davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Железопътен транспорт

Железопътният транспорт (съкратено жп транспорт) е транспорт на пътници и товари, изпълняван по специално изграден релсов път (железопътна линия).
Превозните жп средства се движат върху две успоредни стоманени релси на каучукови и стоманени подложки, монтирани върху каучукови подложки и дървени, стоманобетонови или стоманени траверси, поддържащи релсите на определено разстояние (междурелсие) помежду им.
Транспортните средства почти винаги са подредени във влакове – поредици от отделни задвижващи или задвижвани транспортни средства, свързани заедно.
Железопътният транспорт е сред най-енергийно ефективните средства за механизиран наземен транспорт. Релсите образуват много гладка и твърда повърхност, по която колелата на влака се движат с минимално триене. Например един типичен вагон може да носи 125 тона товар плюс собственото си тегло на две четириколесни талиги. Контактът на колелото върху релсата е един - два см². Влаковете имат и малка челна повърхност спрямо превозвания товар, което намалява въздушното съпротивление. Като цяло при оптимални условия железопътният транспорт изразходва 50 – 70% по-малко енергия за превозване на даден товар, отколкото пътния транспорт.
Други предимства на железопътния транспорт са относително високата безопасност и комфортът при пътуването. Той се характеризира и с ефективно използване на пространството – двойна железопътна линия може да превози повече пътници или товари за дадено време, отколкото четирилентов път.
В резултат на тези предимства железопътният транспорт е основна форма на обществен транспорт в много страни. Например в Индия, Южна Корея, Япония, Китай милиони хора използват редовно влаковете за придвижване.
Стопанската ефективност на релсовия транспорт е спорна. Повечето железопътни системи, включително градското метро, са силно нерентабилни и разчитат за съществуването си на субсидии. Пример за изключение от това правило е East Japan Railway Company в Япония и до известна степен системата на товарните железници в Съединените щати. През 20 век дължината на железопътните линии в индустриализираните страни намалява.
Злополука на пътниците в обществения транспорт

Застраховката „Злополука на пътниците в обществения транспорт“ е застраховка със задължителен характер, съгласно действащото законодателство на Република България за всички, които извършват обществен превоз:
Обект на застраховане са пътниците, служителите от полицията и други контролни органи, както и лица, в това число и децата, имащи право на безплатно пътуване в средствата за обществен транспорт, снабдени с билети и карти или имащи право на безплатно пътуване, намиращи се в превозното средство или в непосредствена близост до него преди качване или след слизане.
Чрез застраховка „Злополука на пътниците в обществения транспорт“ се осигурява покритие на следните застрахователни рискове:
Всеки човек, който ползва такъв обществен транспорт е автоматично застрахован.
Булевард

Булевардът е голяма улица, снабдена с широки пешеходни алеи и ивица зелени насаждения (обикновено по средата). Булевардите често се изграждат покрай речен или морски бряг и са предназначени за разходки.
Названието произлиза от холандската дума bolwerk, което означава „укрепление“, а оттам е навлязло във френския език, където е преминало в boulevard.
Първите булеварди се появяват в Париж на мястото на старите крепостни стени, опасвали някога града. В разрасналия се град те станали ненужни, но да ги премахнат напълно щяло да се окаже твърде скъпо, а същевременно от тях се разкривала впечатляваща гледка към Париж, затова върху техните останки изградили широки улици и по цялото им протежение засадили дървета.
Известни булеварди в България са:
България (булевард в София)

„България“ е булевард и важна пътна артерия в София, свързваща градския център с кв. Бояна и съседните южни квартали на столицата, както и с резиденцията на президента на България и Националния исторически музей. Дължината на булеварда е 4,9 km.
Началото на булеварда е в централната част на София, зад Националния дворец на културата, при пешеходния мост към хотел „Хилтън“, започвайки от кръстовището с булевардите „Фритьоф Нансен“, „Черни връх“, „Евлоги и Христо Георгиеви“. Краят на булеварда е пресечката с Околовръстния път, край президентската резиденция в Бояна, като завършва при надлеза и преминава в улица „Даскал Стоян Попандреев“.
Изграждането на бул. „България“ завършва през 1979 г. Първоначално е планиран да е двулентов в посока, но ръководителят на обекта налага трилентов проект.
Кварталите, разположени по бул. „България“ или в близост до него, от центъра на юг, са: Иван Вазов, Хиподрума, Белите брези, Стрелбище, Мотописта, Борово, Гоце Делчев, Бокар, Манастирски ливади, Бояна.
По булевард „България“ преминават много видове линии на столичния градски транспорт, достигащи до центъра, околните квартали и жилищни комплекси.
„България Мол“ е разположен на пресечката с бул. „Тодор Каблешков“.
Сливница (булевард в София)

„Сливница“ е сред основните булеварди и радиален път в София, който преминава през голяма част от града. Булевардът носи името на град Сливница. Дължината му е 8,0 km.
Разпростира се между Сточна гара на изток и жп прелеза на границата с град Божурище на запад. По протежение на част от трасето му преминава Владайската река. Пресича някои основни пътища в София като ул. „Г. С. Раковски“, бул. „Княгиня Мария-Луиза“ (при Лъвов мост), бул. „Христо Ботев“ и ул. „Опълченска“.
За разлика от повечето други улици и булеварди в София, номерирането на сградите по булевард „Сливница“ не е последователно. Това е резултат от няколко градоустройствени решения и преименувания направени в края на 20 век. По това време част от улица „Кирил и Методий“, от кръстовището с булевард „Константин Величков“ до моста над Владайската река, е присъединена към булевард „Сливница“, а част от булевард „Сливница“ – към булевард „Инж. Иван Иванов“. Освен това към булевард „Сливница“ е присъединен бившият булевард „Вълчо Иванов“ (участъка между булевардите „Константин Величков“ и „Д-р Петър Дертлиев“). В тази част от булеварда номерата на сградите нарастват от изток на запад, докато в останалата част те растат от запад на изток. По-голямата част от номерата в бившия булевард „Вълчо Иванов“ се дублират с номера в старата част на булевард „Сливница“.
„Сливница“ е един от булевардите, по които минават най-много линии на градския транспорт – автобусни линии 11, 60, 74, 78, 82, 85, 86, 213, 285, 305, 309, 310, 404 и 413, както и тролейбусни линии 6 и 7.
Улично осветление

