davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Apelidos honorários na música popular

Apelidos honorários na música popular são usados ou como uma forma de expressão na mídia, ou para homenagear a contribuição musical, ou identificar a importância de um artista para seus fãs.
Essas alcunhas são geralmente nomes religiosos, familiares ou (mais frequentemente) reais e aristocráticos em natureza. Foram usados na música erudita do início do século XIX, no período clássico europeu, com figuras como Mozart sendo chamado de "O pai da música moderna" e Bach "O pai da música moderna do piano". Também foram proeminentes na cultura afro-americana na era pós-Guerra Civil, talvez como um meio de conferir status que fora negado com a escravidão nos Estados Unidos, e em consequência incorporou a música do jazz e do blues, incluindo figuras como Duke Ellington e Count Basie.
Na cultura americana, apesar de sua constituição e ideologia republicana, honoríficos têm sido usados para descrever figuras líderes em várias áreas de atividade, como indústria, comércio, esporte e mídia; "pai" ou "mãe" foram usados para inovadores, e títulos reais como "rei" e "rainha" para figuras dominantes em um campo. Nas décadas de 1930 e 1940, enquanto o jazz e a música swing ganhavam popularidade, eram os artistas brancos mais bem-sucedidos comercialmente, Paul Whiteman e Benny Goodman que se tornaram conhecidos como "O Rei do Jazz" e "O Rei do Swing", respectivamente, apesar de tais gêneros de música originária da cultura afro-americana.
Estes padrões de nomeação foram transferidos para o rock and roll quando surgiu na década de 1950. Houve uma série de tentativas de encontrar (e um número de pretendentes a ser) o "Rei do Rock and Roll", um título que se tornou mais associado com Elvis Presley. Isso tem sido visto como parte de um processo de apropriação de crédito pela inovação da então nova música por um estabelecimento branco. Diferentes honoríficos foram tomados ou dados para outras figuras importantes do gênero, como "O Arquiteto do Rock and Roll", de Little Richard, da década de 1990, Mas este termo, como muitos, também é usado para outras figuras importantes, neste caso, incluindo o guitarrista pioneiro Les Paul.
Paulinho Mocidade

Paulinho Mocidade, nome artístico de Paulo Costa Alves (Rio de Janeiro, 10 de setembro de 1960), é um cantor e compositor brasileiro de samba, famoso por seu trabalho como puxador de samba-enredo, com passagem em várias escolas de samba do Rio de Janeiro.
Começou como integrante da Ala de Compositores da Mocidade Independente de Padre Miguel , da qual foi puxador por muitos anos. Venceu com sambas consagrados como "Vira Virou, A Mocidade Chegou", "Como Era Verde meu Xingu" e "Sonhar Não Custa Nada... Ou Quase Nada!". Paulinho assumiu o posto de puxador da escola de Padre Miguel em 1990, sendo campeão no seu primeiro ano como intérprete e bi no ano seguinte. Nos anos de 1995 e 96, defendeu as cores da Unidos da Tijuca. Logo à frente, em uma passagem curta, defendeu a Império da Tijuca (1997) e, depois, outra verde-branca, a Imperatriz Leopoldinense, onde assumiu como intérprete em 2000, ficando até 2002. Neste período foi campeão em 2000 e 2001, ano em que foi Tri-Campeão do Carnaval e recebeu o Estandarte de Ouro de melhor puxador. Voltou para a Mocidade, onde ficou por mais dois carnavais: 2003 e 2004. Em 2005, defendeu a Águia de Ouro em São Paulo. Após algum tempo afastado, voltou ao carnaval como intérprete da Aliança de Joaçaba. Em 2009 volta ao carnaval do Rio de Janeiro como intérprete da Imperatriz. Em 2010 assinou contrato com a Embaixadores do Ritmo de Porto Alegre. Em 2013, retorna ao carnaval carioca sendo intérprete oficial da Santa Cruz, onde ficou até 2014.
Fez uma participação na novela Império, da TV Globo, como o intérprete da fictícia escola de samba União de Santa Tereza. No carnaval de 2024, Paulinho volta a vencer um samba-enredo na Mocidade Independente de Padre Miguel depois de 32 anos.
Paulinho é conhecido pelo seu tradicional grito guerra, usado desde o seu primeiro ano de Mocidade:
Paulinho Mocidade possui 40 músicas de sua autoria. Algumas foram gravadas por personalidades, como: Dona Ivone Lara, Mestre Marçal, Eliana Pittman, Zeca do Trombone, Dellano, Emílio Santiago e Osvaldo Nunes, entre outros. Paulinho Mocidade levou o samba carioca para 20 países, na América do Sul, América do Norte e Europa. Também deixou sua marca de compositor em outros estados, como Rio Grande do Sul, Espírito Santo, Acre e Amapá, onde realizou diversos shows de samba e MPB. foi notícia no jornal de The Guardian, por atingir a marca de 84 jingles.
O samba “Sonhar não custa nada,... Ou quase nada”, de sua autoria. foi o mais votado no Domingão do Faustão, eleito como um dos melhores sambas de enredo de todos os tempos, em 2007, para integrar o CD de Dudu Nobre.
Milton Cunha

