davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Институт за изследване на близкото минало

Институтът за изследване на близкото миналото е академична неправителствена организация, основана в София през 2005 г.
Стимулирането и подпомагането на изучаването на най-близката и съвременна история на България.
Изследване с максимална научна добросъвестност на комунистическия режим не само като идеологически и политически феномен, но и от историческа, психологическа, социална и антропологична гледна точка:
Важно направление в дейността на Института е и това, което в съвременната социална антропология се обозначава с понятието „устна история“.
ИИБМ има за цел преодоляване на общото говорене за комунизма чрез сериозни, задълбочени конкретни емпирични изследвания на историята на комунистическата идея в България и на комунистическата власт в определени периоди, при дадени събития, сред различни социални групи и отделни личности. За да се достига до адекватни и убедителни изводи от тези изследвания се осигуряват експерти с висока обща и специална теоретична подготовка и се прилагат подходящите методи на анализ и интерпретация, които са достижение на съвременната историческа наука. Връзката между тези две активности обуславя постигането на резултати, които са предназначени да се превърнат в опора на една перспективна обществена педагогика. Една от основните цели на ИИБМ е публикуването и широкото разпространение на неговите или създадени с негова помощ разнопосочни научни проучвания и изследвания. Установен е специален фонд, който да финансира издаването на книги по различни аспекти от комунистическото минало на България. Повечето книги са излезли в поредицата „Минало несвършено“
Страшимир Дочков

Страшимир Иванов Дочков е български революционер, одрински деец на Вътрешната македоно-одринска революционна организация.
Дочков е роден в 1873 година в Цариград в семейството на Иван Дочков и Анна Десимирова. Брат му Атила Дочков работи дълги години в Българската екзархия в Цариград. Баща му Иван Дочков е от Бургас и е един от известните българи в столицата на Османската империя. Под редакцията на Петко Славейков той издава сатиричния вестник „Гайда“, а след това и вестник „Право“. Подир Освобождението Славейков кани Дочков в Сливен, където той е губернаторски чиновник. Двамата издават вестник „Българско знаме“. Страшимир учи първоначално в сливенската прогимназия. Пети клас завършва в Бургас, след което продължава образованието си в Пловдив. На 17-годишна възраст той заминава за Солун. В 1895 година завършва с десетия випуск Солунската българска мъжка гимназия. Отива да следва естествени науки в Одеса, но заради участие в студентски социалистически кръжок е изгонен. Завърнал се в България, Страшимир Дочков е назначен за учител в Чирпан. Твърде скоро след пристигането му той се сдружава с поета Пейо Яворов.
През 1898 г. с помощта на брат му и заможни цариградски българи Страшимир Дочков отива в Женева, където се записва студент по медицина. По-късно се прехвърля в университета в Берлин. През 1905 г. Дочков се дипломира като хирург, защитава дисертация и получава титлата доктор на медицинските науки, като същата година започва работа като лекар в Битоля, но на следната се мести в Одрин, където остава до 1912 година, когато се мести в Цариград. Работи и в Софлу. Влиза във ВМОРО и на IV конгрес на Одринския революционен окръг в 1908 година е избран за член на окръжния комитет. По време на Балканската война е военен лекар. В хода на Първата световна война е произведен в чин майор. От 1919 до 1920 г. е във Върховния административен съвет на Западна Тракия.
В 1920 година е делегат на конгреса на Българо-турската революционна организация в село Химитли, Гюмюрджинско, и е избран за министър на Автономна Западна Тракия (1920-1923). По време на събитията в Тракия лекарят се жени за Елена Фотева, дъщеря на свиленградския търговец Васил Фотев. В Одрин се раждат двете им деца Живко и Васил. През 1925 г. младото семейство се премества в Свиленград. Предлагат на Дочков катедра в медицинския факултет при Софийския университет, но той отклонява предложението. Заселва се и работи в Свиленград. Дочков се отдава на медицината и посвещава своите знания и опит за подобряване здравето на местните жители, като развива широка обществена дейност. Страшимир Дочков умира внезапно от менингит през 1936 г. Негови спомени, снимки и документи се пазят в Централния държавен архив.
В годината на смъртта му се създава общоградски инициативен комитет със задача да се издигне паметник на д-р Страшимир Дочков в знак на благодарност за това, което е направил за хората. Монументът е поставен на видно място в градската градина. След преврата на 9 септември 1944 г. паметникът на д-р Дочков е унищожен.
Александър Баров

Александър Георгиев Баров е известен български архитект.
Роден е в 1931 година в Разлог. Завършва архитектура във Висшия инженерно-строителен институт през 1954 г. Член е на Българската комунистическа партия от 1954 г. Работи в Българския съюз за физкултура и спорт (1954 – 1956 г.) и в „Главпроект“ (1956 – 1966 г.). През 1966 – 1970 г. е началник на управление при Министерството на архитектурата и благоустройството, през 1970 – 1972 г. е директор на „Главпроект“, през 1973 – 1976 г. е в Министерството на строежите и архитектурата, а от 1976 г. е ръководител на творческо ателие в „Софпроект“.
Проектирал е зала „Универсиада“ (1961 г.), Олимпийския спортен комплекс в Акра, Гана (1961 г.), сградата на българското посолство в Москва (1977 г.), резиденция „Бояна“ (1974 г.), много възпоменателни комплекси.
Най-значимата му творба е Националният дворец на културата (1978 г.), като архитект Баров проектира сградата, а архитект Атанас Агура – околното пространство.
На Александър Баров е наречена улица в квартал „Кръстова вада“ в София (Карта). На 28 юли 2017 година е обявен посмъртно за почетен гражданин на Благоевград.
Михаил Зантополов

