davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Петко Славейков (жилищен комплекс)

„Петко Рачов Славейков“ (за по-кратко изписван и като „П. Р. Славейков“ или само „Славейков“) е вторият по големина жилищен комплекс в Бургас, след Меден рудник. Той е разположен в северозападната част на Бургас, а населението му е 32 766 души към 2017 година. Кварталът носи името на българския възрожденски поет и политик Петко Рачов Славейков.
Строителството на жилищния комплекс започва през 60 – 70-те години на XX век. Комплексът е застроен с панелни блокове и ЕПК кооперации построени основно през 70-те и 80-те години на XX век, а в последните години с нови, луксозни тухлени сгради.
Жилищен комплекс „П. Р. Славейков“ е вътрешен комплекс, няма излаз на Черно море. Съставен е предимно от жилищни блокове, като най-високите са 18-етажни. През последните няколко години се забелязва преориентация в строителството, като се изграждат предимно модерни многоетажни кооперации. Тук се намира и най-дългият жилищен блок в България – това е блокът в квартала с номер 55, чиито входове са означени с букви от азбуката, започващи от вход „А“ и стигащи чак до вход „Ч“, т.е. 23 входа (не са 24; липсва вход с буква „Й“.)
На територията на „П. Р. Славейков“ се намира също и модерният четиризвезден хотел „Мираж“, отворен през 2003 г., който със своите 95 метра е най-високата сграда в град Бургас.
Кварталът разполага с 5 училища (НБУ „Михаил Лъкатник“, ОУ „Антон Страшимиров“, СОУ „Димчо Дебелянов“ и СОУ „Константин Преславски“), както и с много целодневни детски градини. Тук е изграден и един от корпусите на университета „Проф. Д-р Асен Златаров“. В близост до университета ще се намират новостроящите се жилищни сгради – ВХТИ Парк, ВХТИ Парк 2 и Тифани Резиденс.
Разположен непосредствено на входа на град Бургас, комплексът разполага с много добра инфраструктура и е сред най-бурно развиващите се части на града. Комплексът граничи с Индустриалната зона, където е разположен хлебозавода, „Хемус“ АД и други предприятия, в него са изградени множество хипермаркети като „Билла“, „Технополис“, „Търговската къща“, „Анет“, „Мастърхаус“, „Практикер“, „Кауфланд“, „Лидл“, „Т Маркет“, магазин на спортната верига „SPORT DEPOT“ и др. В него се намира и вторият мол в Бургас – „Галерия Бургас“. В близост до мола се намира новия плувен басейн Парк Арена ОЗК, както и луксозния комплекс Central park.
В „П. Р. Славейков“, непосредствено до пазара на квартала се намира една от най-големите спортни зали в град Бургас – зала „Младост“, където волейболният отбор „ВК Нефтохимик 2010“ играе домакинските си срещи. Кварталът има и сравнително голям квартален парк.
Комплексът се обслужва от 6 автобусни линии и 1 нощна линия: Б2, Б12, Бо, 9, 11, 12 и нощната линия Н, обслужвани от „Бургасбус“. Връзките на „П. Р. Славейков“ с доста от останалите части на Бургас се осъществяват от 2 от тях – автобусни линии 11 и 12, които го свързват с центъра на Бургас, ЖП гарата и с някои от другите квартали на Бургас като ж.к. „Зорница“, ж.к. „Лазур“ и ж.к. „Братя Миладинови“.
Едропанелно строителство

Панелен блок (неформ. панелка) е жилищен блок, построен от стандартни стоманобетонни елементи (панели), произведени предварително в специално промишлено предприятие – домостроителен комбинат.
До края на 80-те години на ХХ век на територията на България са функционирали 30 домостроителни комбината (ДК), произвеждащи елементи за сгради по различни номенклатури.
Първите едропанелни жилищни сгради в България са построени през 1958-59 г. в ж.к. Толстой в София по разработки на Института за типизация и индустриализация на строителството (Нипро ИТИС). След тези експерименти през 1963 г. на Нипро ИТИС и на организациите „Главпроект“ и „Софпроект“ е възложено да изработят номенклатурата Бс-2-63 (обединена) за 4 и 6 етажа с малко надлъжно междуосие 3,60 m и напречно 2х5,10 m. По тази номенклатура в София е строено в ж.к. Свобода, Дружба 1, Сухата река, Младост 1 и др. Тази номенклатура е използвана от ДК през периода 1963–66 г. Такива панелки има и в квартал „Редута“ на улица „Погледец“.
На базата на 2-63 (обединена) през 1965 г. ИПП „Софпроект“ разработва номенклатурата Бс-VIII-Сф, която вече е за сгради с осем етажа за сеизмични райони. Междуосията са същите както при предходната. Използвана е в София и в други градове на страната. По нея в София са строени сгради в жилищните комплекси Младост 1, Дружба 1, Света Троица, Гевгелийски, Красна поляна, Илинден и др. Като цяло не получава голямо разпространение. Използването ѝ е прекратено през 1972 г.
През 1964 г. Нипро ИТИС разработва номенклатурата Бс-2-64. Производството на сгради по нея започва в ДК-2 в Земляне и затова тя е по-известна като 2-64 „Земляне“. Тя се характеризира с надлъжно междуосие 3,20 m и напречно 2х5,76 m. Най-характерната отличителна черта на тази номенклатура е изнесената напред стълбищна клетка, където се намира асансьорът, който спира на площадките между етажите. Тази номенклатура в този ѝ вид се използва до 1969 г., когато бива преработена от Нипро ИТИС, като ѝ е добавено и междуосие 3,60 m. Тази модификация е известна като Бс-2-69 (в други източници сигнатурата е Бс-VIII-НипроИТИС-69). Това е втората по популярност номенклатура в София, а сгради по нея са строени и в други градове на страната. Използвана е до края на 1970-те години.
През 1969 г. ИПП „Софпроект“ разработва номенклатурата Бс-69-Сф (в други източници е означена като Бс-V-VIII-Сф), която да замени разработената от тях Бс-VIII-Сф. И тази номенклатура предлага надлъжно междуосие 3,60 m, но напречното вече е по-голямо. Това е номенклатурата, по която са построени най-много секции в София, а е доста популярна и в останалите градове на България. Внедрява се в производство през 1972 г. и се използва до ликвидирането на едропанелното строителство в България през първата половина на 1990-те години. През годините тя търпи различни модификации (Бс-69-Сф-Уд, БП-87 и т.н.), като се обогатява с различни видове секции (крайни, ъглови и др.) или незначително се променя фасадата (най-вече прозорците на стълбищните клетки).
Стоян Заимов (квартал на Сливен)