Milton Reis da Cunha Júnior (born March 19, 1962) is a Brazilian carnival designer (carnavalesco), set designer, psychologist, university professor and carnival commentator. He holds a master's and doctorate in Literature (Literary Science) from the Federal University of Rio de Janeiro. Since 2013, he has been a commentator on the Rio de Janeiro samba school parade on TV Globo.
He was born in Belém and raised on Marajó Island. Misunderstood by his family due to his homosexuality, Milton, at the age of 19, moved from Pará to Rio de Janeiro in 1982, never seeing his parents in person again. Then he started working with nightclub owner Chico Recarey, who was his first patron. He graduated in Psychology. Ten years later, encouraged by the honorary president of the Beija-Flor samba school, Anísio Abraão David, Milton Cunha became a carnival designer. He inherited Joãosinho Trinta's office as a carnival designer, working at Beija-Flor from 1994 to 1997.
He has worked in several samba schools, such as the União da Ilha do Governador, Leandro of Itaquera from São Paulo, Unidos da Tijuca, São Clemente, Unidos do Viradouro, Porto da Pedra and Acadêmicos do Cubango. In 2007, he worked at the Brazilian Carnival Ball, where he was until the last edition of the ball until 2012. He worked as a carnival designer from 2010 to 2013 at Sierras del Carnaval, a samba school in San Luis, Argentina. He also carried out work related to carnival in Stockholm, London and Johannesburg and worked as a set designer for shows by artists such as Luan Santana and Ney Matogrosso. He is the artistic director of the Cidade do Samba shows, where he has been since 2007.
Since 2013, he has been a commentator on the Rio de Janeiro samba school parade on TV Globo and previously, since 2002, he commented on several access and champion parades for CNT and Band, and on Band itself, he was a commentator for the Parintins Folklore Festival.
Milton Cunha was married to a Physical Education teacher Eduardo Costa from 2007 to 2024. They met online.
Samba Esquema Novo

Samba Esquema Novo is the 1963 debut album by Brazilian singer-songwriter and guitarist Jorge Ben. It includes the original recording of the international hit "Mas que Nada".
By the time of the album's release, newspaper O Estado de S. Paulo believed it would soon disappear from the stores, just like his previous 78 RPM releases.
In 2007, it was listed by Rolling Stone Brazil as one of the 100 best Brazilian albums in history. American critic Rodney Taylor wrote of the album: "His first album, which translates to 'New Style Samba,' sets out his ambitions. Spritely, percussive guitar anchors the songs, and Ben's smooth/rough voice puts them across. Horns, percussion and strings color the tunes, but never pull the focus from Ben. 'Mas que Nada' ranks as one of the most popular songs in the world." In Los 600 de Latinoamérica, a ranking created by several Latin American music journalists covering the years 1920 to 2022, Samba Esquema Novo was ranked 27th. It was ranked 30th in Discoteca Básica's List of the 500 Greatest Brazilian Records, chosen by 162 Brazilian music experts.
All tracks written by Jorge Ben except where noted
According to AllMusic:
Welcome (Santana album)

Welcome is the fifth studio album by Santana, released in 1973. It followed the jazz-fusion formula that the preceding Caravanserai had inaugurated, but with an expanded and different lineup this time. Gregg Rolie had left the band along with Neal Schon to form Journey, and they were replaced by Tom Coster, Richard Kermode and Leon Thomas, along with guest John McLaughlin, who had collaborated with Carlos Santana on Love Devotion Surrender. Welcome also featured John Coltrane's widow, Alice, as a pianist on the album's opening track, "Going Home" and Flora Purim (the wife of Airto Moreira) on vocals. This album was far more experimental than the first four albums, and Welcome did not produce any hit singles.
In 2003, the album was re-released with a bonus track, "Mantra", described by AllMusic reviewer Thom Jurek as "a killer improv tune with a ferocious bass solo by Rauch and insane drumming by Shrieve."
Writing for Rolling Stone, Robert Palmer called Welcome "the most rhythmically satisfying rock recording since Professor Longhair's," and noted that the rhythm section is "at its loosest and best." He commented: "There may not be another 'Black Magic Woman' here, but there is enough of the old Latin fire to satisfy the fans, as well as a promising expansion of sources and resources."
Critic Robert Christgau stated that the album "proves that a communion of multipercussive rock and transcendentalist jazz can move the unenlightened--me, for instance. Good themes, good playing, good beat, and let us not forget good singing."
In a review for AllMusic, Thom Jurek wrote: "Welcome is a jazz record with rock elements, not a rock record that flirted with jazz and Latin musical forms... Welcome was... ahead of its time as a musical journey and is one of the more enduring recordings the band ever made. This is a record that pushes the envelope even today and is one of the most inspired recordings in the voluminous Santana oeuvre."
Jeff Winbush of All About Jazz described the album as "the summit of Santana's jazz fusion era," and remarked: "The secret weapon is Michael Shrieve's energetic drumming and the dual keyboard attack of Coster and Kermode. They push and pull Santana to go beyond and stop holding back."
In 2023 album was remastered and released in SACD format with both stereo and quadrophonic mixes (but no bonus track).
Samba (ballroom dance)

The international ballroom version of samba is a lively, rhythmical dance. It differs considerably from the original samba styles of Brazil; in particular, it differs from Samba de Gafieira, a partner type of Samba in that country.
The ballroom samba is a partner dance.
The ballroom samba is danced to music in 4 or 4 time. For dance competitions and examinations, the recommended tempo is 48-56 bars per minute. It uses several different rhythmic patterns in its figures, with cross-rhythms being a common feature. Thus, for three-step patterns, common step values (in beats) are:
When danced certain rhythms from the above, the dance features a bouncing action, with body elevation occurring at the last 1/4beat of the first bar.
Vilma Nascimento

Vilma Nascimento (born 7 June 1938) is a Brazilian samba performer and the flag bearer for the Portela samba school.
As a child, Nascimento paraded for the first time in the block Unidos de Dona Clara. She debuted as a flag bearer defending the União de Vaz Lobo, her mother's school. At the time, she was also a dancer at the Night and Day nightclub in Cinelândia. She then started to attract Natal's attention, who invited her to Portela. She refused the first invitations but ended up giving in just before marrying Mazinho, Natal's son. In 1957, she assumed the blue and white flag, replacing Dodô, who became the second flag bearer.
Defended by Nascimento, Portela won four consecutive championships from 1957 to 1960. Journalist Valdinar Ranulfo earned the nickname of Cisne da Passarela due to the elegance with which it changed the style of dance of the flag bearers, who at that time became one of the questions judged in the parade. In 1969, Nascimento passed the post of first flag bearer to Irene and began to parade as a highlight. She resumed the role from 1977 to 1979. In the 1980s, she was part of the group that left school to found Tradição. She only returned to Portela in 2007. In 2009, her daughter Danielle Nascimento also became a flag bearer of Portela.
Nascimento was honored by Unidos do Porto da Pedra as one of the "Majestades do Samba", theme of the 2014 fashion show. She won the Estandarte de Ouro three times in a row by Portela (1977, 1978 and 1979) and once by Tradição (1989).
Samba Schutte