Михаил Георгиев Зантополов е български политик, антифашист, активист на Българската комунистическа партия.
Михаил Зантополов е роден на 10 септември 1902 г. в Добрич, а във Варна се преселва след края на Първата световна война.
През 1920 – 1924 г. е секретар на Окръжния комитет на Българския комунистически младежки съюз във Варна. Работи за обединение на комунисти и земеделци. През 1924 г., месеци след Септемврийското въстание, Зантополов е арестуван и осъден на доживотен затвор. След 10 години е освободен и емигрира в СССР.
На 26 август 1944 г. на път за България заедно със Станке Димитров и други български емигранти Михаил Зантополов загива при самолетна катастрофа край Брянск.
През 1981 г. на улица „Цариброд“ във Варна е издигнат паметник на Михаил Зантополов.
Димитър Фингов

Димитър Георгиев Фингов е български архитект, работил в края на живота си в Западна Германия.
Димитър Фингов е роден на 21 септември 1906 година в София семейството на архитекта Георги Фингов. През 1931 година завършва архитектура във Висшето техническо училище в Щутгарт. През 1933 година проектира, заедно с Асен Стоичков, покрит пазар в Сливен.
Привърженик на модернизма, след налагането на комунистическия режим Фингов отхвърля налаганата от властите сталинистка архитектура и е уволнен от „Софпроект“. През 1958 година посещава сестра си, която живее в Лайпциг, откъдето емигрира в Западна Германия, установявайки се в Дюселдорф.
Димитър Фингов умира на 27 ноември 1983 година в Дюселдорф.
Св. св. Борис и Глеб (Навагрудак)

„Св. св. Борис и Глеб“ (на беларуски: Сабор святых пакутнікаў-страстацерпцаў благаверных князёў Барыса і Глеба) е православна църква в беларуския град Навагрудак, построена през XVI в. по време на Великото литовско княжество и наречена в чест на първите руски светци – братята Борис и Глеб, синове на киевския княз Владимир I от българската му съпруга. След изграждането си църквата претърпява множество реконструкции със смяна на архитектурния стил.
Църквата е изградена на мястото на по-стар храм от XII в., чиито основи са разкрити под олтара при археологически разкопки проведени през 1960-те години. През 1451 г. тя е посетена от Йон Московски, митрополит на Киев и цяла Русия от 1448 до 1461 г., впоследствие канонизиран от Руската православна църква.
През 1517—1519 г. църквата е изградена наново като средствата за това са дарени от литовския княз Константин Острожки. През 1620 г. преминава към гръко-католическата църква, а през 1624 към нея са основани мъжки и женски манастир. През 1839 г. преминава към православната църква. През 1923—1924 и по-късно през 2010 г. търпи реконструкции. Между 1961 и 1995 църквата е закрита от социалистическата власт и в храма е поместен държавният архив. На 7 януари 1996 храмът е върнат под разпореждане на православната църква.
Паметници на партизанското движение в България

Паметниците на партизанското движение са издигнати в населени места и природни местности в различни краища на България в чест на личности и събития от периода на комунистическото партизанско движение по време на Втората световна война.
Разположените в големите български градове общи паметници, на които са изписани множество имена на участници в партизанското движение се наричат още братски могили.
Някои от паметниците представляват малки паметни плочи, поставени на родната къща на даден деятел на движението, докато други са големи мемориални комплекси, обградени с декоративни горички и градини.
Мнозинството от паметниците на партизанското движение са издържани в стила на социалистическия реализъм.
Паметникът е издигнат на един от хълмовете над града, до него се стига по дълга поредица от каменни стълби. Обграден е с малък парк.
Статуята, изобразява ликуващ партизанин, най-вероятно Александър Пипонков, вдигнал едната си ръка, свита в юмрук, а с другата – придържащ оръжието си.
Зад статуята има широка стена, облицована с мраморни плочи, на които са издълбани стихове от Димитър Методиев.
Паркът и паметникът са силно запуснати и подложени на вандализъм. Няколко от мраморните плочи със стихове са изпопадали, а металните букви от постамента на статуята са откраднати.
В Брацигово е издигнат паметник на Методи Шаторов, деец на БКП и ВМРО (обединена). Той загива като командир на Пазарджишката въстаническа оперативна зона в голямото сражение на партизаните с правителствени части при връх Милеви скали.
Паметникът е издигнат в двора на интерната за деца и юноши в града, в близост до центъра му.
Представлява гранитен постамент с човешки ръст, в който е издялкан бюста на Шаторов. Отдолу са изписани името му и годините на неговото раждане и смъртта му.
Паметникът е издигнат в чест на битката край село Еремия между партизани и правителствени части на 25 юни 1944. Известен е още като „Лалето“.
В центъра на град Мъглиж, на сградата на киното, в съседство с общината, е разположена паметна плоча на родения в Мъглиж партизанин Дончо Бояджиев, загинал през 1944 година в съпротивителната борба. В средата на плочата е поставена метална отливка на портрета на партизанина, а отстрани са изписани думите "Смърт на фашизма, свобода на народа", както и текстове от Интернационала и стихотворението „Хаджи Димитър“ на Христо Ботев.
Паметникът на партизанското движение се нарича „Братската могила“ и е разположен в центъра на града, на площада, до сградата на Мавзолея и общината. Със заповед на кмета Найден Зеленогорски в края на 2003 година петолъчката на паметника е зазидана и на нейно място е поставена метална отливка на уголемено изображение на „Орден за храброст“. Паметникът е обявен за паметник на загиналите във войните за национално обединение граждани на Плевен. Същевременно са запазени издълбаните в мрамора имена на загинали партизани.
Най-известният паметник на партизанското движение е Братската могила. Тя е разположена край центъра на града, в югоизточната част на Борисовата градина.
Михаил Герасимов