Уличното осветление или уличните лампи са повдигнати източници на светлина в края на път или алея, които се включват в тъмната част от денонощието.
Съвременните лампи може да бъдат снабдени със светлочувствителни фотодетектори за включване при стъмване или изключване на разсъмване, или за автоматично активиране при по-сумрачно време и лоша видимост. При по-старите системи тази функция се изпълнява с помощта на таймер.
Основното предимство на уличното осветление е, че при използването му могат да се предотвратят аварии, както и да се повиши степента на безопасност. Проучвания показват, че броят на злополуките с фатален изход е по-голям на тъмни улици, особено произшествията с пешеходци. Уличното осветление значително способства за намаляване на процента на пътнотранспортни произшествия с пешеходци.
Основният недостатък на улични лампи, когато те се използват неправилно, е че те могат да бъдат причина за инциденти и освен това причинят т.нар. светлинно замърсяване на околната среда. Феноменът на загуба за нощно виждане за шофьори, движещи се бързо от ярко осветен тъмен път обратно към тъмен участък, когато зеницата се свива бързо при ярко осветяване, но се разширява бавно на тъмно.
Първият град, в който е поставено улично осветление е Париж, през 1667 г. Същата година това е направено в Лил и в Амстердам. В Лондон това се случва през 1684 г., а до края на 17 век петдесет от големите европейски градове са го направили.
Светлина (компания)

„Светлина“ АД е името на 2 електротехнически компании в България, занимаващи се с производство на електрически крушки и осветители.
Компанията произвежда главно битови лампи и лампи за вътрешно осветление, както и вътрешни осветители. Предприятието произвежда електрически крушки, битови лампи, лампи с общо приложение.
Това е бившият завод за осветителни тела „Светлина“. Дружеството е създадено през 1949 г. Основната дейност е свързана с проектирането, производството и търговията с осветителни тела и системи. Производствената листа се диференцира на следните основни групи:
Уличните осветители на „Светлина“ (особено 36.9.900.094, 36.2.900.101 и 36.2.900.103) са най-широко разпространените улични осветители в България през 1980-те и 1990-те години, като частично са заменени с други чак в периода 2000 – 2004 г. Въпреки че уличните осветители на „Светлина“ са с по-големи размери от повечето нови модели на другите фирми в тази област, те имат и по-големи светителни части и по-големи рефрактори, което допринася за по-голямо разпръскване на светлината спрямо гореспоменатите. Дизайнът на осветителите е стандартен, но в същото време не прекалено остарял, а дори естетичен. През деветдесетте години на 20 век е проведен лек фейслифт на някои от познатите модели, като са използвани нови бои и лакове, които са с по-добра устойчивост на влага и корозия. Уличните осветители на „Светлина“ са изнасяни и в чужбина – СССР, Русия, Германия, както и в други държави.
През 90-те години на миналия век, поради недостатъчната реклама и появата на много други частни компании в сферата на производството на паркови и улични осветителни тела, „Светлина“ АД изпитва период на загуба на популярност. Подмяната на осветителите на предприятието от улиците на почти всички градове с нова продукция от конкуренцията през първите 5 години на 21 век още повече утежнява положението му. Няма данни дали предприятието още функционира.
Според кино-портала на dir.bg известният актьор Васил Михайлов е работил за кратко като шлосер в завода.
36.2.900.093 36.9.900.094
36.2.900.101
36.2.900.103
23.2.900.180
23.2.900.181
23.2.900.182
23.2.900.183
23.2.900.183.01
23.2.900.189
Светофар

Светофар е устройство за светлинна сигнализация, служеща за регулиране на шосейното и уличното движение. Светофарите излъчват обикновено три вида светлина: червена – забраняваща движението, зелена – разрешаваща движението, жълта – предупреждаваща.
Съществуват и специализирани светофари:
Уличните светофари се поставят на кръстовищата, площадите и някои прави участъци на улици, отдясно по посока на движението, върху колони или на въздушна мрежа.
Железопътното движение се регулира с подобни устройства наречени светофори и семафори.
Светлинен стълб

Светлинният стълб или слънчев стълб е вертикален стълб или колона от светлина, образуваща се обикновено по време на изгрев или залез. Изглежда, че се образува под слънцето, особено ако наблюдателят вижда феномена от високо или далече. Причината за явлението са шестоъгълни ледени кристали, които могат да бъдат разположени вертикално или хоризонтално. Обикновено хоризонталните са на около 6° над хоризонта, докато вертикалните са обикновено на около 20. Кристалите се ориентарат в близка до хоризонтална линия, като падат или плават през въздуха. Ширината и видимостта на светлинния стълб показват разположението на кристалите.
Светлинните стълбове могат да се формират и около Луната, като и около улични или други ярки светлини. Формираните от земна светлина стълбове обикновено се извисяват по-високо от формираните от Слънцето и Луната. Колкото е по-близо наблюдателят до източника, толкова по-видима става ориентацията на ледените кристали.
Хало