„Стоян Заимов“ е квартал на българския град Сливен. Състои се от 39 жилищни блокa, къщи няма. Разделен е от бул. „Бургаско шосе“ и ул. „Илинденско въстание“ на три части: северна (13 блока), източна (7 блока) и южна (19 блока – 6 тухлени и 13 панелни).
Разположен е в източната част на Сливен, около бул. „Бургаско шосе“. На север граничи с ж.к. „Младост“ и парка на военната болница, на юг – с кв. „Даме Груев“ и военно поделение 22220, на запад – със Смесена многофункционална зона-Бургаско шосе и кв. „Руски“, на изток – с военни поделения и ж.к. „Младост“.
Кварталът е изграден за настаняване на военнослужещи и първоначално носи името „Владимир Заимов‟. Създаването му започва с построяването на няколко едноетажни постройки част от тях са разрушени, а останалите се намират северно на квартала и са превърнати в циганска махала. След това са изградени няколко по-ниски блока, постепенно височината на сградите нараства, като най-високите блокове 78 и 80 са на по 12 етажа. Началото на панелното строителство в кв. „Владимир Заимов“ е дадено с блок 79, чието строителство започва през 1985 г. и завършва през месец февруари 1986 г. Блок 79 е и първият (за сега единствен) саниран блок в квартал Стоян Заимов по Националната програма за енергийна ефективност на многофамилни жилищни сгради. На мястото на закрити военни поделения от южната страна на квартала са построени още панелни жилищни блокове и детска градина „Зорница‟. След 1990 г. кварталът е преименуван на „Стоян Заимов“.
В квартала няма училище, детска градина „Зорница‟ е открита през 1990 г. Между ж.к. „Заимов“ и ж.к. „Младост“ се намира филиал на Технически университет – София. От южната страна на бул. „Бургаско шосе“ се намира стадион „Академик‟ (бивш „Военен стадион‟).
В квартала няма значими стопански предприятия.
dariknews.bg
Лев Толстой (жилищен комплекс)

„Лев Толстой“ е жилищен комплекс, който се намира в северната част на София. На юг от него е транспортният възел, свързващ центъра на столицата и северната промишлена зона. На запад комплексът граничи с жк „Надежда-2“, на север с жк „Свобода“, а на изток с бул. „Рожен“.
Комплексът се намира в непосредствена близост до северната индустриална зона на столицата – дели ги само бул. „Рожен“. На няколко десетки метра са разположени текстилният завод „Осми март“ и някои от цеховете на мебелния комбинат „Москва“. Допреди 13 – 14 години, когато заводите са работели с пълна мощност, въздухът е бил един от най-замърсените в столицата. Сега подобен проблем не съществува, защото повечето предприятия в района са пред ликвидация и не работят.
Застрояването на жк „Толстой“ е започнало преди повече от 50 години и зеленината в междублоковите пространства е много, което спомага за намаляване на шумовите натоварвания.
На места в комплекса подземната инфраструктура е стара и особено зимно време авариите са чести.
Канализацията и електроснабдителната мрежа са в по-добро състояние в кварталите, където са строени по-новите блокове. Както в повечето крайни комплекси вътрешнокварталните улици в жк „Толстой“ също са изпълнени с дупки. Големият недостатък на квартала е, че много от вътрешните улици са прекалено тесни. Това важи най-вече за улиците, разположени около половинвековните блокчета с гредоред, в източната част на комплекса.
За пътуване от и до комплекса могат да се ползват трамваите 11, 12 и 19 и автобусите 83, 85, 86 и 108.
В жк „Толстой“ има доста голямо разнообразие от блокове.
В североизточната част на комплекса (в близост до пресечката на бул. „Рожен“ и ул. „Ген. Никола Жеков“) има няколко блока, чиято възраст е над половин век. Те са двуетажни и са с гредоред. Допреди петнайсетина години те са били собственост на завод „Осми март“ и част от техните апартаменти са били давани под наем на работещите в завода.
Първите панелни блокове в България са били построени именно в жк „Толстой“ в края на 50-те години. Най-старите панелки са без балкони, но голямото им предимство е външната мазилка от хераклит, която има доста добри топлоизолационни качества. Сгради, строени в по-ново време, са високите блокове ЕПК срещу завод „Осми март“ и осеметажните панелни блокове с номера от 50 до 56 по протежение на бул. „Република“, които са градени през 1978 г. В комплекса има останали и малки къщи със или без дворчета, които не са били разрушени по време на застрояването с блокове.
Лазар Парашкеванов

Лазар Парашкеванов е български архитект.
Лазар Парашкеванов е роден на 20 септември 1890 година в село Хотница, тогава Княжество България. Участва в Балканските войни (1912 – 1913) и Първата световна война (1914 – 1918), след което завършва инженерство и архитектура в Прага (1920).
Парашкеванов е близък с водача на Българския земеделски народен съюз (БЗНС) и министър-председател Александър Стамболийски, който му възлага проектирането на сграда за Съюзен земеделски дом между ул. „Врабча“ и бул. „Дондуков“ в София. След поредица преработвания проектът е реализиран в средата на 50-те години. Освен от БЗНС сградата се използва и от Народната опера. Сред проектите на Парашкеванов са и първите жилищни кооперации в София през 20-те години, както и стадион Георги Аспарухов – Герена през 1963.
Умира на 1 октомври 1977 г. в София и е погребан в Централните софийски гробища.
На архитект Лазар Парашкеванов е наречена улица в квартал „Люлин“ в София (Карта).
Българска инвестиционна банка

Българската инвестиционна банка (БИБ) е държавна банка в България. Нейната основна функция е да обслужва държавните инвестиции, както и да кредитира кооперативното и частно жилищно строителство.
БИБ е създадена по време на национализацията и консолидирането на банките през 1947 година. С прокарания от комунистическото правителство закон в страната остават две държавни банки - Българска народна банка (БНБ) и Българска инвестиционна банка. Повечето съществуващи дотогава банки са присъединени към БНБ, а в новосъздадената БИБ са включени Българска ипотекарна банка и национализираните активи на спестовно-строителните кооперации, както и дългосрочните активи на включените в БНБ банки.
През 1967 година БИБ е присъединена към БНБ.
Quarter (urban subdivision)