Samba Dirk-Jan Schutte (born 1 February 1983) is a Dutch-Mauritanian actor, comedian, and writer.
Schutte was born in Mauritania in 1983, the son of a Muslim mother and Christian Dutch national. At the age of two, he moved to Ethiopia, as his father worked for a non-governmental organization. Schutte attended Sandford International School in Addis Ababa. When he was 12, his father purchased the video game Steven Spielberg's Director's Chair, and it was at this moment that Schutte decided to become an actor. In 2001, he moved to the Netherlands to study theater at the Utrecht School of the Arts. He visited Ethiopia for the last time in 2002. Schutte began performing at comedy clubs and joined the Comedy Explosion, a comedy collective, in 2004. In 2006, Schutte won the Jury and Audience Award at the Leids Cabaret Festival. He toured the country doing comedy shows for several years. Schutte was a writer and presenter for the Dutch version of The Daily Show known as De nieuwste show.
Schutte moved to Los Angeles in 2011 to pursue comedy and acting, receiving the visa for Aliens of Extraordinary Abilities. Several months after arriving in the United States, he won a competition at The Comedy Store and became a regular performer. Schutte met his wife in Los Angeles, as she was the producer for a film he was auditioning for. Schutte has performed in several films, TV series, and video games, and has voice-over work for audiobooks. Schutte had a role in the 2016 film The Tiger Hunter. In 2019, Schutte was cast as Hakim in the TV series Sunnyside. His character is an Ethiopian heart surgeon who works as a taxi driver in New York until he gets a better opportunity. It was the first time an Ethiopian character was portrayed on an American sitcom. Schutte related to the role, as he was also an immigrant gaining a foothold in a new country.
Schutte speaks four languages: English, French, Dutch and Amharic. He suffers from the pigmentation disease vitiligo, but has managed to keep it under control after fearing it would be the end of his comedy career.
Samba-canção

Samba-canção (Portuguese pronunciation: [ˈsɐ̃bɐ kɐ̃ˈsɐ̃w]; literally 'song samba') is, in its most common acceptance or interpretation, the denomination for a kind of Brazilian popular songs with a slow-paced samba rhythm.
It appeared after the World War II, at the end of the 1940s, and practically disappeared in the middle of the 1960s when majority of composers began to present their songs without category denomination. The name is somewhat arbitrary, adopted by the music industry, that is, publishers and record companies, and some composers. Like many popular songs of the world, Samba-canção (plural 'sambas-canções')'s principal theme is the love relationship, typically moaning for a lost love. Tempo is moderate or a little slower. The denomination suggests that the song is more sophisticated, less earthy, than ordinary samba songs.
It has, in most cases, two parts. They are repeated totally. It almost always has a small instrumental introduction, and sometimes a short additional ending (coda). Frequently in the repetition, the first part is played by musicians and the second sung. The musical accompaniment can be anything, from piano solo or guitar duet to jazz-style big band or philharmonic orchestra. In these cases, samba rhythm was provided mainly by a drum player.
It maintains a Brazilian flavor, more or less, but is strongly influenced by American popular songs in every way. Some were influenced by Argentine-Uruguayan tango and Cuban-Mexican bolero.
Under the denomination 'Samba-canção' there have been many hit tunes. Several have the 'classic' or 'standard' status in the history of Brazilian popular music. The name has become obsolete because the public prefers to call them sambas. Today they are a part of MPB.
The most renowned tunes published officially with the denomination 'samba-canção' are as follows.
There had been another kind of Samba-canção. In the 1930s, 'samba-canção' was the denomination applied to some sentimental tunes written for musical reviews. They were not many. Some representative sambas-canções of this kind are: No rancho fundo (1931, lyrics and music by Ary Barroso and Lamartine Babo), Na batucada da vida (1934, Ary Barroso and Luiz Peixoto") and Serra da Boa Esperança (1937, Lamartine Babo). Referring to the "first" samba-canção of this kind, Paulo Tapajós wrote in an LP jacket:
Henrique Vogeler (Rio de Janeiro 1888–1944) was a composer-pianist with solid musical education, studied at the National Conservatory, but best known as the composer of popular tunes, and wrote this "first" Samba-canção as an opening number of a review.
The above-mentioned LP contains some oldies, one Cartola composition and contemporary songs usually associated with bossa nova style.
Sobre esta tierra

Sobre esta tierra es el nombre del octavo álbum de estudio del grupo colombiano de heavy metal Kraken.​ Fue lanzado al mercado el 10 de septiembre de 2016 en formato digital (mediante plataformas como Spotify) y en formato físico de CD el 20 del mismo mes. Al igual que su último trabajo de estudio, el álbum fue producido por Athenea Producciones. El primer sencillo del álbum fue «La barca de los locos», el cual fue publicado en el año 2013. Su segundo sencillo fue «No importa que mientas». En el video de este último, protagonizan una puesta en escena de danza contemporánea en el Palacio de la Cultura Rafael Uribe Uribe de Medellín.​
La razón de la tardanza en la publicación del álbum fueron los constantes problemas de salud del fundador y único miembro permanente del grupo, Elkin Ramírez.,​ quien finalmente falleció poco después de la publicación del mismo, el 29 de enero de 2017.​
Palacio de la Cultura (Tirana)