Хало (на гръцки: ἅλως, още наричан аура, нимб, ореол) е оптичен феномен, създаден от ледени кристали и образуващ цветни или бели дъги и други форми в небето. Много често се образува около Слънцето или Луната, но всъщност може да бъде навсякъде по небето. Обикновено се образува в студени райони или при студено време, когато ледени кристали, наречени „диамантен прах“ плават във въздуха.
Има много разновидности на леденото хало. Образува се от ледени кристали на височината на перестите облаци (5 – 10 км) в горната част на тропосферата. Светлината се отразява и пречупва и по-късно се разлага на много цветове поради дисперсията. Кристалите се държат като призми, които отразяват и пречупват слънчевата светлина, която на свой ред дисперсира и образува красиви сияния.
Атмосферните феномени като хала̀та са използвани за прогнозиране на времето преди метеорологията.
Други оптични феномени, които включват отразяване на светлината през водни капки или ледени кристали, са дъгата и глория.
Светлинният стълб или слънчев стълб е вертикален стълб или колона от светлина, образуваща се обикновено по време на изгрев или залез. Изглежда, че се образува под слънцето, особено ако наблюдателят вижда феномена от високо или далече. Причината за явлението са шестоъгълни ледени кристали, които могат да бъдат разположени вертикално или хоризонтално. Обикновено хоризонталните са на около 6° над хоризонта, докато вертикалните са обикновено на около 20. Кристалите се ориентарат в близка до хоризонтална линия, като падат или плават през въздуха. Ширината и видимостта на светлинния стълб показват разположението на кристалите.
Светлинните стълбове могат да се формират и около Луната, като и около улични или други ярки светлини. Формираните от земна светлина стълбове обикновено се извисяват по-високо от формираните от Слънцето и Луната. Колкото е по-близо наблюдателят до източника на свена, толкова по-видима става ориентацията на ледените кристали.
Кръглото хало, или 22-градусово хало, се формира, когато светлината се отрази от облак с ледени кристали и от течна вода във въздуха, например дъждовни капки, поставена срещуположно на облака. Понякога образуваната фигура е видима като кръг. По-ярки секции могат да се появят над, под или отстрани на центъра. Страничните секции могат да се срещнат и под имената „слънчеви кучета“ и „пархелии“ (лъжливи слънца). Тези отгоре и отдолу се наричат съответно горни слънчеви дъги и долни слънчеви дъги. 22-градусовото хало е обикновено червено отвътре и синьо отвън.
Дифрактният диск или въздушен диск е много подобен на кръглото хало, но е диск, или по-скоро пръстен и има червена граница. Неговият размер е колкото на ледените или водните частици, които го причиняват. познат е също като корона, но не трябва да се бърка със слънчевата корона.
Свръхзвуков самолет, преминаващ звуковата бариера, формира бял облак от кондензирана вода, който бива оприличаван на хало.
Пешеходна пътека

Пешеходната пътека е място, където пешеходците могат безопасно да пресичат път. Пешеходните пътеки обикновено се намират до кръстовища. В България пешеходните пътеки са маркирани като много линии успоредни на пътя. Има страни, където пешеходната пътека е маркирана с две паралелни ивици по протежение на пътя, които очертават зоната на пресичане. Пешеходната пътека е означена с предупредителен пътен знак А18.
Път

Път е начин и система за комуникация, чрез която се осъществява преминаване или движение, по която преминава или се движи нещо или някой (търговски път, въздушен път, воден път, наземен път и т.н.).
Разпростира се надлъжно и напречно.
„Чл. 63. (1) Надлъжната пътна маркировка се използва за очертаване на пътните ленти, на които е разделено платното за движение, и за очертаване на неговата граница.“
Когато платното е заснежено или заледено и маркировката е станала невидима, се прокарва мислена такава. Същото важи и за движението по грундова полоса (черен път).
Пътищата са необходими за осъществяване на пътния транспорт.
Пътищата свързват населени места, като села, градове и други.
По вида на използване могат да бъдат:
и др.
Според Закона за движение по пътищата в България, пътна лента е „надлъжна част от пътя, очертана или не с маркировка и осигуряваща движението на недвуколесни пътни превозни средства в една посока едно след друго“.
2.ПРАВИЛНИК ЗА ПРИЛАГАНЕ НА ЗАКОНА ЗА ДВИЖЕНИЕТО ПО ПЪТИЩАТА - Чл. 63. (1)
Първи мост на дружбата „Тайланд-Лаос“

Първият мост на дружбата „Тайланд-Лаос“ е построен над река Меконг и свързва провинция Нонг Каи в Тайланд с префектура Виентян в Лаос.
Строителството на моста е финансирано от правителството на Австралия като помощ за развитието на Лаос в размер на 30 милиона щатски долара. Строителството е извършено от австралийски фирми. Мостът е открит официално на 8 април 1994 г.
Мостът е с дължина 1170 m и се състои от едно железопътно трасе в центъра, построено от тайландското правителство през лятото на 1994 г. От двете му страни има 2 платна за движение на автомобили с ширина 3,5 m, а от външните страни на моста – по една пешеходна пътека с ширина 1,5 m.
Движението на автомобилите по моста става от лявата страна, подобно на възприетия в Тайланд (а също така във Великобритания и др. страни) начин.
През 2004 г. е подписано съглашение за изграждане от страна на Тайланд на 3,5 km железопътна линия до първия град в лаоска територия (Тха Налаенг), което ще бъде първата железопътна връзка между двете страни. През 2006 г. Френската агенция за развитие поема ангажимент за продължаване на линията с 30 km до столицата на страната Виентян.
Професионална гимназия по транспорт (София)

Професионална гимназия по транспорт е средно професионално училище в София, България, подготвящо кадри в областта на автотранспорта. Обучават се автомеханици и водачи на МПС, категория „В“.
Училището е в съседство с бившия „Авторемонтен завод – София“ за нуждите на който дълги години са се обучавали квалифицирани кадри в областта на авторемонта.
Училището е създадено през 1949 година и са го завършили над 10 000 младежи и девойки. До 2004 г. училището носи името СПТУ по транспорт „Никола Ботушев“.
В училището са се обучавали много ученици по програма „Олимпийски надежди“.
Транспорт в Северна Македония

Транспортът е сред основните икономическите отрасли в Северна Македония.
Северна Македония не разполага с развита автомагистрална мрежа. Общата дължина на автомагистралите в експлоатация към 2008 г. е 192 км съсредоточаващи се главно в околностите на столицата Скопие и по направлението на паневропейски транспортен коридор №10 (Е75).
Общият размер на автомобилните пътища възлиза на 9573 км (2002).
Общата дължина на железопътните пътища в Северна Македония е 925 км, от тях електрифицирани са 315 км. Цялата железопътна мрежа е със стандарта ширина на железопътните релси от 1435 мм. Железопътния транспорт в страната се оперира от държавното предприятие „Македонски железници“.
През 2001 г. е сложено началото на строителството на 56 км железопътна линия свързваща отсечката Куманово-Беляковци с българската граница и българската железопътна мрежа.
Водният транспорт се ограничава до използването за туристически нужди на плавателни съдове в Охридското и Преспанското езеро, от къде биха могли да се направят връзки с Албания и Гърция. Северна Македония няма излаз на море и плавателни реки.
Страната разполага с две международни летища:
Общият брой на полигоните пригодени за летища е 17, от тях с асфалтова настилка са 11.
Двете международни летища имат дължини на пистите от 2438 до 3047 м, останалите асфалтирани летищни зони са дължини на пистите до 914 м (2000).
Инфраструктура