Михаил Герасимов Михайлов е български учен, химик, ректор на Висшия химикотехнологичен институт.
Герасимов е роден в 1909 година в главния град на Македония, Солун, тогава в Османската империя, днес в Гърция, в семейството на Герасим Михайлов. След Балканските войни семейството му се преселва в Бургас. Баща му, който става комунистически активист е преследван и убит и в средата на 20-те години майката емигрира с децата си в СССР. През 1934 година Герасимов завършва Московския нефтен институт и след това работи в нефтозаводи в Башкирия. През 1940 година той се завръща в България, където започва научна кариера и през 1946 година става професор в Държавната политехника. От 1968 до 1969 година е заместник-ректор на отделилия се политехниката ВХТИ, а от 1969 до 1970 е ректор на института. Член е на научни структури в България, САЩ и ФРГ. От 1969 година е заслужил деятел на науката, а от 1978 – герой на социалистическия труд. Михаилов има над 500 научни труда в областта на нефтените технологии. Автор е на 11 изобретения и над 30 рационализации. Член е на Българското инженерно-архитектурно дружество.
Умира на 10 февруари 2002 година.
Мария Милева

Мария Иванова Милева е българска архитектка.
Родена на 18 май 1926 г. в София в семейството на художника Иван Милев и оперната певица Катя Наумова. След смъртта на Иван Милев на 25 януари 1927 г. майка ѝ се омъжва повторно за архитект Христо Берберов.
Членка на Работническия младежки съюз (РМС) от 1942 г., а на Българската комунистическа партия (БКП) от 1964 г.
Въпреки че рисува добре, по съвет на втория си баща – архитект, тя не кандидатства в Художествената академия. Започва да следва архитектура в Истанбул в края на войната по време на краткия си първи брак с Благой Попйорданов, който е вицеконсул в града. Завършва архитектура през 1951 г. в Държавната политехника. Работи (1951 – 1972) в „Главпроект“, София. Завежда отдел „Синтез на архитектурата с монументалните изкуства“ в Министерство на строежите и архитектурата (1972 – 1977). Главен секретар на Съюза на архитектите в България (1977 – 1981).
Омъжва се повторно за скулптора Стою Тодоров. Имат двама синове – арх. Александър Тодоров и арх. Иван Тодоров.
Проектира обществени сгради, градоустройство и други. Работи активно за осъществяване на синтез на архитектурата с монументалните изкуства.
Демократичен социализъм

Демократичният социализъм е течение в социализма, противопоставящо се както на авторитарните тенденции на комунизма, така и на социалдемокрацията, която според неговите представители не се противопоставя в достатъчна степен на капитализма, поддържайки неговия начин на производство. Демократичният социализъм има за цел да замени частната собственост върху средствата за производство с колективна работническа собственост, където действат принципите на работническо самоуправление и демокрация на работното място.
В периода между двете световни войни най-влиятелните организации, придържащи се към демократичния социализъм, са Независимата лейбъристка партия във Великобритания, групата на австромарксистите в Австрия и Работническата партия за марксистко обединение в Испания. В наши дни близки до това течение са левите крила на много социалистически и социалдемократически партии, както и някои бивши комунистически партии. Близък до демократичния социализъм е и съвременният скандинавски народен социализъм.
Пруски социализъм

Пруският социализъм, срещан още и като пруски държавен социализъм, е практика на устрояване на социалната държава в Германската империя, чиито теоретични основи са положени от Освалд Шпенглер.
В основата на пруския социализъм лежи градивна критика на антидържавния марксически социализъм, която критика на алегорично ниво преминава в сравнение между колективистичния дух на Тевтонския орден още от Средновековието и индивидуалистичния викингски английски дух. Върховната власт принадлежи на чиновничеството при пруския социализъм, което се ръководи в действията и постъпките си от обществения интерес. Полагането на общественополезен труд се разглежда от пруския социализъм не като индивидуално бреме подобно на ангарията, а като обществен дълг към социума.
Пруският социализъм култивира в германското обществото ценностите на възникналия на негова почва националсоциализъм, заменен през 60-те години на 20 век от държавата на всеобщото благоденствие.
Основите на пруския социализъм полага Железния канцлер Ото фон Бисмарк, въвеждайки за първи път в историята солидарна система за обществено осигуряване. Не бива да се бърка или смесва на теоретично равнище моделът на пруския социализъм с теорията на държавния социализъм на Фердинанд Ласал, разглеждана от някои като ляв вариант на пруския социализъм.
Социализъм с китайски характеристики

Социализмът с китайски характеристики (на китайски: 中国特色社会主义), което означава социализъм, адаптиран към китайските условия, е официалната идеология на Китайската комунистическа партия (ККП) и се базира върху научния социализъм. Тази идеология поддържа създаването на социалистическа пазарна икономика, доминирана от публичния сектор, тъй като Китай е, по думи на ККП, основния етап на социализъм. Правителството на Китайската народна република (КНР) твърди, че не е изоставило марксизма, а е развило много от термините и концепциите на марксистката теория според новата икономическа система. ККП твърди, че социализмът е съвместим с тези икономически политики. Според текущото китайско комунистическо мислене, Китай е в основния етап на социализъм – виждане, което обяснява гъвкавите икономически политики на правителството на КНР за развитие на индустриализирана нация.
Либертарен социализъм

Либертарен социализъм (понякога наричан социален анархизъм , ляв либертарианизъм) е група от политически философии, които поддържат нейерархично, небюрократично общество без държава и без частна собственост върху средствата за производство.
Либертарен социализъм е политическа философия, насочена против авторитарната принуда и социалната йерархия, и по-конкретно срещу капиталистическите институции и държава.
Най-известните идеологически течения на либертарния социализъм са анархизма (в частност анархо-комунизъм и анархо-социализъм), комунизъм на съветите, автономен марксизъм и социална екология.
Либертарните социалисти воюват идейно за премахването на частната собственост върху средствата за производство и отменяне на държавата, като ненужни и вредни институции.
Dimitar

Dimitar (Bulgarian: Димитър, Macedonian: Димитар, Russian: Димитыр) is a South Slavic masculine given name. It is widely found in Bulgaria and North Macedonia.
It's derived from one or more of the following:
The most common short for Dimitar is Mitko, while people with the name Dimitar are informally called also Mite, Mito, Dimo, Dimi, Dimcho, Dimko, Dimka, Dime.
National Socialist Bulgarian Workers Party

