratap Yadav was born on 16 April 1988 in Gopalganj, Bihar. He is the elder son among the seven daughters and two sons of two former Chief Ministers of Bihar, Lalu Prasad Yadav and his wife Rabri Devi. His 7 sisters are Misa Bharti, Rohini, Chanda, Ragini, Hema, Anushka and Raj Lakshmi Yadav. Tejashwi Yadav is his younger brother.
He passed Intermediate from BSEB in 2010 as per the affidavit proposed by him in 2020 Bihar Legislative Assembly Election.
He was married to Aishwarya Roy, daughter of Chandrika Roy and granddaughter of Bihar's ex-Chief Minister Daroga Prasad Rai. He has been accused by his wife of beating her and using drugs, and also of cross-dressing. According to the Times of India report, one of his grouses against his wife is that "she has not been able to adjust to his way of life."
He became a Cabinet Minister of Health in Nitish Kumar's government from November 2015 until July 2017. In December 2015, as the Environment Minister of Bihar, he promoted horse-riding as an initiative to curb pollution in the state.
The marital discord between Yadav and Aishwarya Roy, daughter of Chandrika Roy, resulted into political "subplot in fight for Parsa seat" of Bihar Assembly, in 2020. Aishwarya also urged the public to vote for CM Nitish Kumar, who is a key political rival of her husband's family.
In 2017, Tej Pratap Yadav threatened to skin Prime Minister Narendra Modi alive after Lalu Prasad's security was downgraded from Z+ to Z. Lalu defended his son over this. On the last day of voting in the 2019 general elections, a video of an alleged assault on a video journalist by his bodyguards went viral, while Yadav lodged an FIR calling it a conspiracy to kill him.
Tej Pratap Yadav also runs a YouTube vlog channel called "L-R vlog" in which he shares his daily life and travel videos. Recently, his channel crossed 1 lakh subscribers. To celebrate 1 lakh subscribers milestone, a hoarding featuring Yadav was cropped up in Bihar's capital Patna. The hoarding was a “Thank You” to the 1 lakh subscribers of his vlog channel, while also urging people to subscribe to his YouTube channel.
Социалистическо движение в България

Социалистическото движение в България е политическо движение, следващо идеологията на социализма, появило се в България в края на XIX век и съществуващо до наши дни.
Социализмът прониква в България в първите години след Освобождението, разпространяван от отделни теоретици, повлияни от европейски автори, като Пиер-Жозеф Прудон, Фердинанд Ласал, Луи Блан, Михаил Бакунин, Пьотър Лавров и Карл Маркс. Към края на XIX век е създадена националната Българска работническа социалдемократическа партия, а марксизмът се налага като доминираща идеология сред социалистите. През 1894 година партията печели 2 депутатски места, през 1896 година – 2, през 1899 година – 6, през 1901 година – 1 и през 1902 година – 8.
В първите десетилетия на съществуването си българското социалистическо движение се сблъсква с проблема за трудната приложимост на марксисткия социализъм към немодернизираната обществена структура в страната, като различният подход към него става причина за разделянето му на две течения. Тесните социалисти, начело с Димитър Благоев, се придържат плътно към марксистката идеология, отнасят се пренебрежително към либералната демокрация и виждат в бързото развитие на промишлен капитализъм необходимо условие за формиране на работническа класа и преминаване към социализъм. Широките социалисти, водени от Янко Сакъзов, имат по-прагматичен подход – смятат, че до появата на работническа класа социалистите трябва да се стремят към влияние и сред други обществени групи, като се застъпват за демокрацията и си сътрудничат с други продемократични партии.
Двете крила в партията официално се разделят през 1903 година образувайки две отделни партии – Българска работническа социалдемократическа партия (тесни социалисти) и Българска работническа социалдемократическа партия (широки социалисти). През 1905 година група тесни социалисти, водени от Никола Сакаров и Георги Бакалов, се отделят от партията, недоволни от нейната централизация, и образуват Социалдемократически съюз „Пролетарий“, който през 1909 година се влива в партията на широките социалисти. Няколкото последователни опита на Втория интернационал да преодолее разрива между двете групи остават безуспешни.
След разцеплението на партията социалистите дълго време остават без парламентарно представителство. След предизборно споразумение с Българския земеделски народен съюз, през 1911 година широките социалисти получават 5 депутатски места, увеличени до 6 при частични избори през следващата година. През 1913 година те печелят 19, а през 1914 година – 10 мандата. Тесните социалисти получават 18 мандата през 1913 година и 11 мандата през 1914 година. В края на Първата световна война широки социалисти участват в широките коалиции на Александър Малинов и Теодор Теодоров през 1918 – 1919 година.
Що е социализъм и има ли той почва у нас?