El Palacio de la Cultura de Tirana, (en albanés, Pallati i Kulturës) es uno de los edificios más simbólicos y representativos de la capital albanesa, siendo edificado en el periodo 1959-1963, en la estela de instituciones homónimas de otros países comunistas durante el periodo de la Guerra Fría.​
La primera piedra fue colocada por el premier soviético Nikita Jruschov en 1959. Estilísticamente es muy similar a otros edificios levantados en Europa Oriental durante ese período. Destaca por su rotundidad y colosalismo, con aspectos de sabor clasicista como los pilares que lo rodean y siendo deudor estéticamente de la arquitectura de la época estalinista.​ En su interior se alojan importantes instituciones culturales de la ciudad y de toda la nación, como la Biblioteca Nacional de Albania,​ o la Ópera.​
La Reina del Sur season 3

The third season of the American drama television series La Reina del Sur takes place four years after the events of the second season. The season is written by Lina Uribe and Darío Vanegas and directed by Carlos Bolado, Carlos Villegas and Claudia Pedraza, with Marcos Santana serving as executive producer and showrunner.
The season was announced on 16 July 2020.
The season premiered on Telemundo on 18 October 2022.
After four years in prison in the United States for the deaths of three DEA agents, Teresa Mendoza escapes but will have to face a world full of conspiracy, risking her life in order to clear her name and reunite with her daughter Sofía.
On 16 July 2020, Telemundo announced that it had renewed La Reina del Sur for a third season. Filming of the season began on 31 May 2021. The season was filmed for seven months in countries like Bolivia, Peru, Argentina and Colombia. Filming concluded on 20 December 2021.
To promote the new season, Telemundo began to show re-runs of the second season weekday afternoons beginning on 18 July 2022. On 21 April 2022, Telemundo released the first teaser for the season.
La Reina del Sur: 3ra Temporada (Banda Sonora Original) is the soundtrack to the third season of the series. It was released by Discos Telemundo on 21 October 2022. It features 45 score cues composed by Carlos Rafael Rivera, and the theme song of the third season performed by The Miami Symphony Orchestra and Sofi Saar.
Kingsmead College

Kingsmead College is a private girls' primary and high school situated in Melrose, Johannesburg, Gauteng, South Africa. The school is located next to the Gautrain Rosebank Station. Kingsmead College caters for girls from Grade 000 to Grade 12 and has around 870 students.
Kingsmead College was founded by Doris Vera Thompson in October 1933 and in 1934 opened its doors to 136 girls, from Grade 1 to Post-Matriculation.
Over the years, houses and gardens adjacent to the original property were purchased, providing further buildings needed to cater for a steadily increasing number of young girls coming to the school. Doris Vera Thompson helped to plan St Brigid's Chapel on the school grounds and she considered the simple building to be the “heart of the school.” From 1939 onwards, the Boarders used the Chapel regularly until 1999, when the Boarding House was closed.
Each class attends Chapel Assembly regularly during the term.
The chapel is open daily during the week from 07h00 to 17h00 and, on Sundays, it is used by the Kingsmead Christian Fellowship for Christian worship and prayer. Many Old Kingsmeadians return to the chapel for weddings and Christenings. The chapel is dedicated to St. Brigid.
Kingsmead College teaches Grades 000-Matric.
The Junior School consists of Grades 1–7. Grades 1-6 wear a green checkered dress, with black school shoes, white socks, and a green blazer. A jersey is optional. Grade 7 wears the Senior School uniform of a blazer, white shirt, tartan skirt, white socks and black school shoes.
Mrs Palmer is Headmistress of the Senior School (Grades 8–12). These grades wear a blazer, white shirt, tartan skirt, white socks and black school shoes.
The school is a member of the Independent Schools Association of Southern Africa.
26°08′43″S 28°02′43″E﻿ / ﻿26.14535°S 28.04521°E﻿ / -26.14535; 28.04521
One Thing (Finger Eleven song)

"One Thing" is a song by Canadian rock band Finger Eleven, released on September 8, 2003, as the second single from their self-titled third album (2003). It reached number 16 on the US Billboard Hot 100 and entered the top 10 on three other Billboard charts. In Canada, it became a top-10 hit on contemporary hit radio.
The band had thought their single "Stay in Shadow" would become a popular hit, but strong success fell on "One Thing" instead, although the track didn't find wide mainstream attention until several months after its 2003 release. "One Thing" reached number five on the US Billboard Modern Rock Tracks chart and stayed there for 26 weeks. It also peaked at number 16 on the Billboard Hot 100, number two on the Billboard Adult Top 40 chart, and number 23 on the Billboard Adult Contemporary chart.
The song won the 2004 MuchMusic Video Award for Best Video. The music video features black-and-white footage of the band in a surreal nocturnal environment featuring a beach with a checkered pattern shore. A massive hourglass is seen on the checkered floor as well as band members perched on tall stands and leafless trees. Other imagery includes a crow, a woman standing over thousands of candles along a building floor, a symphony orchestra conductor conducting an empty orchestra, and a musical box with a spinning, lifelike ballerina. The "One Thing" video is featured on WWE's Cheating Death, Stealing Life: The Eddie Guerrero Story and Hard Knocks: The Chris Benoit Story DVDs as an extra.
Rafael Uribe Uribe, Bogotá