The National Socialist Bulgarian Workers Party (Bulgarian: Националсоциалистическа българска работническа партия) was a Nazi party based in the Kingdom of Bulgaria.
It was one of a number of anti-Semitic groups to emerge in Bulgaria after the rise of Adolf Hitler in Germany, with other notable groups including the Union of Bulgarian National Legions and Ratniks. The party was established by Doctor Hristo Kunchev in 1932, who had studied medicine in Berlin. The party sought to copy the Nazi Party by adopting the National Socialist Program, the swastika and other symbols of the German party. Unlike some of its competitors on the far right like the Union of Bulgarian National Legions and the Ratniks, it was not a very influential group and had a relatively small membership with only a hundred people active in its core. The party published a newspaper called Ataka [bg] ('Attack', a name similar to Der Angriff of Joseph Goebbels) in which it criticized the Bulgarian Freemasonry which, according to the party, had a significant role in Bulgarian politics. In this regard Aleksandar Tsankov, a leader of the rivalling National Social Movement, was attacked. In the September 1932 municipal elections, of 68,000 voters, 47,823 voted, and Bulgarian National Socialists obtained only 147 votes (0.31%) and ranked 18th among the participants. Through 1933, it was divided and disappeared after all political parties were banned after the coup of 9 May 1934.
Once Upon a Time in the East (2011 film)

Once Upon a Time in the East is a Bulgarian documentary film based on the books by the late Georgi Stoev. The feature-length documentary tells the story of the Bulgarian transition period and includes reconstructions, TV archive from Bulgarian National Television (BNT), NOVA TV, bTV and features interviews with contemporary Bulgarian figures like Palmi Ranchev, Atanas Orachev, Rumen Leonidov, Haralan Alexandrov, Andrey Pantev and Georg Kraev. Other witnesses and participants in the power structures tell their stories of the establishment of VIS & SIC and the fierce brutality that is required to survive the days of the transition.
Produced and directed by Demir Yanev the film was chosen to participate in the Al Jazeera Documentary Film Festival in April, 2011 and also in the Golden Rhyton in Plovdiv.
Bulgaria being part of the Eastern bloc joined the race for freedom and democracy during the 1990s. Thousands flooded the streets speaking their minds with blistering hopes of developing new democratic forms of society. Within a few years the new systems of government transformed released criminals, prisoners and other sportsmen, mainly wrestlers into groups of street gangs, racketeers and security companies. With these gangs of thugs the newly appointed democrats privatized the country... 20 years later one man stood out to tell his and their story...
A former wrestler himself – Georgi Stoev.
Selected parts of Georgi Stoev's last TV interviews with Bulgaria's E- host lead the narrative of this film. Other TV archive material with the most spectacular contract killings in Bulgaria illustrate the heavy criminal transition in Bulgaria from the late 1990s up to present day.
Reconstructions portray meetings and events described in Georgi Stoev's books. With a precise cast of characters almost every hero in Georgi Stoevs' books takes part in this film. Secret meetings between General Gotzev and Mladen Mihalev – Madjoe mark a deep blueprint in the film's plot. Poly Pantev & The Jenya's rise to power in the SIC also take a leap into the storyline as do Georgi Stoevs' own stories and ambitions. A dynamic editing style and Vasil Genev's own music additionally highlight a structure of portraying Georgi Stoev's agonic clash with the police and the prosecution and furthermore deconstructs several secret, allegorically coded characters from Christo Kalchev's books.
After several unsuccessful attempts with different crews the production came to a halt for an uncertain period of time during the early autumn of 2009. Not after too long, however, producer, director Demir Yanev finds Martin Balkansky (DoP) and Vlado Kaloyanov (Sound) and the filming resumes once again. Heading through time and all kinds of troubles including weather and financials the film completed its production in early winter 2009. With two additional filming days one during March & one during May the film's editing and post production phase ended in August, 2010.
The Boy Who Was a King

The Boy Who Was a King (Bulgarian: Момчето, което беше цар, romanized: Momcheto, koeto beshe tsar) is a 2011 Bulgarian documentary film about Simeon Saxe-Coburg-Gotha, directed by Andrey Paounov. The film received nominations and awards at various international film festivals. It was included in the official selections of Toronto International Film Festival, International Documentary Film Festival Amsterdam and others. The film is the third part of director Andrey Paounov's unofficial trilogy on the "absurdity of the Bulgarian transition period".
The film tells the story of Simeon Saxe-Coburg-Gotha, the last Bulgarian Tsar. He assumed the throne at the age of six, when his father Boris III of Bulgaria died. However, the boy held the throne for only three years due to the establishment of a socialist regime in the country. The former Tsar was exiled and he spent the following decades in various countries across the globe.
A few years after the fall of the socialist regime in 1989, Simeon Saxe-Coburg-Gotha returned to Bulgaria for the first time since 1946. He was welcomed by wide-spread popular enthusiasm and was elected as a prime minister in 2001. In the harsh political climate of the country in its transitional period, Simeon Saxe-Coburg-Gotha's political career lasted only one term.
The film presents not only the life of the former Tsar, but also intertwines within the story vignettes of various Bulgarians, who were supporting him, sending him gifts, or merely tattooing his face on their body. The story is told through personal footage and vast amounts of archive material.
The film received praise for its editing and use of archives with Variety's Robert Koehler writing that "Pic’s terrific use of archival footage includes an exiled Simeon interviewed in the early ’60s, disputing his playboy rep." and "Editing is aces."
نادى البنك الاهلى المصرى