„Що е социализъм и има ли той почва у нас?" е първото оригинално българско марксистко съчинение. Негов автор е основателят на БРСДП Димитър Благоев. Издадено е в отделна книжка през 1891 г.
В първите три глави Благоев излага в популярен вид учението на Маркс и Енгелс. В последната четвърта глава Благоев представя обширно изследване на обществено-икономическото развитие на България след Освобождението. В него Благоев излага тезата, че в България се развива капитализъм, че се оформят капиталистическа и работническа класа и че във връзка с това научният социализъм има социални корени и обществена почва за развитие.
По-късно самият Благоев отчита някои грешки в труда си, но не отрича важността му за развитието на теоретичната основа на социализма.
Народен представител (България)

Народен представител е човек, избиран от гласоподавателите в България да ги представлява в Народното събрание на България. Той отстоява позициите на определена група хора. Най-често тази група хора се нарича политическа партия. Народните представители имат право на законодателна инициатива – да инициират приемането на нов закон или на нанасянето на поправки по стар закон в Народното събрание. В България до 1990 г. във всички народни събрания през социализма от I до IX НС има 400 народни представители, а от 1991 г. насам има 240 народни представители в Народното събрание на България и 400 във Великото народно събрание на България.
В другите страни (и на други езици) се използват термини като: депутат, сенатор, конгресмен, член на парламента. Различните термини в една и съща страна отразяват принадлежност към долната или горната камара (палата) на парламента.
Избирането на народни представители е практика в демократичните страни.
Социалистическо движение в Сърбия

Социалистическото движение в Сърбия е политическо движение, следващо идеологията на социализма, появило се в Сърбия в края на XIX век и съществуващо до наши дни.
Социализмът прониква в Сърбия през 70-те години на XIX век, като активна роля за това изиграва Светозар Маркович, който основава първите социалистически групи и кооперации в страната, а през 1871 година издава първият социалистически вестник – „Радник“. След неговата смърт през 1875 година повечето му последователи, водени от Никола Пашич, се ориентират към местна адаптация на народничеството, която постепенно се отдалечава от социализма и става основна идеология на масовата Сръбска радикална партия. Други привърженици на Маркович, като Мита Ценич и Драгиша Станоевич, се придържат към социалистическото народничество, но не успяват да си създадат значима подкрепа.
През 90-те години на XIX век в страната се появяват първите марксисти, като Радован Драгович и Димитрие Туцович, които се ползват с влияние в Съюза на занаятчийските работници. След Майския преврат през 1903 година те основават Сръбската социалдемократическа партия, придържаща се към модела на германската Ерфуртска програма. Партията се придържа към класовия подход на марксизма и избягва търсенето на влияние извън работническите среди, като към 1911 година наброява по-малко от 3 хиляди членове, а най-големият ѝ изборен успех е две места в 160-членния парламент.
Научен комунизъм

Научният комунизъм е основна дисциплина на съветската философска марксическа школа. Редом с политическата икономия и марксистко-ленинската философия е смятан за един от трите основни стълба (части) на теорията на марксизма-ленинизма.
Терминът научен комунизъм се появява през 1940-те години. Съветската идеология и научна школа разглеждат научния комунизъм като наука, която обосновано доказва неизбежността на краха на капитализма и на победата на комунистическата обществена формация, т.е. обективния характер на историческото движение към комунизъм.
В началото на 1960-те години във висшите учебни заведения в СССР е въведена нова академична дисциплина „научен комунизъм“, а в края на 1980-те години под влияние на Перестройката предметът е преименуван на „политически науки“.
В Съветския съюз и в другите социалистически страни във висшите училища са преподавани като задължителни академични дисциплини следните идеологически учебни предмети (всеки поне по 2 семестъра):
През 1970-те години предмет „научен комунизъм“ се изучава в последния гимназиален клас, като той съдържа в съкратен вид набора идеологически дисциплини от университетския цикъл.
Рок против комунизма

Рок против комунизма (на английски: Rock Against Communism, RAC) е подстил на рока, съществувал във Великобритания в края на 1970-те и началото на 1980-те години.
Музикалните изпълнения изразяват симпатия към национализма, националсоциализма, антисемитизма и любовта към своята нация.
Сродни стилове музика са: Ой!, Хардкор пънк, и др.
Рок против комунизма е течение, възникнало в Обединеното кралство през 1978 г. от крайнодесни активисти, свързани с Британския национален фронт в отговор на движението рок против расизма. Първият RAC концерт се провежда в Лийдс, Англия през 1978 година, на него взимат участие националсоциалистически пънк банди.
По известни групи са: „Bound For Glory“, „Brigade M“, „Estirpe Imperial“, „Endstufe“, „Dirlewanger“, „Kontingent 88“, „Ландзер“, „Macht und Ehre“, „No Remorse“, „Skrewdriver“, „Skullhead“. Български групи са: „Бранник“, „Гордост“, „Срам и позор“. Представител на стила от Хърватия е групата „Strong Survive“.