Ѝнфраструктура (на латински: infra + structura, букв. подлежаща структура и още от немски Zusammenfügung – сбор, монтаж, асемблиране, механизъм) се нарича съвкупност, комплекс от съоръжения, сгради на поддръжката им, система от съответните отрасли, както и материалните средства необходими за тяхното функциониране, които осигуряват обществото, обслужват производството и осигуряват условия за функциониране на обществото, това са пътища, летища, телекомуникации и съобщения, интернет комуникации (особено от типа broadband или широколентов интернет), наука и образование (образователна инфраструктура), електрически проводници в надземна/подземна мрежа, и др.
Факултет „Икономика на инфраструктурата“ (УНСС)

Факултет „Икономика на инфраструктурата“ е основно звено в Университета за национално и световно стопанство. С решение на Академичния съвет е преименуван на факултет „Икономика на инфраструктурата“ на 31 май 1995 г.
Той е продължител на факултетите „Търговски“, „Търговско-транспортен“, „Инфраструктура и услуги“. В него по 6 специалности се обучават студенти в бакалавърска, магистърска степен и докторанти.
Факултетът се фокусира върху обучението в бакалавърски, магистърски, докторски програми и подготовката на специалисти по организация и управление на дейностите, свързани с развитието на инфраструктурата, мениджмънта на инфраструктурните проекти и публичната администрация.
Trolleybuses in Sofia

The Sofia trolleybus system (Bulgarian: Тролейбусен транспорт София) forms part of the public transport network of Sofia, the capital city of Bulgaria.
In operation since 8 February 1941, the system presently comprises ten routes with 257 km (160 mi) network build, of which 193 km (120 mi) are currently in use.
As of 2020 the average speed of the trolleybus system in Sofia is 15.7 km/h.
Trolleybus transport was the last form of surface public transport to develop in Sofia, after buses and trams. The first Sofia trolleybus line opened on 8 February 1941. It was over 3 km (2 mi) long, and connected the city with the Gorna Banya quarter. The line was covered by 2 MAN trolleybuses, which were stored on the last stops during the night, due to the lack of depot.
In the 1950s and 1960s, massive development of the trolleybus transport in Sofia began. At that time, the construction of new trolleybus routes proceeded especially rapidly, and two depots ("Stochna Gara" and "Nadezhda") were opened, with a total capacity of 160 trolleybuses. In 1951, the first Bulgarian made trolleybuses entered service.
In 1987, a new depot, "Iskar", was opened with a capacity of 130 trolleybuses. Levski depot was opened in 1994 with capacity of 60 trolleybuses. As of 2021 three depots are in operation: Nadezhda, Iskar and Levski. The latter also serves as a storage and overhaul facility.
As of April 2024, the following trolleybus lines in Sofia are in service:
As of December 2022, the Sofia trolleybus fleet consisted of 141 trolleybuses, of which around 120 are serviceable.
The following models are currently part of the fleet:
The heritage fleet consists of the following vehicles:
Trolleybuses in Plovdiv

The Plovdiv trolleybus system (Bulgarian: Пловдивски тролейбусен транспорт) was a part of the public transport network of the city and municipality of Plovdiv, the second most populous city in Bulgaria.
Opened in December 1955, the system had waxed and waned in size over time. As of the beginning of 2012, it was made up of only one route. There are current disputes between the operator and the municipality regarding the validity of the trolleybus contract. Gradski Transport Plovdiv is still the operator of this type of transport, despite the numerous infractions of the contract since 2010. In October 2012, because the operator is a private company, the city lost the opportunity to acquire 65 mln lv EU funding for purchasing approximately 100 brand-new trolleybuses. The system was officially closed on 1 October 2012 although some trolleybuses continued operation for a few more weeks. Currently there is no trolleybus movement and the municipality has issued an order for dismantling the overhead network.
The sole Plovdiv trolleybus line as of 2012 was:
As of 2012, the Plovdiv trolleybus fleet had 47 trolleybuses:
42°08′05″N 24°44′28″E﻿ / ﻿42.13472°N 24.74111°E﻿ / 42.13472; 24.74111
Trolleybuses in Stara Zagora

The Stara Zagora trolleybus system (Bulgarian: Тролейбусен транспорт Стара Загора) forms part of the public transport network of Stara Zagora, Bulgaria.
Opened in November 1987, it is one of the 10 trolleybus systems currently operating in Bulgaria.
The Stara Zagora trolleybus system was constructed in the 1980s as many other trolleybus systems in Bulgaria. The system was designed with two major lines, connecting the north parts of the city with the south, and the east parts - with the west. The two major lines are connected in the city center close to the Alana park.
The first trolleybuses that ran through the streets of Stara Zagora were second-hand Škoda 14Tr trolleybuses that used to serve the Sofia network. In the following years, new ZiU and DAC-Chavdar vehicles were delivered to complete the system fleet. Due to poor reliability the DAC-Chavdar trolleybuses were already withdrawn by the end of the 1990s.
The next delivery of new vehicles occurred 22 years later in 2009, when 6 low-floor trolleybuses were delivered by the Ukrainian Lviv Bus Factory.
In 2014 Stara Zagora received 8 brand new Škoda Solaris 26Tr trolleybuses as part of a joint order with the municipalities of Burgas, Varna and Pleven sponsored by a European Union program. In 2015 14 similar trolleybuses followed, this time from the Solaris Trollino 12 type. The older Škoda and ZiU trolleybuses were scrapped except for one unit of each type which were purchased for preservation in Sofia. The newer LAZ trolleybuses were withdrawn and are stored in the depot awaiting disposition.
The four lines of the present Stara Zagora trolleybus system are as follows:
As of 2020, the Stara Zagora trolleybus fleet consists of :
Trolleybuses in Chișinău