Rafael Uribe Uribe is the 18th locality of the Capital District in the Colombian capital Bogotá. This district is mostly inhabited by working and lower class residents. It was named after the Liberal General Rafael Uribe Uribe. Historically, it has been a predominantly residential area with minor commercial activity. Since the 1940s, urban expansion began from the flat Bogotá savanna towards higher elevations. Nowadays, the locality's southern part is undergoing urban expansion.
The Rafael Uribe Uribe locality borders to the north with the Avenida Primero de Mayo and with the locality of Antonio Nariño, to the south with the streets Calle 46 Sur, Calle 47 Sur and Calle 54 Sur and the locality of Usme. To the east, the locality borders with Carrera 10 and the Chiguaza Creek separating it from the locality of San Cristóbal and to the west with the Avenida 27 Sur and Carrera 33 bordering with the locality of Tunjuelito.
In 1991, the territory of Rafael Uribe Uribe became a locality and in 1993 the local city hall was constituted. On October 29, 2004, the Quiroga neighborhood was subject to a terrorist attack.
Besides the routes covered by private bus companies, the locality is served by the mass-transit system TransMilenio with its H Line covering most of the area with the stations; Consuelo, Socorro, Santa Lucía, Calle 40 Sur, Quiroga and Olaya.
La Picota (where there is a prison with the same name), Quiroga (where the local cityhall is), Diana Turbay, Molinos, Libertador, Olaya, Gustavo Restrepo, Santa Lucia, Inglés, La Resurrección, Sosiego, Claret, San Jorge, Marco Fidel Suarez, El Pesebre, Río de Janeiro, Las Colinas, Luis López de MMeza, Terrazas de San Jorge, Molinos Sur, Bochica, Marruecos, Socorro, Puerto Rico, Pijaos, Las Lomas, Mirador, Bosque de San Carlos and Country Sur, Los Pinos, Libertadores, Los Puentes, and others.
Uribe (surname)

Uribe is a Basque surname.
As of 2014, 37.1% of all known bearers of the surname Uribe were residents of Mexico (frequency 1:1,373), 26.3% of Colombia (1:747), 10.8% of Chile (1:671), 9.2% of the United States (1:16,102), 3.9% of Peru (1:3,357), 3.8% of Venezuela (1:3,282), 2.3% of the Dominican Republic (1:1,831), 1.8% of Spain (1:10,531), 1.8% of Argentina (1:9,849) and 1.1% of Ecuador (1:6,177).
In Spain, the frequency of the surname was higher than national average (1:10,531) in the following autonomous communities:
In Chile, the frequency of the surname was higher than national average (1:671) in the following regions:
Palacio de Pimentel

Palacio de Pimentel (Pimentel Palace) is a former royal palace in the city of Valladolid in Castilla y León, Spain. It is located on the Plaza de San Pablo and is one of a number of palaces in Valladolid. It currently serves as the headquarters of the Valladolid Provincial Council (Diputación de Valladolid).
Also known as Palacio de los Condes de Ribadavia, the building in the Renaissance style was constructed in the 15th century incorporating earlier structures. It was the birthplace of King Philip II of Spain.
From 1985 to 1990 the palace was restored to serve as local government offices including a public exhibition space.
It is a monument indexed in the Spanish heritage register of Bienes de Interés Cultural under the reference RI-51-0010187 and a protected monument of the government of Castile and León.
Запалителна свещ

Запалителната свещ е елемент от запалителната система на двигателите с вътрешно горене, които работят по т.нар. цикъл на Ото и използват за гориво леки деривати на нефта – например бензин, газ, спирт или изобщо – лесноизпаряеми (летливи) горива. Монтирана е в надбуталното пространство (горивната камера) в двигателната глава и с нея се осъществява електроискрово възпламеняване на горивната смес в цилиндъра на двигателя.
Запалителната свещ се състои от централен електрод, порцеланов изолатор плюс метален корпус и електрод, електрически свързан с общия проводник/ „масата“ на двигателя. Централният електрод е херметически закрепен вътре в изолатора, който от своя страна е свързан също херметически с корпуса на свещта, който в долната си част има резба, чрез която се завива в специален отвор в цилиндровата глава. Електродът за „маса“ (при някои модели – два или четири) се оформя конструктивно като продължение на корпуса на свещта.
Във въздушното пространство между централния електрод и електрода за „маса“ (от 0,2 до 1,2 mm за различните запалителни системи, но обикновено 0,4 – 0,8 mm) прескача запалителна искра с напрежение достигащо до 18 000 V (при някои системи до 24 kV). Моментът на запалване е различен за различните използвани горива, марки и модели двигатели, но обикновено е (измерен като ход на буталото) от 2 – 3 до 1 mm или (като ъгъл на завъртане на коляновия вал при ниски обороти) – от 5 до 7 градуса преди горна мъртва точка в края на такт сгъстяване.
От запалителните свещи зависи лесното запалване на двигателя, работата му в режим на празен ход, ускорението и максималната скорост на автомобила, както и неговата икономичност. Затова не трябва без основателна причина да се сменят типа запалителни свещи, препоръчван от завода-производител, които се характеризират с определено работно топлинно число. Топлинното число означава степента на устойчивост на запалителните свещи към топлинното натоварване в двигателя при различни условия на експлоатация. За двигателя се подбират такива запалителни свещи, които при всички режими на работа и при всякакви атмосферни условия достигат температурата си на самопочистване, която за различните конструкции варира в границите 400 – 900 градуса по Целзий. Колкото по-ниско е топлинното число на запалителната свещ, толкова по-високо е съпротивлението ѝ на топлинно запалване и толкова по-малка е устойчивостта им към замърсяване (зацапване) – това са т.нар. „студени“ свещи, които като общо правило (влияят и други фактори) се използват при по-високо оборотните двигатели, с по-голяма степен на сгъстяване. Колкото по-високо е топлинното число на свещта, толкова по-ниско е съпротивлението ѝ на топлинно запалване и толкова по-висока е устойчивостта ѝ към замърсяване (зацапване) – това са т.нар. „горещи“ свещи, които, пак като общо правило, се използват при по-ниско оборотните двигатели, с по-ниска степен на сгъстяване. Топлинното число се съдържа в обозначението на запалителната свещ. Известен проблем представлява липсата на общоприет международен стандарт за неговото обозначаване.
Мъртвите блата