A quarter is a part of an urban settlement. A quarter can be administratively defined and its borders officially designated, and it may have its own administrative structure (subordinate to that of the city, town or other urban area). Such a division is particularly common in countries like Bulgaria (Bulgarian: квартал, romanized: kvartal), Croatia (četvrt), France (Quartier), Georgia (კვარტალი, k'vart'ali), Italy (Quartiere), Romania (Cartier), and Serbia (четврт / četvrt). It may be denoted as a borough (in English-speaking countries), Portugal/Brazil (bairro), Spain (barrio); or some other term (e.g. Cambodia (សង្កាត់ sangkat), Germany (Stadtteil), and Poland (dzielnica)).
Quarter can also refer to a non-administrative but distinct neighbourhood with its own character: for example, a slum quarter. It is often used for a district connected with a particular group of people: for instance, some cities are said to have Jewish quarters, diplomatic quarters or Bohemian quarters.
Most ancient Roman cities were divided to four parts, called Quarters, by their two main avenues: the Cardo and the Decumanus Maximus.
Astra 4A

Astra 4A (originally Sirius 4) is one of the Astra communications satellites owned and operated by SES at the Astra 5°E orbital slot providing digital television and radio broadcasts, data, and interactive services to Nordic countries, eastern Europe and sub-Saharan Africa in the 11.70 GHz-12.75 GHz range of the Ku band and 18.8 GHz-21.75 GHz range of the Ka band.
The satellite was launched in November 2007 as Sirius 4 by SES Sirius. At that time, SES owned a 75% shareholding in SES Sirius, which was increased to 90% in 2008 and to 100% in March 2010. In June 2010, the affiliate company was renamed SES Astra (then a subsidiary company of SES) and the Sirius 4 satellite was renamed Astra 4A.
Astra 4A provides three Ku band broadcast beams - the Nordic beam to Denmark, Norway, Sweden and Finland, the European beam to Eastern European and Baltic countries including Belarus, Bulgaria, Estonia, Latvia, Lithuania, Romania, Russia and Ukraine, and the African beam to sub-Saharan Africa.
Reception is possible on dishes as small as 60 cm from all three beams, with reception from the European beam across Europe and from the African beam across sub-Saharan across Africa with dishes of 90 cm-120 cm.
The satellite also carries a dedicated payload of two transponders for Ka band services, for applications such as interactive and contribution services. Both uplink and downlink within the African footprint are available, and also inter-connectivity between Africa and Europe so broadcasting out of Europe is available without the need for expensive fibre ground links.
Five of these African beam transponders are contracted with ETV and Globecast having signed one transponder each and three transponders signed by On Digital Media for the South African TopTV network.
Co-located with Astra 4A at 5°E is the SES-5 satellite. Launched in July 2012, this satellite provides a similar European and African coverage and was originally named Sirius 5, but renamed to Astra 4B in 2010 and then to SES-5 in 2011.
The Astra 4A designation was originally given in June 2005 to 33 transponders of the NSS-10 craft (itself formerly called AMC-12) owned by another then subsidiary of SES, SES New Skies, and positioned at 37.5° west for broadcast, data, and telecommunications into Africa.
For the current spacecraft, the Astra 4A designation originally applied only to the FSS Africa beam that provides six 36 MHz transponders for sub-Saharan Africa. The remainder of the spacecraft was called Sirius 4 at that time (from November 2007 to June 2010).
Astra 3B

Astra 3B is one of the Astra communications satellites owned and operated by SES, launched in 2010 to the Astra 23.5°E orbital position providing digital television and radio for direct-to-home (DTH), and the AstraConnect two-way satellite broadband services across Europe and the Middle East.
The satellite is also used to provide the one-way Othernet internet access service to Europe that, using small lightweight receiver stations, is designed to eventually provide news, weather, educational and other media to communities with no other access to the internet.
Astra 3B was used by SES to broadcast its first demonstration Ultra-high-definition television (UHDTV) (8K) television signal in May 2018.
In the summer of 2023, Astra 5B was moved from 31.5° East to co-locate with Astra 3B at 23.5°E. Subsequently, Astra 5B was renamed Astra 3C and broadcast channels on Astra 3B began to be transferred, prompting speculation that Astra 3B was reaching the end of its commercial life some two years short of the planned mission duration.
The satellite provides three broadcast beams, of horizontal and vertical polarisation that cover three areas of the Earth's surface. The Pan-European Wide beam provides DTH reception on 60 cm dishes across Europe from Spain to the Black Sea and from Greece to Scandinavia. The European spot beam (for central and eastern Europe) and the Middle East spot beam (the Arabian Peninsula, Iran and Iraq) provide for contribution and distribution services, and data and Internet Protocol (IP) trunking services between the two regions with Ka-band uplink and downlink used in Europe and Ku-band in the Middle East.
Astra 3B was finally launched on 21 May 2010, at 22:01 UTC, after nearly two months delay caused by technical problems to the main stage pressurization system of the Ariane 5 launch vehicle, including two on-the-launch-pad postponements on 24 March 2010 and 9 April 2010.
Astra 3B became commercially operational in June 2010 to initially provide DTH broadcast services mainly to the Benelux region and Eastern Europe as well as the two-way broadband service, ASTRA2Connect across Europe and the Middle East. In January 2011, Astra announced that Bulgarian DTH operator Satellite BG would launch a package of more than 60 standard definition channels and 12 high definition channels, including sports, film, factual and children's television, and all major Bulgarian public and commercial services on 1 February 2011, using three transponders on Astra 3B to reach television homes across Bulgaria.
The deployment of Astra 3B helped to optimize the spectrum use at 23.5° East and enabled SES to release the Astra 1E and Astra 1G satellites previously at 23.5° East for use at other orbital positions.
Antonio Bibalo