نادي البنك الاهلي هو نادي كورة قدم مصري
عيد مرازيق (المدير الفنى الحالى) احمد شعبان (المدير الفنى السابق)
نادى البنك الاهلى المصرى هو فريق كرة قدم مصرى من سنة ١٩٥١ وهو نادى رياضى اجتماعى المؤسس والمشرف عليه البنك الاهلى المصرى واسسه البنك الاهلى لخدمة اهالى البنك الاهلى المصرى وهو مخصص بس للعاملين فى البنك والحاصلين على المعاش ورئيس مجلس ادارة النادى الحالى اللواء اشرف نصار ومن مؤسسات النادى هو فريق كرة القدم الذى يمارس فى الدورى المصرى الممتاز ب والمدير الفنى له احمد شعبان يعتبر اقدم مدير فنى فى تاريخ الكرة المصرية استمر فى الفرقة لمدة عشرون عاما فى الادارة الفنية هدافين الفريق ، محمد ايمن ٨اهداف ، ريشه ٣ ، محمود حماد ٢
ليستة نوادى كرة القدم المصريه
البنك الاهلى المصرى
حسن حمدى

لونا غلط:expandTemplate: template loop detected
حسن حمدى لاعب كورة قدم من مصر
حسن حمدى من مواليد يوم 2 اغسطس 1949 فى القاهره
بيلعب فى مركز مُدَافِع, و لعب مع فريق الاهلى
مدينه السلام

مدينة السلامحى من احياء شرق القاهرة أنشئ سنة 1977 فى عهد الرئيس محمد أنور السادات
مدينة السلام بتطل على طريق مصر الاسماعلية الصحراوى والطريق الدائرى ومطار القاهرة الدولى وحى النزهه .
احياء القاهره القديمه واصل اسمائها
لوكاندة مينا هاوس

لوكاندة مينا هاوس Mena House Hotel اوتيل فخم 5 نجوم اتبنى القصر سنة 1869 فى شارع الاهرام فى الجيزة فى ضل اهرامات الجيزه وتحيط به حدايق حوالى اربعين فدان من الياسمين المعطر,وفيه ملعب للجولف من 18 حفرة، وملعب تنس ، وملعب للجرى ومركز للياقة البدنية. واوتيل مينا هاوس أوبروى فيه 523 اوضه و 7اجنحة صغيره و 4اجنحة رئيسية وفى كل واحده منها بلكونه خاصة تشوف الاهرامات.
كان اوتيل مينا هاوس قصر اتبنى اصلا أستراحة لرحلات صيد الخديوى اسماعيل. وبعدها وسع الخديوى البنا وحولة لقصر للضيوف فى سنة 1869 لانه كان بيحضير لمهرجانات افتتاح قناة السويس . اتباع القصر فى سنة 1883 لواحد غنى انجليزى اسمه السير فريدريك هيد اللى اداه اسم "مينا"نسبة للملك مينا اللى وحد القطرين وللاستفادة من وجود الاهرامات الفرعونية كخلفية له ,وفى سنة 1885 اتباع القصر لعيلة بريطانية كانت تشتهر بعشقها للآثار المصرية القديمة هيا عيلة «لوكيه كينغ»، اللى قررت تحويل القصر لاوتيل , وفى سنة 1971 اشترى الاوتيل راى بهادور موهان سينغ اوبروى وشركته هم الملاك الحاليين للمينا هاوس.
فى سنة 1972 تولت شركة فنادق أوبروى العالمية الهندية ادارة الاوتيل ، وقامت بتجديده اكثر من مرة.
سكن فيه معظم ملوك واباطرة ومشاهير ورؤساء دول العالم زى الاغاخان و الاميرة ديانا و الملكة اليزابيث وملكة النرويج وملك وملكة اسبانياورئيس البرتغال و موشى ديان و رئيس فرنسا ساركوزى ومن مشاهير العالم شارلى شابلن و اجاثا كريستى و بيل جيتس و فرانك سيناترا و براين ادامز و بروك شيلد و روبرت دينيرو و روجر مور ، و سيسيل دى ميل و تشارلتون هيستون و معظم نجوم ومشاهير مصر زى عمر الشريف و يسرا و يوسف شاهين
اهلى قطر

اهلى قطر (اسم رسمى:نادي الأهلي الرياضي), اتآسست سنه 1950, ومقر نادى اهلى قطر فى العاصمه القطريه الدوحه, وبيلعب فى ستاد حمد بن خليفه.
الصفحه دى فيها تقاوى مقاله عن قطر. و انت ممكن تساعد ويكيپيديا مصرى علشان تكبرها.
الصفحه دى فيها تقاوى مقاله, و انت ممكن تساعد ويكيپيديا مصرى علشان تكبرها.
اهلى غزه

اهلى غزه هوا نادى كورة قدم من دولة فلسطين.
اهلى غزه اتأسس سنة 1973.
اهلى غزه بيلعب فى:
لم يتم العثور على روابط لمواقع التواصل الاجتماعي.
الصفحه دى فيها تقاوى مقاله, و انت ممكن تساعد ويكيپيديا مصرى علشان تكبرها.
ديربى القاهره

ديربي القاهره او القمه المصريه هى كلمه بتتقال على ماتشات الاهلى والزمالك اللى بتعتبر اهم مباراه كل سنه فى مصر من وقت انشاء الفريقين
الاهلى اتاسس سنة 1907 و الزمالك سنة 1911 اول ماتش اتلعب بين الفريقين كان فى 9 فبراير 1917 وانتهت بفوز الاهلى.
بيعتبر اهم حدث سنوي بيحصل هو ماتش الاهلى و الزمالك وبيلاقى اهتمام اعلامى كبير جدا من قبل المبارة بأيام، نظرا لشعبية الفريقين الكبيرة جدا فى مصر والوطن العربى كله
دورى منطقه القاهره
نهائي كاس مصر
لم يتم العثور على روابط لمواقع التواصل الاجتماعي.
اهلى برج بوعريريج

اهلى برج بوعريريج (CA Bordj Bou Arréridj) هوا نادى كورة قدم من الجزاير.
اهلى برج بوعريريج اتأسس سنة 1931.
اهلى برج بوعريريج بيلعب فى:
اهلى الخليل