The Chișinău trolleybus system forms an important part of the public transport network in Chișinău, the capital of Moldova. The system was created shortly after the end of the World War II to replace the old electric tram system that suffered extensive damage during the war. Along with the network of minibuses known as rutierele, it forms the backbone of the Chișinău transport system, with the average daily ridership reaching 250,000 passengers per day.
The history of the trolleybus network in Chișinău goes back to 1949 when the city council took the decision to introduce it as a substitute for the tram network that was heavily damaged during World War II and could only be rebuilt to a limited extent. The first line connecting the Chişinău Railway Station with the University of Medicine ran along the Stephen the Great boulevard, where the former tram tracks were removed, and was served by six MTB-82D units. In 1959 the tram depot was transferred to serve the trolleybus system that comprised over 50 units at that time, and by 1961 trolleybuses had completely replaced the trams. The second and the third depots were introduced into service in 1966 and 1986, respectively.
The trolleybus network consists of 22 lines covering all the city districts and the suburb of Durlești.
The fleet consists mainly of the various modification of the Soviet-built ZiU-9 and the recently purchased low-floor vehicles AKSM-321 manufactured by Belkommunmash in Belarus (Chișinău is the third-largest user of this model, after Minsk and Moscow). In addition, the network also operates a number of the Czech-produced Škoda 14Tr (popular with the drivers) and Ukrainian-built YuMZ-T2.
In 2021, two trolleybuses built by the now-defunct Dutch manufacturer APTS (Advanced Public Transport Systems), to its Phileas design, were acquired secondhand: A 2011 prototype for a planned new busway system in Pescara, Italy, and a 2014 prototype (with doors on both sides) for the Metromare busway then under construction in Rimini, Italy. Neither ever entered service on the systems for which they had been purchased, and eventually they were sold to a dealer in secondhand vehicles. They were given fleet numbers 1000 and 1001 in Chișinău, and No. 1001 entered service in June 2022.
Every vehicle has a fare collector who sells single-ride tickets valid for this particular ride only. Alternatively, one can purchase a monthly ticket, valid for a calendar month. A single-ride ticket costs (since September '22) 6 MDL, and the price of the monthly pass is 234 MDL. There are also: monthly ticket for scholars and students – 70 MDL, ticket for 15 days – 100 MDL, monthly ticket for students with social privileges – 70 MDL, monthly ticket for economic agents – 320 MDL.
Road signs in Hungary

Road signs in Hungary are regulated in KRESZ (Hungarian: Közúti Rendelkezések Egységes Szabályozása). KRESZ is a collection of rules contained in a decree, legally known as 1/1975. (II. 5.) KPM-BM joint decree, which "regulates traffic on public roads in Hungary and on private roads not closed to public traffic". Since 1988, the most basic rules of traffic have been contained in Act I of 1988 on road traffic. The rules of KRESZ are in many respects similar or identical to the rules of most countries with public transport. Road signs generally conform to the 1968 Vienna Convention on Road Signs and Signals and the European Agreement supplementing it, as well as their amendments that came into force in 1995.
Hungary signed the Vienna Convention on Road Signs and Signals on 8 November 1968 and ratified it on 16 March 1976.
Trolleybuses in Arnhem

The Arnhem trolleybus system is the trolleybus system in the city of Arnhem. It is unique in the Netherlands as the only trolleybus system still operating in that country. It opened on 5 September 1949.
The current network consists of the following routes:
Formerly, route 4 was part of the trolleybus network, but it became part of route 2 in 1950, after no more than four months of existence. The current line 4 in Arnhem is a CNG bus, but on a different route. The same goes for route 9 , which was discontinued in 2002 (divided between routes 5 and 7). The number 9, too, is now used on a different route in the CNG bus network. Route 7 is the second with this number, the first one being a rush hour line running on the central part of line 1. Since 2024, route 352 is part of the trolleybus network.
Макаревич, Иван Андреевич

Ива́н Андре́евич Макаре́вич (род. 30 июня 1987, Москва, СССР), также известен как James Oclahoma, — российский актёр театра и кино, музыкант.
Сын музыканта, певца, телеведущего, народного артиста Российской Федерации Андрея Макаревича.
Иван Андреевич Макаревич родился 30 июня 1987 года в Москве в семье музыканта Андрея Макаревича и Аллы Михайловны Макаревич (Голубкиной), врача-косметолога. Родители Ивана развелись в 1989 году.
С 1993 по 2003 годы Иван учился в гимназии № 45 им. Л. И. Мильграма в Москве, начал заниматься музыкой.
С 2004 по 2005 годы учился в Школе-студии МХАТ (курс Константина Райкина).
Потом перевёлся в Российскую академию театрального искусства (мастерская С. А. Голомазова) и учился там с 2005 года по 2010 год.
Как актёр Иван приобрёл известность благодаря фильмам «Бой с тенью» (2005) в роли Кости и «1814» (2007), где сыграл Ивана Пущина. В 2009 году сыграл юного царя Ивана Грозного в телесериале «Иван Грозный». В 2010 году сыграл молодого Андрея Макаревича в фильме «Дом Солнца».
В 2012 году снялся в продолжении телесериала «Бригада» — «Бригада: Наследник» в главной роли Ивана Белова, сына Саши «Белого». Также снимался в фильме «Метро» в роли помощника машиниста электропоезда. В 2014 году исполнил роль хакера Саши (Ската) в телесериале «Выжить после».
В 2017 году сыграл заглавную роль в клипе группы «Машина Времени» «Пой».
Снялся в нескольких фильмах Григория Константинопольского («Пьяная фирма», «Русский бес», «Гроза», «Клипмейкеры»).
С юности является вегетарианцем. Увлекается созданием модной одежды (в 2017 году выпустил коллекцию под брендом Chipoodl) и дайвингом.
.
Отец — Андрей Макаревич (род. 11 декабря 1953), советский и российский музыкант, певец, поэт, композитор, лидер и единственный бессменный участник рок-группы «Машина времени», Народный артист Российской Федерации.
Мать — Алла Михайловна Макаревич (Голубкина) (род. 6 октября 1960), врач-косметолог.
Единокровные сёстры и брат (по отцу) — Дана (род. 1975), Анна (род. 23 сентября 2000) и Эйтан (род. 30 марта 2022).
Державин, Андрей Владимирович