Antonio Gino Bibalo (1922–2008) var en italiensk-norsk pianist og komponist innen samtidsmusikken.
Antonio Bibalo var utdannet i piano ved konservatoriet i Trieste der han tok diplom i 1946. Han var tysk krigsfange under andre verdenskrig. Han studerte i London (1953) under Elizabeth Lutyens, en av tolvtone-pionerene.
Han flyttet til Norge i 1956, og ble norsk statsborger i 1968. De første årene i Norge livnærte han seg som barpianist. Som komponist skrev han flere soloverker for piano, to pianokonserter, to symfonier, og en rekke verk for kammermusikk (Autunnale, 1968, og The Savage, 1983).
I 1970 ble Bibalo tildelt Vestfold fylkeskommunes kunstnerpris. I 1992 fikk han St. Olavs Orden og Lindemanprisen (1992). Fra Norsk Komponistforening mottok Bibalo flere ganger utmerkelsen Årets verk for sine musikkdramatiske verker; første gang for: Pinocchio (1969), dernest for Gengangere (1981), senere for Macbeth (1990) og til sist for Glassmenasjeriet (1996). I 1975 mottok Bibalo Norsk kulturråds Musikkpris 1975 for operaen Frøken Julie. Han ble nominert til Edvard-prisen 1999 i klassen samtidsmusikk - større verk for 5 Frammenti Sinfonico.
Bibalo har en stor og allsidig produksjon som viser en utviklet sans for dramatisk musikk; en betydelig del av hans verker er skrevet for scenen. Sitt internasjonale gjennombrudd fikk han med operaen The smile at the foot of the ladder (1958/1962), som var basert på Henry Millers roman av samme navn. Uroppførelsen i Hamburg i 1965 ble en suksess. En enda større suksess ble operaen Frøken Julie (1975), som var basert på Strindbergs drama Fröken Julie. For Kieleroperaen skrev Bibalo operaen Gjengangere (1981) med Ibsens skuespill som utgangspunkt. Hans siste opera, Macbeth, bygget på Shakespeares drama og ble urfremført ved Den Norske Opera under ISCM Verdensmusikkdagene i Oslo i september 1990.
Bibalos øvrige produksjon er for en stor del ren instrumentalmusikk. To klaverkonserter og to symfonier kan trekkes frem som eksempler på denne produksjonen: for hans eget instrument, klaveret, finnes flere sonater og en suite. Av kammermusikk kan man fremheve blant annet Autunnale (1968), The Savage (1982/83), 2 blåsekvintetter og en strykekvartett.
Bibalo var bosatt i Larvik, hvor han ble utnevnt til æresborger i 1996.
Bibalos virke som komponist spenner vidt; fra musikkdramatiske verker, både operaer og ballettforestillinger, til orkester- og kammerverk samt stykker for klaver og vokal.
Erik Stenstadvold

Erik Stenstadvold (født 1948) er en norsk gitarist og professor ved Norges musikkhøgskole. Han er kjent fra flere plateutgivelser og forskningsstudier av blant andre Antoine Meissonnier.
Med Martin Haug har han utgivelser av Antone de Lhoyers musikk. Med Mona Julsrud har han spilt lutt.
Stenstadvold har vært i ledelsen for Norsk Tonekunstnersamfund.
Sven Lundestad

Sven Lundestad (født 15. januar 1950) er en norsk gitarist som i 1997 ble landets første professor i klassisk gitar ved Norges musikkhøgskole.
Lundestad er fra Greåker i Sarpsborg. Etter at han i april 1974 ble den første som debuterte i Universitetets Aula på klassisk gitar i Norge, uttalte Reimar Riefling at han var «kosmopolitisk». Han spilte deriblant den Fartein Valen-lignende «3 utkast», på engelsk utgitt som «Three inventions», som Halvor Haug hadde tilegnet debutanten. I februar 1975 var han i semifinalen i nordisk med ni andre, deriblant Erik Stenstadvold, som hadde debutert like etter Lundestad.
I samarbeid med NRK hadde han på 1980-tallet undervisningsprogrammer i gitarspill, og i den forbindelse ga han ut en rekke bøker under tittelen Spill gitar!. I hjembyen har han siden 1980 arrangert Norsk Gitarfestival, men den ble nedlagt i 2007, i 2008 var Lundestad med i Bergen Gitarfestival.
En av hans viktigste konserter var da han spilte alene i Wigmore Hall London i 1983. I gruppa The Norwegian Guitar Duo' med Geir-Otto Nilsson var han i Wigmore Hall den 27. februar 1987 og ga ut plate i 1988. På eget plateselskap Okapi Records i Fredrikstad har han utgitt plater. I 1996 fikk fem stjerner og ble kalt «kosmopolitisk» av riksavisen VG.
Sven Lundestad er far til Alexandra Bråten som sang i Draumir. Gitaristen Nils Petter Nyrén er hans fetter.
Oslo Strykekvartett

Oslo Strykekvartett er en norsk strykekvartett etablert i 1991.
Den ble etablert av Geir Inge Lotsberg og Per Kristian Skalstad fiolin, Are Sandbakken bratsj og Øystein Sonstad cello. I 2007 gikk Skalstad ut og Liv Hilde Klokk ble ny 2. fiolinist. I 2018 kom Magnus Boye Hansen med da Are Sandbakken sluttet. De har debutert i Wigmore Hall 1998 og Carnegie Hall 2005, samt fremført Beethoven, en forestilling med samtlige hans verker. De vant Spellemannprisen 2013 i klassen klassisk for The Schubert Connection.
Navnet Oslo Strykekvartett har også vært brukt tidligere. I perioden 1938 til 1948 eksisterte det en kvartett med samme navn bestående av Gunnar Ørbeck og Øivind Bergh/Kai Angel Næsteby fiolin, Eilif Gunstrøm bratsj og Arne Melsom/Hans Balchen cello.
I 1968 ble navnet brukt av en kvartett med Aage Kvalbein cello, Bjarne Fiskum og Virginia Dundas fiolin og Sven Nyhus bratsj.
I 1976 til 1978 var det navnet på kvartetten med John Arne Hirding og Reidar Elnan fiolin, Otto Berg bratsj samt Øyvind Ekorness cello.
I 1984 ble navnet brukt av Kjell Arne Jørgensen og Odd Hannisdal fiolin, Lars Anders Tomter, bratsj og Øystein Birkeland, cello.
Lars Kristian Brynildsen

Lars Kristian Holm Brynildsen (født 8. oktober 1954, død 17. august 2005) var en norsk klarinettist og dirigent.
Brynildsen var utdannet ved Norges musikkhøgskole og i Freiburg i Tyskland. Fra 1979 til 2005 var han soloklarinettist i Bergen filharmoniske orkester og han var medlem i Bergen Blåsekvintett i 25 år. Før han fikk jobb i Bergen var han soloklarinettist i Stavanger Symfoniorkester.
Brynildsen hadde flere solistoppdrag med BFO og underviste også ved Griegakademiet.
Fra 1986 til 1996 var Brynildsen sjefdirigent for Dragefjellets Musikkorps, og han tok i denne perioden to NM-titler for janitsjarkorps med korpset.
Brynjar Hoff