Мъртвите блата са измислена местност, намираща се в описаната от Джон Роналд Руел Толкин Средна земя.
Някога са били част от древното бойно поле Дагорлад. Намират се на северозапад от Моранон, основният вход към Мордор.
В края на Втората епоха Последният съюз между хората и елфите се сблъсква с армиите на Саурон на Дагорлад. И двете страни дават много жертви. През последвалите години блатото е обхващало все повече части от някогашното бойно поле, и е погълнало мъртвите, които са лежали там. В „Двете кули“ блатото е описано като навяващо ужас и безутешност:
Фродо и Сам са преведени от Ам-гъл през Мъртвите блата по пътя им към Мордор, където отиват да унищожат Единствения пръстен. Труповете, които могат да бъдат видени във водите на блатата, вероятно са нематериални, само образи на падналите някога - както Ам-гъл казва: „Само форми, виждат се, но не можеш да ги пипнеш“. Фродо е хипнотизиран от подобните на свещи пламъчета, които сякаш плуват по водите на блатото. Тези, които бъдат увлечени от пламъчетата, и се опитат да докоснат телата, вероятно ще се удавят и присъединят към мъртвите. Ам-гъл предупреждава за това Сам, който повиква замаяния Фродо и прекъсва транса му, преди той да успее да докосне водата.
В „Писмата на Дж. Р. Р. Толкин“ авторът споменава, че е възможно описанието на Мъртвите блата да е повлияно от личните му преживявания през Първата световна война, и конкретно битката при Сома.
Ден на мъртвите

Ден на мъртвите (на испански: Día de Muertos) е празник, отбелязван в Мексико и някои други страни в Латинска Америка в първите 2 дни на ноември.
Това е един вид пищна задушница, на която след увеселения и карнавални шествия в града и на специално украсените гробища, в домовете на покойниците или по заведения се събират семействата и приятелите на покойниците, за да ги споменат. Празникът е официално честван на 1-ви и 2 ноември, които са католическите религиозни празници Омнис Санктус – на вси светии и Омниум фиделиум дефункторум – на всички починали души .
В Мексико и особено в южните части на страната, според местни обичаи се издигат възпоменателни олтари покрити със свещи и захарни черепи, цветя – предимно жълтите мексикански тароси (тагетис, турта; лат. Tagetes erecta), любимите храни и напитки на покойните както и дребни подаръци. На този ден хората се веселят, пируват и се събират на големи шумни групи, като по този начин споменават живота, а не смъртта на покойниците.
В Бразилия денят на мъртвите се нарича диа де финадос (на португалски Dia de Finados) и се отбелязва с посещаване на храмове и гробища.
В Испания празникът е по-умерен, но също се отбелязва с шествия и фестивали, като на края на деня, хората се събират на гробищата да се молят за душите на починалите.
Етнографските проучвания смятат, че фестивалите в Мексико и страните на Централна Америка са смесица от католицизъм и местни култови почитания и следите на празника водят към ацтекските фестивали на женското божество Миктантекутли (или Миктекасиуатл), свързано с култа към мъртвите и превъплътено в така наречената Света Смърт или Ла Санта Муерте (на испански: La Santa Muerte).
Антъни Майкъл Хол

Антъни Майкъл Хол (на английски: Michael Anthony Thomas Charles Hall, известен като Michael Anthony Hall) е американски актьор, директор и продуцент.
Антъни Майкъл Хол е роден на 14 април 1968 г. в Уест Роксбъри, Бостън, Масачузетс, САЩ. Той е от смесен ирландски и италиански произход. Майка му е джаз певица. Учи в „Св. Хилда“ и „Св. Хю“.
Става известен през 80-те години на ХХ век с роли във филми за юноши. Първият му филм Six Pack (1982) не е особено успешен с продажбите в бокс офиса, но вторият му филм му помага да стане един от най-успелите млади комедийни актьори на десетилетието. Следват роли във филми, като „Шестнадесет свещи“, „Клуб „Закуска“, „Едуард Ножиците“ и „Шест степени на разделение“. Член е на Брат Пак.
В първото десетилетие на XXI век отново става популярен с телевизионния сериал „Мъртвата зона“. Сериалът престава да се излъчва през 2007 година.
Дневникът на един селски свещеник

„Дневникът на един селски свещеник“ (на френски: Journal d'un curé de campagne) е игрален филм на режисьора Робер Бресон от 1951 година по едноименния роман на Жорж Бернанос от 1937 година.
Филмът разказва историята на млад болнав свещеник (в ролята – Клод Ледю), пристигнал в първата си енория, село в Северна Франция.
Свещеник (филм, 2011)

„Свещеник“ (на английски: Priest) е американски ужас, научнофантастичен, екшун филм от 2011 г., на режисьора Скот Стюард. Премиерата на филма е на 26 април 2011 г.
Войните между хората и вампирите опустошават Земята. Когато е отвлечна млада Люси, чичо ѝ – свещеник, решава да помогнe на племенницата си.
Азбучна молитва

Азбучна молитва е азбучен акростих от 40 дванадесетосрични стиха, написани по реда на глаголическите букви.
В миналото за автор на „Азбучна молитва“ е приеман Константин-Кирил Философ, но от 60-те години на XX век преобладава мнението на Куйо Куев, че „Азбучната молитва“ е съчинена от епископ Константин Преславски през 893–894 г., когато е написано и „Учителното евангелие“.
Най-старият запазен препис (руски, 12 век) действително представлява пролог към неговото Учително евангелие. Известни са 38 преписа на „Азбучната молитва“, повечето руски, най-често срещащи се в руската Тълковна палея (Палея толковая), където те допълват тълкованието „За началото на славянската писменост“.
Фатима (молитва)

Фатимската молитва е паралитургична молитва в Римо-католическата Църква. Тя е била разкрита от Дева Мария при третото ѝ появяване във Фатима на 17 юли 1917. Това е молитва за покаяние и за умрели. Казва се по време на Светата Броеница.
Текстът е следният:
Молитва в християнството