Андре́й Влади́мирович Держа́вин (20 сентября 1963 (1963-09-20), Ухта, Коми АССР, СССР) — советский и российский певец, музыкант, композитор и аранжировщик. Лидер группы «Сталкер» и основатель одноимённой продюсерской компании.
Родился в семье инженеров-геофизиков Владимира Дмитриевича (1942—2018) и Галины Константиновны Державиных (1937—2013). Сестра, Наталья Державина (1971).
Окончил Ухтинскую музыкальную школу по классу фортепиано. Учился в УГТУ (инженерно-строительный факультет). Со школьных лет начал играть в самодеятельных группах (клавиши, гитара).
В 1985 году с друзьями по институту организовал группу «Сталкер», в 1986 «Сталкер» выпустил свой первый магнитоальбом «Звёзды». Вскоре группу пригласили на работу в Коми республиканскую филармонию, после чего она объехала с гастролями всю страну. В период 1986—1989 вышли два магнитоальбома: «Новости из первых рук» и «Жизнь в придуманном мире».
В 1990 году Андрей Державин и группа «Сталкер» стали победителями Всесоюзного фестиваля «Песня года» с песней «Не плачь, Алиса!». После распада СССР и до конца 1999 года артист вёл сольную карьеру. Среди известных его песен — «Чужая свадьба», «Песня про Брата», «Журавли», «Катя-Катерина», «Наташа», «Та, которая уходит в дождь», и другие.
С 2000 года стал клавишником группы «Машина времени», был автором музыки и исполнителем нескольких песен.
Кроме того, сочинял музыку к кино, телесериалам, мультфильмам (в том числе работал над музыкой к 19 и 20 сериям «Ну, погоди!»).
В 2017 году, понимая, что графики гастролей «Сталкера» и «Машины времени» будут пересекаться, покинул «Машину времени».
Весной 2019 года отправился в первый с 1999 года большой гастрольный тур с возрождённой группой «Сталкер».
В сентябре 2019 в Москве прошёл сольный концерт Андрея Державина с группой «Сталкер» в Vegas City Hall.
Жена, Елена Державина (дев. Шахутдинова, 1964), поженились, ещё будучи студентами.
В марте 2014 года поддержал аннексию Крыма РФ, подписал письмо президенту РФ В. Путину в поддержку аннексии.
В 2022 году поддержал вторжение РФ на Украину.
Макаревич, Алексей Лазаревич

Алексе́й Ла́заревич Макаре́вич (фамилия при рождении — Меерович, 13 ноября 1954, Москва — 28 августа 2014) — советский и российский музыкант, экс-гитарист группы «Воскресение», продюсер группы «Лицей» с момента основания коллектива в 1991 году, поэт-песенник и композитор, художник. Приёмный отец Анастасии Макаревич, солистки группы «Лицей», двоюродный брат Андрея Макаревича.
Родился 13 ноября 1954 года в семье биолога Веры Григорьевны Макаревич (1922—2001), тёти Андрея Макаревича по отцу, и инженера Лазаря Натановича Мееровича (1922 — после 1995), который был автором ряда изобретений. Алексей взял впоследствии девичью фамилию матери. Окончил МАРХИ по специальности «архитектор».
В 1970-х у Алексея Макаревича была группа «Опасная зона», которую в 1976-м он переименовывает в «Кузнецкий мост».
С 1979 по 1980 год играл в группе «Воскресение», куда на время вернулся в 1994 году
В конце восьмидесятых годов был продюсером группы «Домино». Параллельно работал художником-постановщиком музыкальных фестивалей и концертных программ звёзд советской эстрады. Много сотрудничал с художником по свету Игорем Юнгом.
В 1991 году, после посещения концерта в детском театре эстрады, где занималась его приёмная дочь Анастасия Макаревич, создал группу «Лицей», в которой стал продюсером, автором песен, стилистом, художником по костюмам. Алексей Макаревич — автор многих песен группы «Лицей», а также автор слов и музыки главного хита группы — «Осень», который вошёл в авторский альбом «Открытый занавес», записанный группой «Лицей» в 1996 году.
В 1992 году совместно с Юрием Боксером создал дизайн-студию MATCHBOX .
В 2002 году был приглашён в проект «Стань звездой» телеканала «Россия» в качестве судьи для отбора участников.
Скоропостижно скончался 28 августа 2014 года у себя дома. Похороны состоялись 2 сентября на Даниловском кладбище.
Бывшая жена — Валерия Вернальдовна Макаревич (Гичунц) (род. 9 апреля 1954, Китай), в детстве жила в Индии, Норвегии и Германии, так как её отец, Вернальд Аганесович Гичунц, работал в «Совфрахте». Училась в Институте международных отношений, работала сначала в министерстве внешней торговли, потом в издательстве «Русский язык», затем в итальянской фирме (за 1 год выучила язык), и бренд-менеджером в московском объединении «Оптика», которое занимается сетью «Очкарик». После рождения Насти пережила клиническую смерть. После развода с Алексеем Макаревичем Валерия вышла замуж за гражданина ЮАР. Написала книгу рецептов «Любовь и морковь по-африкански».
Две дочери: приёмная Анастасия Макаревич (род. 17 апреля 1977) — вокалистка группы «Лицей», родная Варвара Макаревич (род. 27 марта 1987) окончила факультет иностранных языков, менеджер в pr-агентстве, телеведущая канала ВКТ, вокалистка группы «Бабушка Сахар».)
Старшая сестра — Елена Лазаревна Дымарская (урождённая Меерович; 24.04.1947—02.11.2013), была замужем за журналистом Виталием Дымарским; их дети — Алексей Дымарский (род. 2 июля 1979) и Марина Дымарская (род. 16 июня 1972).
Двоюродный брат — певец Андрей Макаревич; двоюродный племянник — актёр Иван Макаревич.
Журавлёв, Игорь Глебович