Brynjar Hoff (født 1. oktober 1940 i Orkdal i Trøndelag) er en norsk oboist.
Foreldrene hans var organist Erling Hoff (1910–1994) og organist og pianolærer Magnhild Bergljot Bakken (1915–96).
Han begynte å spille obo som 10-åring og ble profesjonell musiker alt som 15-åring da han ble solooboist i Trondheim Symfoniorkester og etter hvert også i Trondheim Kammerorkester. I 1958 flyttet han til Oslo og begynte i orkesteret ved Den Norske Opera da operaen begynte sin virksomhet i 1959. Fra 1965 var han i en årrekke alternerende solooboist i Oslo Filharmoniske Orkester. Han har jevnlig vært solist med Oslo Filharmoniske Orkester, Kringkastingsorkestret og andre norske orkestre. Han har dessuten vært med å starte flere treblåserensembler.
I 1965 startet han et langvarig samarbeid med pianist Robert Levin. Hoff har vært obosolist på rundt 30 innspillinger. Det er blitt spesialkomponert rundt 60 verker til ham. Han har gjennomført en rekke turnéer og konserter i utlandet.
Brynjar Hoff avsluttet sin musikalske karriere med en avskjedskonsert i Gamle Logen, Oslo 11. november 2003, akkompagnert av Kåre Nordstoga på klaver.
Håvard Gimse

Håvard Gimse (fødtr 1966) er en norsk klassisk pianist født og oppvokst på Kongsvinger der han seks år gammel lærte å spille piano. Gimse er utdannet ved Norges musikkhøgskole, Mozarteum i Salzburg og Musikkhøgskolen i Berlin. Han har mottatt en rekke priser, og har siden 1992 gitt ut mer enn 30 album, blant annet for NAIM, Naxos, Sony, Chandos og Simax. Han er professor ved musikkhøgskolen.
Han er bror av cellist Øyvind Gimse.
Karl Aagaard Østvig

Karl Aagaard Østvig (noen ganger germanisert til Oestvig) (født 17. mai 1889, død 21. juli 1968) var en norsk operatenor, operadirektør og sangpedagog.
Det norske historiske musikkarkiv regner ham som den største dramatiske tenor i norsk historie og anfører at han vær særlig beundret for sin tolkning av verker av Puccini, Strauss og fremfor alt; Richard Wagner. Stemmen hans ble beskrevet av sopranen Lotte Lehman som «en skinnende meteor». Selv om han reiste på turneer over hele verden og holdt konserter og spilte i operaer så var hans sangkarriere først og fremst knyttet til Østerrike og Tyskland fra hans debut og frem til han trakk seg tilbake i 1933. Fra 1932 bodde han i Oslo der han først og fremst virket som operadirektør og sanglærer. Han gjorde kun noen få innspillinger i løpet av sin karriere, alle for Polydor.
Han meldte seg inn i Nasjonal samling i 1940 og var medlem frem til krigens slutt. Etter krigen satt han en kort stund i fengsel på grunn av dette. Hans sønn, Karl Aagaard Østvig jr., falt som SS-Untersturmführer i 1944. Østvig ble dømt til to års fengsel.
XXXTentacions diskografi

Diskografien til den amerikansk rapperen XXXTentacion består av tre studioalbum. To av dem ble sluppet før rapperen døde 18. juni 2018, mens det siste albumet hittil ble utgitt etter hans død. Fra juni 2018 solgte han mer enn to millioner albumenheter i USA. XXXTentacion ble også sertifisert for salg av over 20 millioner album av Recording Industry Association of America (RIAA).
Bente Smaavik

Bente Helene Smaavik Borge kjent som Bente Smaavik (født 14. september 1964) er norsk rock-vokalist.
Hun dannet i 1987 gruppen Blonde on Blonde (senere Perfect Crime), som ga ut to album før de ble oppløst. Hun har også vært med i blant annet Road, Four Jets og B.S. on The Rocks og har også jobbet med mange andre musikere, blant annet Terje Tysland, Bernie Marsden (eks-Whitesnake) og Joe Lynn Turner (Rainbow, Deep Purple). Hun har også arbeidet med egne prosjekter, som for eksempel Bente Smaaviks Little Band. Hun var korist for gruppa TNT fra 2012 til 2019, og deltok også på bandets Japan-turné i mai 2014. Hun har også vært sanger og korist for Jan Holberg Project.
I 2013 og 2018 ga hun ut flere singler som soloartist med egne låter, og medvirket også på Victor Cito Borges (CITO) utgivelser. Arbeider med et nytt album sammen med sin låtskriver/bassist Victor Cito Borge (TNT, Autopulver, Jack in the Box, Ammunition), som også er hennes ektemann.
Albumet "Side Orders" er et prosjektalbum hvor hun tolker andre artister og låter som har betydd noe spesielt for henne. Første singel kom i 2020.
I mai 2019 var hun med på en live-innspilling med tittelen Live for real sammen med Wild Willys Gang og 40 years of Norwegian Rock History. De andre artistene som medvirket på denne utgivelsen var Gudny Aspaas, Willy Bendiksen, Hermod Falch, Geir Jahren, Kai Somby, Ola Aanje, George Karafotis og Svein-Erik Høybakken. Hun jobber per 2022 med prosjektet Close To You - The Carpenters - A Tribute (2022).
Startet Carpentersprosjektet "Close To You - The Carpenters - A Tribute" i 2022
Randi Birn

Randi Marie Ingebrigtsen Birn (født 1935 i Hammerfest) var en norsk litteraturviter og professor i litteratur.
Etter studier ved Universitetet i Oslo fra 1954 til 1960, tok hun doktorgraden med en avhandling om Marcel Proust (med tittelen Proust's "prepared" characters) ved University of Illinois i 1965. Samme år fikk hun en undervisningsstilling («Assistant Professor of Romance Languages») ved University of Oregon. Da hun i 1981 var en av redaktørene for boken Orion Blinded : Essays on Claude Simon, var hun professor i fransk språk ved University of Oregon. Utgivelsen Orion Blinded inneholder også en artikkel av professor Karin Holter, som var professor i fransk ved Universitetet i Oslo.
I tillegg til å utgi artikler og bøker om franskspråklige forfattere som Marcel Proust, Claude Simon, Paul Claudel og Jean Genet, skrev hun også bøker der hun presenterte norske forfattere for et engelskspråklig publikum. I 1977 utga Gyldendal en norsk oversettelse av Birns biografi om Johan Borgen.
Randi Marie Ingebrigtsen giftet seg med historikeren Raymond Birn og bosatte seg i Eugene i delstaten Oregon. Ekteparet fikk en sønn og en datter.
Slå tilbake voldgiften