Молитва е определен вид общуване с Бог. В Християнството има много различни виждания за точно какво представлява молитва:
Почтително общуване с Бог, по време на което човек Му благодари и иска благословии. Молитвите се адресират до нашия Небесен Отец в името на Исус Христос. Могат да бъдат казвани на глас или мълчаливо. Мислите на човека също могат да бъдат молитва, ако са насочени към Бога. Песента на праведния може да бъде молитва към Бога. Целта на Молитвата не е да променим волята на Бога, а да осигурим на себе си и на други хора благословии, които Бог е готов да даде, но за които трябва да се помолим, за да ги получим. Ние се молим на Отца в името на Христос (Иоана 14:13; 16:23-24). Наистина сме способни да се молим в името на Христос, когато нашите желания са и Негови желания (Иоана 15:7; У. и З. 46:30). Тогава ние искаме неща, които са правилни и затова Бог може да ги даде (3 Не. 18:20). Някои молитви остават без отговор, защото те по никакъв начин не представляват желание на Христос, а произлизат от човешки егоизъм (Яков. 4:3; У. и З. 46:9). Ако искаме от Бог неправедни неща, те ще се превърнат в осъждане за нас (У. и З. 88:65).
Черешова задушница

Черешова задушница (Спасовска задушница, Душница, пловдив. Банско одуше) е съботният ден пред Петдесетница, втората Задушница за годината.
Той е ден в памет на всички починали православни християни и наричан още Спасовска задушница. Свързан е с поверието за прибирането на душите на всички покойници, които са били на свобода след Велики четвъртък.
След Възнесението на Господ входът на царството небесно – раят, е отворен. Затова в този ден Църквата усърдно се моли през него да влязат починалите с вяра. На Петдесетница са дадени даровете на Светия Дух, които очистват от всяка сквернота. На задушница камбаната бие траурно – с отмерен удар, да напомни за грижата за мъртвите. Богослужебното правило е по-особено, с усърдни молитви за починалите.
В източното православие в една календарна година има 4 задушници – преди Месни заговезни, след Спасовден, около Димитровден и Архангеловден. На тези поминални дни близките на починалите посещават гроба, преливат го с вино, прекадяват го с тамян и след това раздават на присъстващите жито и храна за „Бог да прости мъртвите души“.
Лист в памет на генерала и войводата Ив. Цончев

„Лист в памет на генерала и войводата Ив. Цончев“ е български вестник, издание на Комитета „Фонд ген. Иван Цончев“ в София, България.
Излиза в единствен брой на 22 февруари 1911 година. Печата се в печатница „Света София“. Вестникът е паметен лист, посветен на водача на Върховния македоно-одрински комитет генерал Иван Цончев, починал в 1910 година.
Лапева гимназия

Лапева гимназия (на гръцки: Λάππειο Γυμνάσιο) е историческа постройка в град Негуш (Науса), Гърция.
Сградата е построена в 1922 година в центъра на града, срещу църквата „Успение Богородично“. Дарение е на негушаните братя Георгиос и Константинос Лапас, работещи в Египет, в памет на техните починали братя. Представлява каменна постройка с голям двор и чешма. В интериора има дървени подове и стълбища. През годините са добавени нови крила, но сградата продължава да работи като училище.
В 1986 година сградата е обявена за паметник на културата.
Академия на Генералния щаб (Руска империя)

Академията на Генералния щаб е висше военно училище в Санкт Петербург на Руската империя, Руската република и белогвардейската Руска държава (1918 – 1920).
Основана е на 26 ноември 1832 г. През 1855 г. е наречена Николаевска в памет на починалия същата година руски император Николай I.
Има печатно издание, наречено „Известия Императорской Николаевской военной академии“.
В историята на своето съществуване академията има следните имена:
Подготвени са общо 4532 руски офицери и десетки български и сръбски офицери до 1918 г.
По време на Първата световна война учебните занятия са прекратени. През 1918 г. повечето преподаватели и курсанти преминават на страната на белогвардейската Руска армия на адм. Колчак. Академията е евакуирана в Екатеринбург, после в Казан.
Отделно е сформирана Академия на Генералния щаб на Червената армия в Москва на 7 октомври 1918 г. Така по време на Гражданската война в Русия действат 2 академии на Генералния щаб – „бяла“ и „червена“.
Академията в рамките на Бялото движение функционира отначало в Екатеринбург, после в Томск и Омск. В края на 1919 г. е евакуирана във Владивосток. Последният випуск е от края на 1921 г. на остров Руски край Владивосток. През 1923 г. част от преподавателите, библиотеката, печатницата и имущество на академията са реевакуирани в Москва в състава вече на съветската генералщабна академии.
През 1927 г. в Париж бившият професор в академията ген. Николай Головин открива Задгранични висши военно-научни курсове като приемник на Академията на Генералния щаб. Курсовете са закрити след началото на Втората световна война.
Приемник на Николаевската военна академия е днешната Военна академия на Генералния щаб на Русия.
Обединение ДОСТ

Обединение ДОСТ е политическа коалиция основана през 2017 г. от Демократи за отговорност, свобода и толерантност (ДОСТ) с председател Лютви Местан и Народна партия „Свобода и достойнство“ (НПСД) с председател Орхан Исмаилов.
През февруари 2017 г. на пресконференция в националния пресклуб на БТА, Лютви Местан обявява че ДОСТ и НПСД образуват коалиция „Обединение ДОСТ“, а Орхан Исмаилов заявява, че коалицията ще се яви заедно на парламентарните избори през март месец същата година. На пресконференцията Лютви Местан заявява, че коалицията е носител на модерен граждански патриотизъм, като се застъпва зад светостта на идентичността – име, език, религия и култура, както и териториалната цялост, свещеността на границите на България, нейното единство и неделимост. Той допълва, че ще работят за активен стратегически диалог между България и Турция, тъй като, според него Турция не може да е в образа на враг в историята на България, защото освен стратегически партньор в НАТО, тя е и стратегически ресурс за развитието на България.
Коалицията се регистрира за участие в предсрочните парламентарни избори през 2017 г., като са събрани са близо 7000 подписа на български граждани за нейното участие в изборите. Председателите на коалицията – Лютви Местан и Орхан Исмаилов заявяват, че най-голямата цел на обединението е да се разбие феодалният монопол на ДПС, заложен в зората на българската демокрация.
На парламентарните избори през 2017 г. избори получава 2,94% подкрепа, или 100 479 действителни гласа. Резултати по избирателни райони:
Липовани