Игорь Глебович Журавлёв (род. 1 мая 1960, Москва, СССР) — советский и российский музыкант; вокалист, гитарист; лидер группы «Альянс». Получил широкую известность как исполнитель песни «На заре» (1986).
Родился 1 мая 1960 года в городе Москве.
В 1981 году Игорь Журавлёв становится участником нового музыкального коллектива «Альянс», который с 1982 года базировался при филармонии в городе Костроме.
В 1987 году в студии Муслима Магомаева впервые исполнил песню «В небесах...» («На заре»), написанную в 1986 году специально для голоса Игоря Журавлёва музыкантом Олегом Парастаевым при участии Константина Гаврилова (клавишные партии) и самого Игоря Журавлёва (басовая партия).
Игорь Журавлёв является автором текстов и музыки к российскому мультфильму «Князь Владимир» (2006).
Первая жена — Светлана. В 1985 году в этом браке родился сын Дмитрий; в шестилетнем возрасте Дима попал под автомобиль, получил травмы. Игорь Журавлев и Светлана развелись. Сын Дмитрий является барабанщиком группы «Альянс».
Вторая жена — Вера; умерла в 2020 году. От этого брака имеется сын Сева, также занявшийся музыкой.
Калинников, Илья Владимирович

Илья́ Влади́мирович Кали́нников (при рождении Тара́сов; 28 мая 1973, Орехово-Зуево, Московская область, СССР — 25 июня 2019, Москва, Россия) — советский и российский музыкант, певец. Создатель и лидер поп-рок-группы «Високосный год», которую основал в 1988 году в подмосковном городе Фрязино. Является автором наиболее известных песен группы — «Тихий огонёк», «Метро» и «Лучшая песня о любви».
Илья Тарасов родился 28 мая 1973 года в Орехово-Зуеве Московской области. Позже переехал с семьёй в подмосковный город Фрязино, где учился в школе № 2, а затем - в техникуме электронных приборов. В молодом возрасте Илья сменил фамилию «Тарасов» на «Калинников».
Классического музыкального образования Калинников не имел. По собственному признанию, исполнял музыку с ориентировкой на то, чтобы деятельность нравилась себе самому.
В 1988 году основал поп-рок-группу «Високосный год», лидером которой он был вплоть до своей смерти. Название группе дала недописанная песня Калинникова. В первый состав вошли ученики школы № 4 города Фрязино, одноклассники — Павел Серяков, Илья Сосницкий.
Вплоть до 1993 года группа не имела практически никакого развития, и только к 1995 году опеку над «Високосным годом» взял советский и российский музыкант Александр Кутиков. За время опеки были написаны и записаны основные композиции, сделавшие группе имя — «Лучшая песня о любви», «Тихий огонёк», «Флеккефьорд», «Шестой день осени» и другие.
В 2000 году группа выпускает дебютный альбом «Который возвращается», ставший единственным официально выпущенным альбомом за всю историю существования группы. До данной работы у коллектива было записано несколько магнитоальбомов, но они так и не были выпущены официально.
В 2002 году Илье Калинникову была вручена «Золотая звезда Авторадио». Параллельно работе с группой был автором музыки к фильму «Всё, что ты любишь…». Впоследствии под впечатлением от работы над фильмом Калинников написал песню «Кино».
В 2014 году вместе с группой единственный раз выступил на рок-фестивале «Нашествие».
25 июня 2019 года Илья Калинников скончался от сердечной недостаточности в одной из больниц Москвы на 47-м году жизни. О его смерти сообщил директор группы Алексей Кан. По просьбе семьи, похороны прошли в закрытом режиме, а место захоронения осталось в тайне.
Похоронен во Фрязино Московской области на Новофрязинском городском кладбище.
Жена — Светлана Абашкина, медик по образованию. Она принимала участие в создании дизайна обложки альбома группы «Високосный год» — «Который возвращается». Дочери — Александра и Мария.
Билык, Роман Витальевич

Рома́н Вита́льевич Би́лык (псевдоним — Ро́ма Зверь; род. 7 декабря 1977, Таганрог, СССР) — российский рок-музыкант, певец, композитор, поэт-песенник, солист и лидер группы «Звери», актёр.
Родился 7 декабря 1977 года в Таганроге, с 1989 по 1993 годы жил на Украине, в Мариуполе, некоторое время – в Киеве. В школе увлёкся гитарой, стал писать песни, исполнять их вместе с друзьями. Создал группу «Асимметрия». Окончил строительное ПТУ № 23 в Таганроге, а потом Донской межрегиональный колледж строительства и экономики.
В 2000 году приехал в Москву, осенью 2000 года познакомился с композитором и режиссёром клипов Александром Войтинским.
В 2000 году была создана группа «Звери».
В 2003 году у группы вышел дебютный альбом «Голод».
26 марта 2004 года группа «Звери» собирает концертную площадку «Лужники».
В 2005 году группа вошла в список самых богатых российских звёзд, согласно журналу Forbes. На премии Муз-ТВ группа побеждала в номинации «Лучшая рок-группа» 9 раз.
В 2011 году музыкант выпустил линию одежды под брендом «3veri», презентация которой прошла в Москве 7 апреля 2011 года. С 22 мая 2011 года по 14 августа 2011 года вместе с Виктором Вержбицким вёл программу «Игра» на телеканале «НТВ».
В 2014 году окончил режиссёрские курсы.
В октябре 2016 года на территории «Красного октября» в Москве открылась фотовыставка работ музыканта «Моменты».
В 2018 году сыграл роль Майка Науменко в фильме «Лето». В 2018 году получил отдельную премию в рамках Каннского кинофестиваля за лучший саундтрек к этому фильму (вместе с Германом Осиповым). Стал победителем в номинации «Открытие года» премии «Ника» за фильм «Лето».
В 2019 году принял участие в записи песни в поддержку арестованных по делу «Нового величия». В 2020 году выступил против голосования по поправкам к Конституции. Выступил в защиту режиссёра Кирилла Серебренникова из-за преследования по делу «Седьмой студии», заявив «По этому суду мы видим, как к нам относится власть. Мы для неё никто». После аннексии Крыма воздержался от концертов в Крыму, заявив, что не хочет создавать конфликтов из-за выступления на «непростой территории».
В 2022 году осудил вторжение России на Украину, заявив «Группа Звери против войны! Как и все здравомыслящие люди, мы против любых военных действий». После этого было отменено его участие в концерте в рамках ПМЭФ в 2023 году из-за жалоб на его антивоенную позицию. Позже, в конце августа 2023 года, Билык сменил позицию на провоенную, удалил все антивоенные посты из соцсетей и выступил в оккупированной Донецкой области перед участниками российского вторжения на Украину. Позднее Билык записал песню как ответ россиянам, которые выступают против войны и которые подвергли певца критике после его поездки.
Солодков, Вова