«Slå tilbake voldgiften» er en singleplate som ble utgitt av plateselskapet MAI 17. februar 1975. Bandene Vømmøl Spellmannslag og Folk flest stod for hver sin låt, støttet av et kor bestående av 30 telefonsentralmontører. Plata ble innspilt og utgitt i forbindelse med at telefonsentralmontørene var i streik, og overskuddet fra salget gikk til telefonsentralmontørenes kampfond.
«250 Mann» ble gjenutgitt i 2016 på et samlealbum for plateselskapet MAI. «Aspeladden» ble tatt med på albumet Stå itj med lua i handa. «Aspeladden» siktet til Tor Aspengren.
Vømmøl Spellmannslag
med:
Folk flest:
med:
Lill-Ann Chepstow-Lusty

Lill-Ann Chepstow-Lusty (født 1960 i Oslo) er en norsk-britisk fotograf, kurator og artist. Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design anser Chepstow-Lusty som en av pionerene innen postmodernistisk fotografi.
Lill-Ann Chepstow-Lusty vokste opp i Eastbourne i England, med britisk far og norsk mor. Hun tok utdannelsen sin ved Eastbourne College of Art & Design, i Sussex, England, der hun studerte fotografi. Hun deltok i sin første utstilling på ICA, Institute of Contemporary Art, sammen med 34 andre kvinnelige fotografer i London i 1980. Chepstow-Lusty flyttet til Norge på starten av 1980-tallet. Hun ble den første kunstneren som hadde utstilling på Blitz i 1984, og i 1986 stilte hun ut fotografier på Cafe Vära. Utstillingen het FEelMALE, og handlet om å utforske grensene mellom det maskuline og feminine.
I 1987 ble hun ansatt som fotograf ved Kulturhistorisk museum. Der fotograferer hun for myntkabinettet. Hun har fortsatt som kunstfotograf på siden med egne prosjekter. I et intervju med nettmagasinet foto.no har Chepstow-Lusty uttalt at dette bidrar til å skape en balanse, og en avstand til de egne prosjektene når hun har museumsjobben.
Chepstow-Lusty er kjent for å ha utforsket mange ulike tema i sine utstillinger, fra nasjonalisme, seksualitet og homofili, norske cowboyer, moderne vikinger, homofile barn, transvestitter, identitet og samfunn. Bildene er ofte iscenesatte, og har en ironisk eller humoristisk tone. Chepstow-Lusty sier i intervjuet med foto.no at hun ofte bruker flere år på å bli kjent med de miljøene som prosjektene dekker, og at metoden derfor ligger tett på antropologi.
Chepstow-Lusty har hatt flere separatutstillinger, deltatt i gruppeutstillinger og har publisert flere bøker basert på prosjektene sine. I mai 2021 kjøpte Nasjonalmuseet opp åtte verk av Lill-Ann.
i 2010 ble Lill-Ann tildelt statens garantiinntekt for kunstnere for perioden 2010 - 2027. Chepstow-Lusty var kurator for utstillingen "Ja vi elsker frihet" ved Kulturhistorisk museum. Den ble holdt i sammenheng med grunnlovsjubileet i 2014. For dette og flere av fotoprosjektene sine fikk hun i 2018 Leif Preus Minnepris.
Separatutstillinger (utvalg)
Gruppeutstillinger (utvalg)
Dag Alveng

Dag Alveng (født 9. september 1953 i Oslo) er en norsk fotograf og billedkunstner.
Alveng er utdannet ved Trent Polytechnic i Nottingham i England (1976–1977).
Et utvalg av Alvengs separatutstillinger omfatter:
«Arena» in cooperation with Kjell Askildsen, 1998
«The Photographer Shoots Himself», The Museum of Contemporary Art, Oslo 2001 «DPT3», Kunstnernes Hus, Oslo 1983
Robert A. Robinson

Robert A. Robinson (født 15. november 1927 i Esparto, Woodland, California, død 4. januar 1996 på Bekkestua i Bærum, Norge) var en amerikansk fotograf som arbeidet i Norge på 1950-tallet og 1960-tallet.
Biografi:
I Norge er Robinsons bilder tilgjengelige i bildebyrået Samfoto.
Ina Otzko

Ina Otzko (født 1972 i Sandnessjøen) er en norsk billedkunstner. Hennes kunstneriske praksis utfolder seg gjennom fotografi, video, lyd, installasjon, performance, tekst og skulptur og manifesterer seg som minimale eller monumentale verk, intime og poetiske historier. Otzko debuterte på Høstutstillingen i 2006. Festivalkunstner Petter-Dass dagene i 2010, Festspillkunstner og hovedutstiller - Festspillene Helgeland 2022. Parallelt til eget kunstnerisk virke kuraterer hun og produserer utstillinger og prosjekter.
Otzko er kunst- og kulturpolitisk engasjert gjennom verv som styreleder for Nord-Norske Bildende Kunstnere (2015-2022), styremedlem i Norske Billedkunstnere siden 2019. Hun var medlem i kunstnerisk råd for LIAF i ti år (2011-2020) og er styremedlem i Artica Svalbard siden 2021. I 2018 mottok Otzko Twendeprisen, en kunstpris fra Stiftelsen Twende for sitt kunstneriske arbeid og engasjement. Otzko bor og arbeider i Norge og Italia.
Ina Otzko står bak web - og bokprosjektet 100 Norwegian Photographers ble utgitt av forlaget Hatje Cantz, lansert hos Fotografie Forum Frankfurt og presentert i den Norske Paviljongen under bokmessen i Frankfurt, oktober 2019.
William Travilla

