Sidney Lumet

Sidney Arthur Lumet (1924–2011) var en amerikansk regissør, skuespiller og produsent. Han laget over 50 filmer, inkludert 12 edsvorne menn (1957), The Pawnbroker Serpico, den siste ærlige purk (1973), Mord på Orientekspressen (1974), Het ettermiddag (1975), Network (1976) og Dommen (1982), som alle gav ham Oscar-nominasjoner for beste regi.
Han var kjent for sitt sosiale engasjement og sosiale samvittighet som ble reflektert i mange av filmene han laget. For eksempel i 12 edsvorne menn viser dramaet rasjonaliteten som seirer over fordommer og rasisme. Lumets filmer var kjent for dramatisk kvalitet og han overførte til dels teaterstykker til film. Han hadde særlig talent for innspilling i lukkede rom og trange omgivelser. For eksempel The Fugitive Kind (1960) var basert på et drama av Tennessee Williams og Long Day's Journey into Night var basert på Eugene O'Neills teaterstykke.
Den ledende filmkritikeren Pauline Kael syntes at Lumets filmer hadde mer teaterpreg enn kinopreg. Han arbeidet med fremstående skuespillere som til dels ble hentet fra teater blant andre Ralph Richardson, Katharine Hepburn, Richard Burton, James Mason, Geraldine Fitzgerald og Vanessa Redgrave. Lumets oppsiktsvekkende kinodebut 12 edsvorne menn regnes som et tidenes beste rettssalsdrama. Juryens forhandlinger brukes som eksempel i sosialpsykologien. 12 edsvorne menn ble tildelt Gullbjørnen i Berlin.
Lumet var en produktiv håndverker og arbeidet i flere filmsjangre og -stiler uten tydelig personlig preg. Filmene kombinerer ofte samfunnsengasjement med tradisjonell underholdning eller spenning. Filmene fremstiller ofte intelligente, velartikulerte karakterer og han viste med sitt arbeid respekt for det skrevne ord. Lumet fremholdt at filmproduksjon var samarbeidsprosjekter og han hadde lite til overs for auteur-teorien som legger vekt på regissøren som enerådende kunstner i produksjonen. Lumet var kjent for å dele kreative ideer med manusforfattere, skuespillere og andre medvirkende.
Selv syntes han det var flaut og pretensiøst å omtale seg som auteur, og mente at han som regissør arbeidet for forfatteren. Lumet ansees som en auteur som valgte prosjekter som tillot ham å uttrykke sine sosiale og humanistiske instinkter. Lumet var høyt respektert i bransjen og særlig hos andre filmregissører for sine ferdigheter i regi. Lumets filmer gjorde det godt kommersielt og filmene hans spilte inn mer enn Martin Scorseses filmer fra samme tid for eksempel Mean Streets og Taxi Driver.
Sidney Arthurt Lumet ble født 25. juni 1924 i Philadelphia, USA. Foreldrene var jiddisch-talende jøder og hadde et par år tidligere innvandret fra Øst-Europa. Familien flyttet til New York City et par år etter at Sydney ble født. De bosatte seg i det fattige strøket Lower East Side som var dominert av jødiske innvandrere fra Øst-Europa. Lumet-familien var svært fattige da Sydney vokste opp.
Sidney Lumets eldre søster var født i Polen. Lumet beskrev seg selv som kulturell, ikke religiøs, jøde. Foreldrene var strengt ortodokse. Faren Baruch Lumet var en kjent teaterskuespiller på jiddisch-teater i USA. Faren hadde tidligere blant annet medvirket på et teater i Polen før han emigrerte.
Sidney Lumet medvirket som barn (fra 4 år gammel) på teateret sammen med faren samt på jiddisch-talende radio sammen med faren. Sidney debuterte på Broadway i 1935 i Sidney Kingsleys Dead End. I 1937 medvirket han som unge Jesus i Max Reinhardts The Eternal Road. Sydney Lumet medvirket i flere oppsetninger frem militærtjeneste i 1941. Baruch hjalp Sydney tidlig i karrieren blant annet for å få audition på Broadway; Sydney hjalp faren til å få rolle blant annet i film av Woody Allen.
Under andre verdenskrig tjenestegjorde han i Army Signal Corps fra 1941. Sidney Lumet og Gloria Vanderbilt var gift fra 1956 til 1963; han giftet seg på nytt med Gail Jones (datter av Lena Horne) i 1963.
Lumet anså seg alltid som newyorker og unngikk Hollywood til fordel for uavhengig arbeid i New York. Han laget film i Hollywood første gang i 1986. Lumet tilstrebet alltid full kontroll over sine produksjoner. Han satte selv særlig pris på filmer som Sykkeltyvene, Det syvende segl og Casablanca. Lumet innså at han ikke var god til å lage komedie og likte ikke sentimentalitet.