Вова Солодков (род. 16 февраля 2011, Керчь, Украина) — российский исполнитель, стендап-комик и блогер. Известность получил благодаря своему участию в программе «Лучше всех» на Первом канале в 2021 году. В 2024 году выпустил трек «Барабулька», ставший вирусным в начале 2025 года.
Родился 16 февраля 2011 года. В два года у Вовы диагностировали ювенильный ревматоидный артрит. Из-за гормональных препаратов у мальчика замедлился рост, его рост составляет около 115 сантиметров. Впервые появился на телевидении в 2021 году в программе «Лучше всех» с ведущим Максимом Галкиным. Солодков принял участие в 60-ти театральных конкурсах, дважды заняв второе и третье место. Во время пандемии выиграл приглашение на фестиваль «Ералаш» но его отменили, а позже умер создатель киножурнала. Первый опыт работы в кино Солодков получил в 2023 году, снявшись в эпизоде фильма про Одессу 1920-х.
Солодков участвует в стендап-шоу, в своём блоге записывает юмористические скетчи, также играет одну из ролей в Керченском драматическом театре.
30 сентября 2024 года выпустил выпустил вирусный трек «Барабулька» на лейбле Riki Music. После популярности вокруг песни Солодков начал выступать на корпоративных мероприятиях. За свои выступления на частных мероприятиях получает 150 тысяч рублей. Участвовал в благотворительных концертах для детей из ДНР и ЛНР. Также Выступал на Детском радио.
В конце 2024 года после популярности трека «Барабулька», один из блогеров в TikTok записал пародию на песню Солодкова. В этой версии с геронтофильским уклоном, автор описывает интимные отношения с пожилой женщиной. Это не понравилось Солодкову и его маме. Представители Солодкова связались с автором пародии, попросив того удалить композицию и предлагая деньги за удаление, за это он запросил 1 миллион рублей, на что команда Солодкова ответила отказом.
1 февраля 2025 года в петербургском ТРЦ проходила встреча с блогерами. На этом концерте должен был выступать Солодков, но незадолго до этого сообщил подписчикам, что «не приедет из-за плохого самочувствия». Уже после концерта мать блогера узнала о том, что на мероприятие приехали агрессивно настроенные люди, закидавшие яйцами других блогеров, пришедших на выступление и ругались нецензурной лексикой. По словам матери Солодкова, у участников была задача прийти и снять видео на фоне выступления Вовы, как они поют нецензурный кавер от блогера.
Niletto

Niletto (настоящее имя — Дани́л Серге́евич Прытко́в; род. 1 октября 1991, Тюмень, РСФСР, СССР) — российский певец, танцор. Участник проекта «Песни» на телеканале ТНТ (1, 2 сезон), а также проекта «Русский ниндзя».
Родился 1 октября 1991 года в Тюмени. Родители — Светлана и Сергей. У Данила две старшие сестры. Недолгое время проживал в Перми. С семи лет жил и учился в Екатеринбурге. В 2020 году переехал в Москву.
С 9 лет занимался в танцевальной школе. После окончания школы поступил в Уральский государственный лесотехнический университет на инженерно-экологический факультет, но, доучившись до третьего курса, бросил учёбу. Позже работал преподавателем танцев и рабочим на стройке.
В Екатеринбурге с товарищем Андреем Али создал группу, в которой выступал под псевдонимом «Данила Хаски».
В 2018 году он участвовал в шоу «Новая звезда», но не смог дойти до финала. Позже участвовал в первом сезоне шоу «Песни», пройдя 5 туров. Спустя год стал участником второго сезона того же шоу, попав в команду Тимати.
22 ноября 2019 года состоялась премьера видеоработы на песню «Любимка». За сутки видеоклип набрал более 500 тысяч просмотров на YouTube, заняв третью строчку в топе. А трек вошёл в топ-10 популярных песен в «ВКонтакте» и подборку Apple Music. Позже трек занял первую строчку в сервисе Apple Music. За 2 года видеоклип «Любимка» набрал более 312 миллионов просмотров. 16 мая 2020 года выступил на фестивале VK Fest. 22 мая совместно с певицей Zivert выпустил трек «Fly 2». 10 июня вышла дуэтная композиция «Краш» с Клавой Кокой (видео вошло в тренды хостинга YouTube, а сингл — в топы популярных песен во «ВКонтакте» и в Apple Music). В 2021 году сингл «Краш» получил премию «Муз-ТВ» в номинации «Лучшая коллаборация».
Вместе с Niletto выступает его команда, состоящая из 3 человек. Pluto (певец) — Алексей Лутовинов (род. 1998) и Егор Хлебников (род. 1996) — танцоры. Энди Энди (род. 1995) — музыкальный продюсер.
8 ноября состоялась церемония вручения премии MTV Europe Music Awards 2020, где Niletto стал победителем в номинации «Лучший исполнитель по версии MTV Россия».
6 июня 2020 года Niletto в своём микроблоге опубликовал призыв голосовать за поправки в Конституцию, чем вызвал волну негодования среди поклонников и СМИ. Позже удалил ролик, который оказался частью шоу Comment Out.