William Travilla (født 22. mars 1920 på Santa Catalina Island i California i USA, død 2. november 1990 i Los Angeles), bedre kjent som bare Travilla, var en amerikansk Oscar-vinnende kostymedesigner i Hollywood. Han er blant annet kjent for klærne han designet for Marilyn Monroe i åtte av hennes filmer.
Travilla ble født i mars 1920 på Santa Catalina Island i California; dette er en stor øy ikke langt utenfor Los Angeles. Han var et vidunderbarn og fikk voksenundervisning på Chouinard Art Institute i Los Angeles fra han var åtte år gammel.
William Travilla begynte sin designerkarriere som 16-åring med selge kostymeskisser til burleskdanserinner i Los Angeles for rundt fem dollar stykket.
William Travilla kom i 1942 til Hollywood og arbeidet først med B-filmer. Han fikk imidlertid fikk kontrakt med Warner Bros. som 24-åring og var på dette tidspunktet den yngste kostymedesigneren som hadde kontrakt med ett av de store filmselskapene. Han jobbet for det meste med b-filmer, men dette endret seg etter at han vant Oscar for beste kostymedesign i 1950, for Don Juans eventyr.
Travilla jobbet for det meste hos 20th Century Fox og blant hans mest kjente filmer er Viva Zapata! (1952), Herrer liker blonde piker (1953), Gresskar i nød (1955), Og så kom regnet (1955), Men de giftet seg med brunetten (1955), Fryktløse menn (1955), Bus Stop (1956) og Pillenes paradis (1967). Han designet kostymene til Marilyn Monroe i åtte av hennes filmer. Blant disse er flere av hennes mest kjente filmkostymer.
William Travilla ble nominert til Oscar for beste kostymedesign tre ganger til, for Gift med en millionær (1953), Show business (1954) og The Stripper (1963).
På slutten av 1970-tallet designet Travilla for det meste for TV-produksjoner. En av hans mest kjente prosjekter fra denne perioden er miniserien Tornefuglene fra 1983, som skaffet han én Emmy-nominasjon. Han ble nominert til Emmy sju ganger og vant prisen to ganger: For The Scarlett O'Hara War (1985) og for én episode av Dallas.
I 1989, året før han døde, ble han belønnet med en Lifetime Achievement Award av Hispanic Designers Inc. I 2006 ble han posthumt innlemmet i Costume Designers Guilds Hall of Fame.
William Travilla døde av lungekreft 2. november 1990 på Good Samaritan Medical Center i Los Angeles.
Orry-Kelly

Orry George Kelly (født 31. desember 1897, død 27. februar 1964), bedre kjent som Orry-Kelly, var en australsk kostymedesigner i Hollywood. Han vant tre Oscar for beste kostymedesign, for En amerikaner i Paris, (1951) Les Girls (1957) og Noen har det hett (1959). I tillegg var han nominert for Gypsy – Stripteasedronningen (1962).
Han ble født i Kiama i New South Wales i Australia, og var kjent som Jack Kelly. Moren hans, som var opptatt av hagearbeid, hentet navnet Orry fra en østerriksk blomst. Faren hans, William Kelly, hadde blitt født på Isle of Man og jobbet som herreskredder i Kiama. Kelly studerte kunst i Sydney, gikk i lære som skredder og arrangerte utstillinger i butikkvinduer.
Han reiste til New York i 1921 for å satse på en skuespillerkarriere. Der delte han leilighet med Charlie Spangles og Cary Grant. Kelly malte veggmalerier på en nattklubb, noe som etterhvert førte til at han fikk arbeid hos Fox Film Corporation sin avdeling på østkysten. I tillegg designet han kostymer og kulisser for Shubert-revyene og George White's Scandals på Broadway.
I 1932 flyttet Kelly til Hollywood, der han arbeidet for alle de store filmselskapene; Warner Bros., Universal Pictures, RKO Pictures, 20th Century Fox og Metro-Goldwyn-Mayer. Han designet for en rekke av de mest kjente skuespillerinnene, inkludert Bette Davis, Kay Francis, Olivia de Havilland, Katharine Hepburn, Dolores del Río, Ava Gardner, Ann Sheridan, Barbara Stanwyck og Merle Oberon.
Kelly var kostymedesigner i en rekke kjente filmer, blant annet 42de gate (1933), Malteserfalken (1941), Casablanca (1942), Arsenikk og gamle kniplinger (1944), Harvey (1950), Oklahoma! (1955), Min fantastiske tante Mamie (1958) og Noen har det hett (1959). Han vant tre Oscar for beste kostymedesign, for En amerikaner i Paris, (1951) Les Girls (1957) og Noen har det hett (1959). I tillegg var han nominert for Gypsy – Stripteasedronningen (1962).
Under andre verdenskrig skrev Kelly spalten «Hollywood Fashion Parade» for International News Service, som ble eid av William Randolph Hearst.
Kelly døde av leverkreft i februar 1964. Han ble gravlagt på Forest Lawn Memorial Park i Hollywood Hills i California. Blant kistebærerne var Cary Grant, Tony Curtis, Billy Wilder og George Cukor. Minnetalen ble lest av Jack L. Warner. Kellys Oscar-statuetter gikk til Warners kone, Ann.
I 2000 ble han posthumt innlemmet i Costume Designers Guilds Hall of Fame.
Komponist

Komponist er en person som skriver (det vil si komponerer) musikk. Begrepet brukes spesielt om en person som noterer musikken slik at andre kan fremføre den. Dette skiller komponisten fra en improviserende musiker. En person som ikke lager musikk i skreven form kan også kalles komponist, da ikke alle musikalske sjangre avhenger av skreven notasjon. I denne sammenhengen vil komponisten være musikkens opphav, og vanligvis også den første til å fremføre musikken. I senere fremføringer vil så denne musikalske komposisjonen gjentas.
Jørn Hoel

Jørn Hoel (født 1957) er en norsk musiker, komponist og sanger. Han er kjent som soloartist og for sitt samarbeid med Steinar Albrigtsen og Tom Pacheco. Han er også kjent for sin hese røst, noe som skyldes at han er født med brusk på stemmebåndet.
Hoel ble født den 27. juli 1957 i Tromsø. Han begynte å spille i lokale grupper blant annet sammen med Steinar Albrigtsen i 1970-årene. Som sanger og låtskriver kom han med sin første plate, Ubarbert, i 1982. Fire år senere deltok han i Melodi Grand Prix med «Inkululeko», og han kom på en andreplass.
Det store gjennombruddet kom i 1987 med Varme ut av is. Albumet inneholdt blant annet låtene «Har en drøm» og «Ei hand å holde i», begge med musikk av Svein Gundersen og tekst av Trygve Hoff. «Har en drøm» ble også brukt som filmmusikk til filmen Drømmeslottet i 1986. For suksessen med dette albumet ble han kåret til Årets spellemann under Spellemannprisen 1987.
I 1989 ga han ut bluesalbumet Love Will Make You Do Things You Know Is Wrong som bare ble gitt ut i 3000 eksemplarer, og som regnes som et samleobjekt. Etter denne utgivelsen var han tilbake med sin hese stemme og sine kjærlighetssanger utover 1990-årene. I 1990 ble han tildelt Gammleng-prisen i klassen pop.
Hoel har samarbeidet med Steinar Albrigtsen gjennom hele sin karriere, og i 1997 ga de to ut sitt første album sammen: Get Together. Høsten 2007 ga han ut albumet På grunn av dæ som var hans første studioalbum på sju år. Høsten 2009 ga Albrigtsen og Hoel ut albumet Two Rivers One Road, som var duoens andre felles utgivelse.
I 2014 deltok Hoel i NRK-programserien The Hit, hvor kjente artister fremførte sangene til ukjente låtskrivere. Hoel kvalifiserte seg til finalerunden i programmet. Han var også en av deltakerne i NRK-serien Stjernekamp høsten 2014.
List of 21st-century classical composers