The Pawnbroker var Lumets første betydelige kommersielle suksess og filmen ble tildelt British Academy Award. The Hill (premiere i 1965) var Lumets første innspilling i Europa. Dog Day Afternoon (1975) ble nominert til Oscar for beste film og beste regi. Network (1976) ble nominert til Oscar for beste regissør og for beste film, og Lumet ble tildelt Golden Globe for regien.
Het ettermiddag (original: Dog Day Afternoon) hadde premiere i oktober 1975 og ble nominert til Oscar for beste regi og som beste film. The Verdict hadde premiere i 1982 og Lumet ble for denne nominert til Oscar og til Golden Globe. Jaget av fortiden (original: Running on Empty; 1988) omtales som en av Lumets best.
Lumet ble tildelt æres-Oscar i 2005 for sin «briljante bidrag og inspirasjon til manusforfattere, skuespillere og filmkunsten». Lumets arbeider ble nominert til Oscar 40 ganger (herunder 4 ganger for beste film) uten å nå opp. Lumet har mottatt D.W. Griffith Award (regi) og Evelyn F. Burkey Award (manus).
Fra 1951 regisserte han 150 episoder av det halvtimes programmet Danger på CBS TV. I 2004 kom Strip Search på HBO.
The Pawnbroker (Pantelåneren, 1964) var den første amerikanske filmen som dramatiserte holocaust og konsentrasjonsleirene under nazistene. Den sjokkerte amerikansk publikum med sitt tema og med nakenscener. Amerikanske filmer hadde såvidt berørt holocaust i Judgment at Nuremberg (1961) og The Juggler (1953), men selve forfølgelsene og folkemordet ble ikke vist på lerret. The Pawnbroker er basert på en roman (1961) som kom ut samtidig som rettssaken mot Adolf Eichmann pågikk.
Rod Steiger ble tildelt BAFTA og nominert til Oscar for fremstillingen av den traumatiserte pantelåneren som hadde mistet familien under holocaust. Noen kritikere i samtiden beskrev filmen som den viktigste på mange år, andre mente den var preget av liberale plattheter fremstilt i pretensiøs stil.
Med Pantelåneren forlot Lumet den stramme teaterrammen og laget en film i typisk kino-stil med hyppige skifte av scener, flashbacks og opptak på gater og andre steder utendørs.
Filmbransjens såkalte produksjonskode (selvsensur) tillot i utgangspunktet ikke visning av filmen på grunn av nakescener; Lumet fikk unntak fra reglene og filmen ble vist fra mars 1965. I praksis var unntaket begynnelsen på slutten for selvsensuren og produksjonskoden ble i 1968 erstattet av et rating-system. I siste halvdel av 1960-tallet begynte New Hollywood (også kalt Hollywoods renessanse eller den amerikanske nybølgen) med større kunstnerisk frihet og djervhet hos regissørene.
I 1969 assisterte han og Joseph L. Mankiewicz Ely Landau i produksjonen av King: A Filmed Record... Montgomery to Memphis. Dette er en dokumentar om Martin Luther King Jr og borgerrettsbevegelsen. Den er satt sammen av originale filmopptak, inkludert Kings berømte tale "I have a dream" i Washington 1963. Mellom originalklippene la Lumet på klipp av et titall filmstjerner (inkludert Sidney Poitier, Charlton Heston og Burt Lancaster) som leste dikt og annen litteratur. Blant andre leste James Earl Jones fra Dick Gregorys selvbiografi..
Filmen er på 185 minutter og New York Times klaget over at den var for lang og at diktlesingen var avsporinger. Med unntak av Harry Belafontes bidrag ble stjernenes opptreden mellom originalklippene fjernet da dokumentaren ble gitt ut på video. Dokumentaren ble nominert til Oscar for beste dokumentarfilm. Filmen var Lumets eneste dokumentarfilm. Den har blitt anbefalt brukt i undervisning om karismatisk lederskap.
Landau sporet blant annet opp tilfeldige opptak av King fra tiden før han var særlig kjent, blant annet ved hendelsene i Montgomery i 1955. Filmen omfatter de viktigste hendelsene i Kings politiske virke og ble ikke ledsaget av fortellerstemme. Det sammensatte materialet utgjorde til sammen over 4 timers spilletid. Landau laget en kortere versjon som ble vist på kino over hele USA og der billettinntektene skulle gå uavkortet til organisasjonen stiftet av King. Filmen ble vist samtidig i flere hundre kinoer 24. mars 1970. Landau hadde tidligere produsert Lumets film The Pawnbroker.