اهلى الخليل (Ahli Al-Khaleel) هوا نادى كورة قدم من دولة فلسطين.
اهلى الخليل اتأسس سنة 1974.
اهلى الخليل بيلعب فى:
لم يتم العثور على روابط لمواقع التواصل الاجتماعي.
نادى اولاريا اتلتيكو

نادى اولاريا اتلتيكو ( Olaria Athletic Club باللغة الإنجليزية)، وبيتسمى أولاريا ، هوه نادى كوره قدم برازيلى اتاسس سنه 1915، و اتوسع عشان يبقي فيه رياضات تانيه . بتشتهر بشكل خاص بفريق كرة القدم البرازيلي اللى مقره مدينة ريو دي جانيرو ، في حي أولاريا . و بينافس الفريق في Campeonato Carioca Série A2 ، وهوه المستوى التانى من دوري ولاية ريو دي جانيرو لكوره القدم.
2026 FIFA World Cup qualification – CAF Group A

The 2026 FIFA World Cup qualification – CAF Group A is a CAF qualifying group for the 2026 FIFA World Cup. The group contains Egypt, Burkina Faso, Guinea-Bissau, Sierra Leone, Ethiopia and Djibouti.
The group winner will directly qualify for the World Cup, and the runner-up could potentially compete in the second round to advance to the inter-confederation play-offs.
There have been 50 goals scored in 18 matches, for an average of 2.78 goals per match (as of 25 March 2025).
6 goals
5 goals
3 goals
2 goals
1 goal
2024–25 Egyptian Premier League

The 2024–25 Egyptian Premier League season is the 66th edition of the Egyptian Premier League, the top professional league for association football clubs in the Egyptian football league system, since its establishment in 1948. Fixtures for the 2024–25 season were announced on 19 October 2024. Al Ahly are the defending champions.
The season started on 30 October 2024, and is scheduled to conclude on 30 May 2025.
Unlike previous editions of the league, the 2024–25 season follows a format similar to the one used in the Belgian Pro League and in the 2023–24 season of the Egyptian Second Division A. This change, which reduces the total number of matches each team plays from 34 to just 25, was made to ensure that the league concludes by May or June 2025, addressing the issues the league faced regarding scheduling conflicts and postponed fixtures that, since 2020, caused each season to end on a different date.
The final format was confirmed by the EPL on 18 September 2024. The league consists of 18 teams in a single group and is played in two phases. In the first phase, teams face each other once in a single-leg tie, after which the league splits into two groups. Phase two features a championship group for the teams finishing first to ninth and a relegation group for teams placed tenth to 18th. The first-place team in the championship group is crowned league champion and qualifies for the CAF Champions League alongside the runner-up, while the third-place team qualifies for the CAF Confederation Cup. Unlike the usual setup, where three teams are relegated, only the bottom two teams in the relegation group will drop to the Second Division A.
A total of three teams were promoted to the league from the 2023–24 Egyptian Second Division A. The first team was champions Petrojet, who secured promotion back to the Egyptian Premier League after a four-year absence. They were joined by Ghazl El Mahalla, who reached an immediate return to the league after clinching the second promotion spot on the final day of the season. Haras El Hodoud were the last team to earn promotion, who also reached an immediate return to the league, after winning the promotion play-offs.
El Dakhleya were the first team to be relegated, whose relegation was confirmed on 21 July 2024 after two seasons in the league. On 13 August 2024, Al Mokawloon Al Arab became the second team to face relegation; ending their 19-year stay in the top flight. They were joined by Baladiyat El Mahalla, whose relegation was confirmed also on the same day, to suffer an immediate return to level two.
Al Ahly SCSC (Benghazi)

Al Ahly Sports Cultural and Social Club (Arabic: النادي الأهلي الرياضي الثقافي الاجتماعي), known as Al Ahly SCSC, is a Libyan sports club based in Benghazi. Al Ahly has its roots in a political party, the Omar al Mukhtar society.
Al-Ahly SC Libya was made a professional football club in 1947, although they had existed years before then.
In 2000, the club's headquarters and training complex was demolished by the Libyan government, supposedly destroying records, trophies and medals of the club. The demolition was allegedly carried out in response to Al-Ahly fans insulting Saadi Gaddafi by dressing a donkey in a shirt baring his squad number, but other sources pointed to the burning a few days before of the Libyan Football Federation offices in Benghazi by angry Al-Ahly fans as the matter. The club was then given an indefinite ban which lasted until 2005. Saadi Gaddafi had denied all the allegations.
The club has been given 77 acres (310,000 m) of land for a new ground by the Libyan Jamahiriya government, although it cannot afford to develop it.
Note: Alahly SC (Benghazi) is the only club in Libya which has a star in its logo before reaching 10 league titles.
The 2024–25 season
Note: Flags indicate national team as defined under FIFA eligibility rules; some limited exceptions apply. Players may hold more than one non-FIFA nationality.
2024 Beach Soccer Africa Cup of Nations