Липовани, също липовени или липованци, наричани още филиповци (на руски: липоване, филипповцы, филиппоны, дунаки), са старообредци от поповския клон и своеобразна руска етнографска група.
В края на XVII – началото на XVIII век, след църковните реформи на Никон Московски много семейства на противниците на новия църковен обред са обявени за разколници и заминават в изгнание. Заселват се в Княжество Молдова и Буковина.
Названието „липовани“ за първи път се среща в австрийски документ от 1733 година и засяга последователите на Филип Пустосвят. Произхожда от изопаченото значение на думата „филиповци“, а според други версии – от липовите горички, които липованите обитават, или от липовите дъски, върху които рисуват иконите си. По-късно към липованите в Румъния се причисляват и техните единоверци – игнат-казаците (некрасовци). По време на управлението на Николае Чаушеску се провежда държавна политика за асимилация на липованите с румънски имена и възпитание.
Днес повечето липовани живеят в Румъния (Северозападна Добруджа, главно в жудец Тулча, също в жудеци Ботошани, Сучава, Яш, Васлуй, Нямц, Бакъу, Галац, Браила). Най-големите населени места в Румъния с предимно липованско население са Гиндерещи, Журиловка, Бретещи, Маноля, Липовени, Климеуц, Каркалиу, Сарикей, Слава Черкези, Слава Руси, Периправа, Сфиштофка и Мила. В страната възлизат на 37 хиляди души по официални данни и 100 хиляди според неофициални. През 1990 г. в Букурещ е основана Общност на русите-липовани, която публикува двуезичния вестник „Зори-Zorile“ и списание „Китеж-Град“.
Липованите в Украйна живеят в градовете Килия, Вилково, Измаил и близките села Стара Некрасовка и Нова Некрасовка. Живеят също в Молдова (Кахул). Липовани са създали в България селата Казашко (до Варна) и Татарица (присъединена към с. Айдемир, Силистренско), живеят и в съседния град Силистра.
След Втората световна война поради острия недостиг на работна сила съветското правителство предлага на всички свои бивши граждани, живеещи в чужбина, да се върнат в родината си. През есента на 1947 г. руски жители—липовани от румънските села Каменки и Серикей отпътуват с парахода „Карл Маркс“ през Одеса към Астрахан. Преселниците намират подслон в обезлюдената Тюменевка, от която по-рано са били депортирани калмиките. На 2 ноември 1947 година там е организиран колхоз „Нов живот“ и селото е преименуванао на Речное.
Паоло Брунони

Паоло Брунони (на италиански: Paolo Brunoni) е италиански католически свещеник, епископ.
Брунони е роден в Ларнака на Кипър в 1807 година. В 1830 година става свещеник и е изпратен на родния му Кипър като главен папски мисионер със задача да възстанови католическите институции на острова, унищожени по време на Гръцката война за независимост. Активният Брунони бързо възстановява три църкви и един параклис и работи заедно с френския консул за връщане на маронитите на острова под римско влияние след три века под „произволното управление на гръцки епископи“. В 1843 година по препоръка на Конгрегацията за разпространение на вярата той се среща с Емили дьо Виалар във Франция, която на следната година изпраща в Ларнака четири сестри за отваряне на училище и болница.
На 12 юли 1853 година е назначен за апостолически викарий в Алепо и титулярен архиепископ на Тарона, като е произведен в епископски сан на 17 юли. В 1857 година става папски викарий в Цариград. От 25 юни 1868 година е титулярен патриарх на Антиохия.
Монсеньор Паоло Брунони взима участие в преговорите с български духовници за сключване на уния. До първите преговори се стига с развитието на процесите на духовна и политическата еманципация на българите през XIX в пределите на Османската империя, група деятели за църковна независимост и отделяне от юрисдикцията на Цариградския патриаршия стигнали до идеята за уния с Рим. Така се стига до 18/30 декември 1860 г., когато стотина съмишленици се представили пред папския представител в Цариград, монсеньор Паоло Брунони и му връчват молба, подписана от множество българи, търсещи апостолическо покровителство. Подписан бил акт за присъединение към Рим, в който се формулирали двете основни български искания – самостоятелна църковна йерархия и училища „според началата и системите на едно учение народно“. Към тях било и изричното настояване за запазване непокътнат съществуващия източен църковен обред.
В 1879 година видният български духовник Методий Кусев свиква в Цариградския метох събрание на местните българи, които приемат предложението за настояване пред екзарх Йосиф I да се завърне в Цариград от Пловдив, тъй като иначе македонското население ще потърси изход в унията. Кусев праща делегация при папския викарий епископ Паоло Брунони, която изказва желание за уния при условията от 1860 година, което е прието в Рим.
Ритуална свещ

Ритуална свещ е вид свещ. Тя представлява стъклен, пластмасов или метален съд, пълен с восък, в който се поставя фитил.
Ритуалните свещи се палят на гробове, за да се почетат умрелите и при поклонение по повод на значими исторически събития.
Традицията по паленето на свещи е получена от ранни езически ритуали. Други страни, в които тази традиция се изпълнява, са Германия, Полша, Швеция, Чехия и Япония.
Корпус бивш глина, най-често стъкло или пластмаса огнеупорен. Фитил това е низ вградени във восък. Метална значка приложен към фитила и осигуряване на нейната стабилност при пушене. Капак метална или пластмасова обвивка за защита на пламъка от вятър и лошо време.