This is a list of 21st-century classical composers, sortable by name, year of birth and year of death.
The list includes composers who have made classical music since 2001. The 21st century is defined by the calendar rather than by any unifying characteristics of musical style or attitude, and is therefore not an era of the same order as the classical or romantic. However, the century to date can be considered a continuation of the postmodern era that began during the 20th century and differs from the earlier modernist era in matters of attitude more than style.
Painter and his Pug

The Painter and his Pug is a 1745 self-portrait created by William Hogarth featuring his pug dog, Trump. He began the portrait a decade earlier. The portrait was originally created with the intention of Hogarth wearing formal attire, but was changed to the informal attire sometime during the painting process.
In the portrait, Hogarth himself is in a painting as the pug is alongside him, making Trump "real" as opposed to the created person. The dog is indifferent to the painting, to the books and to the painting palette (which shows Hogarth's Line of Beauty). So the painting seems to be a Vanitas still life. But, as an ironic disruption, the cloth behind the dog comes out of the painting.
The painting is part of the collections of the Tate Gallery.
List of Oceanian Jews

The vast majority of Jews in Oceania (estimation 120,000) live in Australia, with a population of about 7,000 in New Zealand (6867, according to the 2013 NZ Census). Most are Ashkenazi Jews, with many being survivors of the Holocaust arriving during and after World War II. More recently, a significant number of Jews have arrived from South Africa, Israel, the United Kingdom and Russia. The official number of people who practised Judaism in the 2001 census was only 121,459 but this number is expected to be much higher, as it did not count those overseas (i.e. dual Australian-Israeli nationals) or many non-practicing Jews who prefer not to disclose religion in the census are more common. Since the arrival of the First Fleet in 1788, Australia's Jewish population has hovered around 0.5% of the total counted.
The vast majority of Australia's Jews live in inner suburbs of Melbourne and Sydney with smaller populations, in numerical order, in Perth, Brisbane, the Gold Coast and Adelaide. Currently, there are also recognised communities in Ballarat, Bendigo/Castlemaine, Canberra, Geelong, Gosford, Hobart, Launceston and Newcastle.
In Melbourne, the Jewish population centre is Caulfield where there are streets with nearly a 100% Jewish population; the main areas of settlement spread out from Caulfield in two arcs: south through St Kilda, Elwood, Elsternwick, Brighton, Moorabbin and right down to Frankston; east through Toorak, Malvern, Hawthorn, Kew, Balwyn to Doncaster. In Sydney the major areas of Jewish settlement are in the east and on the North Shore, in particular the suburbs of Bondi, Dover Heights, Rose Bay, Vaucluse, St Ives and Hunters Hill.
In New Zealand, most Jews live in Auckland and Wellington with smaller populations in Dunedin and Christchurch. Dunedin synagogue has possibly the world's southernmost Jewish congregation.
The following is a list of prominent Oceanian Jews, arranged by country of origin.
Peter Nicolai Arbo

Peter Nicolai Arbo (18 June 1831 – 14 October 1892) was a Norwegian historical painter, who specialized in portraits and allegorical scenes from Norwegian history and the Norse mythology. He is most noted for The Wild Hunt of Odin, a dramatic motif based on the Wild Hunt legend and Valkyrie, which depicts a female figure from Norse mythology.
Peter Nicolai Arbo grew up at Gulskogen Manor in Gulskogen, a borough in Drammen, Norway. He was the son of headmaster Christian Fredrik Arbo (1791–1868) and his wife Marie Christiane von Rosen. His brother Carl Oscar Eugen Arbo was a military medical doctor and a pioneer in Norwegian anthropologic studies. Arbo's childhood home, Gulskogen, was built in 1804 as a summer residence for his older cousin, lumber dealer and industrialist Peter Nicolai Arbo.
Arbo started his art education with a year at the Art School operated by Frederik Ferdinand Helsted (1809–1875) in Copenhagen (1851–1852). After this, he studied at the art academy in Düsseldorf. From 1853 to 1855 he studied under of Karl Ferdinand Sohn, professor of Kunstakademie Düsseldorf, and from 1857 to 1858 under Emil Hünten who was a battle and animal painter. At Düsseldorf he was for some time a private student of the religious painter, Otto Mengelberg. He had contact with Adolph Tidemand and became a good friend of Hans Gude both of whom were professors at the art academy in Düsseldorf. He is associated with the Düsseldorf school of painting.
In 1861 Arbo returned to Norway and the following year he went on a study trip together with Gude and Frederik Collett. In 1863 he painted the first version of Horse flock on the high mountains, a motif he later on took up again several times. The version from 1889 is at the National Museum of Art, Architecture and Design (Norwegian: Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design) in Oslo and is considered one of the most important of his works.
From 1863 he lived in Paris until 1870, when he moved back to Norway and settled in Oslo where he was appointed director of the Art School.
In 1866 he was appointed Knight of the Royal Norwegian Order of St. Olav and Knight of the Order of Vasa. He held numerous positions, including as a juror in Stockholm in 1866 and Philadelphia in 1876, and was Commissioner of the Viennese art department exhibition in 1873. He was also a member of the National Gallery Company from 1875 and director of the Oslo Kunstforening (Oslo Art Society) from 1882 until his death.
Drammens Museum (Norwegian: Drammens museum for kunst og kulturhistorie) is located in the heart of Drammen, on the southern side of the Drammen River. In earlier years this was an area of elegant country houses on the magnificent landed property known as Marienlyst. Exhibits of the museum include items from the historical and cultural background of Norway. Drammen museum consists of five departments including Gulskogen Manor, the childhood home Peder Nicolai Arbo, where some of his works are on display.
His works can also be found in private collections and at the Nasjonalmuseet (National Museum of Art, Architecture and Design).