The 2024 Africa Beach Soccer Cup of Nations was the sixth edition of the Africa Beach Soccer Cup of Nations (BSAFCON), the premier beach soccer championship in Africa contested by Confederation of African Football (CAF) member association men's national teams. And the 12th edition of the beach soccer championships on the continent, including the FIFA Beach Soccer World Cup CAF qualifiers championships organized by Beach Soccer Worldwide before its rebranding in 2015.
The tournament was held in Hurghada, Egypt, with all matches taking place from 19 to 26 October 2024. It also serves as the qualification pathway for African teams to the 2025 FIFA Beach Soccer World Cup in Seychelles, with the winner and runner-up qualifying alongside the automatically qualified host team, Seychelles.
Senegal were the defending champions, and successfully defending the title.
The 2024 Africa Beach Soccer Cup of Nations qualifying round determined the eight teams that competed in the final tournament in October. The draw for the qualifiers took place on June 13, 2024, at the CAF headquarters in Cairo. The matches were held during the weekends of July 19–21 and July 26–28.
Qualification ties were played on a home-and-away, two-legged basis. If the sides were level on aggregate after the second leg, the away goals rule was applied, and if still level, the tie proceeded directly to a penalty shoot-out (no extra time played).
Host Egypt qualified automatically, while the other 14 teams competed against each other to determine the remaining 7 spots.
The BSWW World Ranking was provided in parentheses for context only.
Angola and Uganda withdrew before the first legs were played.
The following eight teams have qualified for the final tournament:
The draw took place on 19 September 2024.
All times are local, EGY (UTC+2).
The teams finishing in fourth place in the groups are knocked out of title-winning contention, receding to play in a consolation match to determine 7th and 8th place in the final standings.
The teams finishing in third place in the groups are knocked out of title-winning contention, receding to play in a consolation match to determine 5th and 6th place in the final standings.
The group winners and runners-up progress to the knockout stage to continue to compete for the title.
Winners qualify for the 2025 FIFA Beach Soccer World Cup.
There have been 106 goals scored in 12 matches, for an average of 8.83 goals per match (as of 22 October 2024).
8 goals
7 goals
6 goals
5 goals
3 goals
2 goals
1 goal
1 own goal
The following two teams from CAF qualify for the 2025 FIFA Beach Soccer World Cup alongside Seychelles who automatically qualified as host.
Al Hilal Club (Omdurman)

Al Hilal Sports Club (Arabic: نادي الهلال), known as Al Hilal S.C or simply Al Hilal, is a Sudanese professional football club based in Omdurman that competes in the Sudan Premier League. The club currently competes in the Super D1, the top-flight of football in Mauritania, due to the Sudanese civil war.
The name Hilāl is derived from the Arabic word for "crescent," a name chosen on a memorable night when the crescent moon was distinctly visible in the sky over Omdurman. This symbolic choice reflects the club's deep cultural roots and connection to Sudanese identity. Remarkably, Al-Hilal holds the distinction of being the first club in the world to adopt the name "Al-Hilal," establishing a legacy that inspired several other clubs across the Arab and Islamic world to follow suit.
The club's motto, "Allah – Al-Watan – Al-Hilal," translates to "God – The Nation – Al-Hilal" in English. This powerful slogan embodies the club's unwavering commitment to faith, patriotism, and sporting excellence, values that have guided Al-Hilal throughout its rich history.
Al-Hilal's home ground, the iconic Al-Hilal Stadium, is fondly nicknamed "The Blue Jewel." The stadium was officially inaugurated in January 2018 after significant renovations, symbolizing a new era for the club. What sets Al-Hilal apart from many other prominent African football giants is that their stadium was constructed entirely with the club's own private funding.
Al Hilal has built fierce continental rivalries with powerhouse clubs like Al Ahly, TP Mazembe, ES Tunis. Matches against Al Ahly are notoriously heated, often marred by tension, controversy, and even clashes between Egyptian and Sudanese supporters. However, in recent times, Al Hilal and Al Ahly's management have taken steps toward reconciliation, working to mend tensions and foster better relations; a testament to the intense history and impact of their fierce rivalry. Meanwhile, battles with ES Tunis and TP Mazembe are defined by relentless intensity and high stakes, with a fiercely contested head-to-head record that amplifies the rivalry's fire.
Note: Flags indicate national team as defined under FIFA eligibility rules; some limited exceptions apply. Players may hold more than one non-FIFA nationality.
Note: Flags indicate national team as defined under FIFA eligibility rules; some limited exceptions apply. Players may hold more than one non-FIFA nationality.
CAF Champions League 38 Appearances
2023 FIFA Club World Cup

The 2023 FIFA Club World Cup (officially known as the FIFA Club World Cup Saudi Arabia 2023 presented by Visit Saudi for sponsorship reasons) was the 20th edition of the FIFA Club World Cup, a FIFA-organised international club football tournament between the winners of the six continental confederations, as well as the host nation's league champions. The tournament was played in Saudi Arabia from 12 to 22 December 2023. It was the last seven-team Club World Cup before the tournament is expanded to 32 teams in 2025.
Real Madrid were the defending champions, but were not able to defend their title after being eliminated in the semi-finals of the 2022–23 UEFA Champions League by eventual winners Manchester City. The English team won the edition by beating the Brazilian team Fluminense 4–0 in the final, claiming its first title.
Although an expanded, quadrennial Club World Cup is planned for 2025, FIFA confirmed on 13 February 2023 that a 2023 tournament would be held using the previous seven-team format. Earlier that month, UOL Esporte reported that Saudi Arabia were interested in hosting the 2023 and 2024 Club World Cup tournaments. On 14 February, the FIFA Council confirmed Saudi Arabia as the host for the 2023 tournament.
Notes
On 26 June 2023, FIFA and the Saudi Arabian Football Federation (SAFF) confirmed that all matches in the tournament would be played in the city of Jeddah in two stadiums.
On 3 November 2023, FIFA announced that five referees, ten assistant referees and eight video assistant referees were appointed for the tournament.
One support referee was also named for the tournament.
Each team had to name a 23-man squad (three of whom had to be goalkeepers). Injury replacements were allowed until 24 hours before the team's first match.
If a match was tied after normal playing time:
All times are local, AST (UTC+3).
1 own goal
The following awards were given at the conclusion of the tournament. Rodri of Manchester City won the Golden Ball award.
FIFA also named a man of the match for the best player in each game at the tournament.
Presenting Partner
FIFA Partners
Tournament Supporters
Al Ahli SC (Amman)

Al-Ahli Sport Club (Arabic: النادي الأهلي الرياضي الأردني) is a Jordanian football club based in Amman, Jordan.
The club was founded in 1944 under the Circassians name Koban club. The name (Al Ahli) was honorably given by the late King Abdullah Bin al Hussein I.
Al-Ahli plays their home games at Amman International Stadium in Amman. The stadium was built on 1964 and opened on 1968, it is owned by The Jordanian government and operated by The higher council of youth. It is also the home stadium of Jordan national football team, Al-Jazeera and Al-Faisaly. It has a current capacity of 17,619 spectators.
Al-Ahli's home kit is all white shirts and white shorts, their away kit is all green shirts and shorts, while their third kit is all purple shirts and white shorts .
Source:
Note: Flags indicate national team as defined under FIFA eligibility rules; some limited exceptions apply. Players may hold more than one non-FIFA nationality.
Cairo Military Academy Stadium

The Cairo Military Academy Stadium (Arabic: إستاد الكلية الحربية بالقاهرة Istād al-Kullīyah al-Ḥarbīyah bil-Qāhira) is located in Cairo, Egypt and has a total capacity of 28,500. It was one of six stadiums used in the 2006 African Cup of Nations, held in Egypt.
Seven miles up the road from Cairo International Stadium, heading for Cairo International Airport, there is the Cairo Military Academy Stadium at the far end of Orouba Street in the north-eastern Heliopolis district of Cairo.
It was built in 1989 for the use of military teams and students at the military academy. The ground accommodated home games of Al Ahly and Zamalek during the refurbishing of the Cairo International Stadium and occasionally still serves to stage matches of the old foes.
The stadium has a small roof extension serving as a cover for the main stand. On demand, during matches rent-a-crowd military cadets serve as ground-fillers in addition to the sparse paying spectators for football matches.
Al Salam Stadium (Egypt)

Al Salam Stadium (Arabic: ستاد السلام), also was referred to as Al Salam Stadium (Arabic: ستاد السلام) for sponsorship reasons following their acquisition of the stadium, is a multi-use stadium used mostly for association football matches with an all-seated capacity of 30,000. The stadium is the home venue of Egyptian Premier League side El Entag El Harby. The stadium was built in 2009 and hosted Group B during the 2009 FIFA U-20 World Cup, and also hosted matches in the 2019 Africa Cup of Nations.
On 4 December 2019, Al Ahly announced that they acquired the stadium from the Egyptian Ministry of Military Production for 25 years until 2045 as part of the club's "2045 vision", with an option to return the stadium if Al Ahly's new proposed stadium is built. As a result, it was reported that the stadium's official name was officially changed from Al Salam Stadium to Al Ahly WE Al Salam Stadium on 12 August 2020. However, El Entag El Harby president Ashraf Amer announced only one day later that stadium's name will not change from Al Salam Stadium according to the agreement reached between Al Ahly, the Egyptian Ministry of Military Production, and Estadat.
Despite acquiring the stadium, Al Ahly confirmed that El Entag El Harby, a club owned by the Egyptian Ministry of Military Production that used to play their home matches there, would be allowed to play at the stadium normally until the end of the 2019–20 season to avoid any possible problems or conflicts in the league's schedule, with the option to extend it for further seasons. Al Ahly also confirmed that all national teams would be allowed to play on the venue. Al-Ahly topped all African clubs with the largest social media following, with 33 million followers across all social media platforms as of 12 October 2022.
The stadium was one of the venues for the 2019 Africa Cup of Nations.
The following games were played at the stadium during the 2019 Africa Cup of Nations:
Pulaski (herramienta)

La Pulaski o Hacha-Azada​ es una herramienta de mano especial utilizada en incendios forestales.​
La herramienta combina un hacha y una azada en una sola cabeza, similar a la piqueta, con un mango rígido de madera, plástico o fibra de vidrio. La Pulaski es una herramienta versátil para la construcción de cortafuegos, ya que se puede utilizar tanto para excavar tierra como para cortar madera. También está bien adaptado para la construcción de senderos, jardinería y otros trabajos al aire libre. Como herramienta de jardinería o excavación es eficaz para cavar agujeros en suelos duros o con raíces.
La invención de la Pulaski se atribuye a Ed Pulaski, un guardabosques asistente del Servicio Forestal de los Estados Unidos, en 1911,​​ aunque una herramienta similar fue introducida por primera vez en 1876 por la Compañía de Herramientas Collins. Ed Pulaski fue famoso por tomar medidas para salvar las vidas de una dotación de 45 bomberos durante los desastrosos incendios de agosto de 1910 en Idaho. Su invención (o reinvención) de la herramienta que lleva su nombre puede haber sido el resultado del desastre, ya que vio la necesidad de mejores herramientas para combatir incendios. Ed Pulaski refinó aún más la herramienta en 1913, y entró en uso en la región de las Montañas Rocosas. En 1920, el Servicio Forestal comenzó a contratar la fabricación comercial de la herramienta, pero su uso permaneció regional durante algunos años. La herramienta se convirtió en un estándar nacional en la década de 1930.​
Se desaconseja levantar la herramienta por encima de la cabeza del usuario mientras se balancea, ya que esto desperdicia energía y crea un peligro para la seguridad.​
Una herramienta con iniciales ("E.P."), que supuestamente pertenecía al propio Pulaski, forma parte de la colección de la Institución Smithsonian en el Museo Minero del Distrito de Wallace en Wallace, Idaho.​​​
Aireación (jardinería)

En jardinería y agricultura la aireación del suelo consiste en ventilarlo para facilitar el intercambio de gases entre la atmósfera y la tierra y quitar la capa de paja y el musgo que se forma a nivel de las raíces y que asfixia la plantas.​
El aireado es una técnica de mantenimiento del césped, que consiste en airear la tierra mediante perforaciones superficiales en el terreno, (entre 5 y 15 centímetros) para crear conductos por los que permitir el acceso del aire, el agua y los nutrientes al suelo y evitando la compactación del terreno.​ ​ La aireación del césped se hace preferentemente en otoño o primavera.
No debe confundirse con la técnica de la escarificación, que es una técnica que busca solucionar problemas comunes, como el exceso de compactación y la falta de aireación del terreno pero actuando de forma diferente sobre el suelo. Pueden combinarse ambas técnicas siendo recomendable la realización primero de la aireación y luego de la escarificación.
Los aireadores pueden dividirse según el tipo de elementos que usen para actuar sobre el césped en:
La herramienta ideal a utilizar es diferente según la superficie de la tierra: