davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Villa de Leon

Villa de Leon, also known as the Kauffman Estate, is a historic 35-room, 10,277 sq ft (954.8 m) Italian Revival mansion in the Castellemmare neighborhood of Pacific Palisades.
The mansion overlooks Pacific Coast Highway and the Pacific Ocean and is situated in close proximity to the Getty Villa. It was designed by prominent Los Angeles architect Kenneth A. MacDonald Jr. in 1926 for Austrian builder and investor in wool Leon Kauffman and his wife Clemence.
The building has 35 rooms, including 9 bedrooms, 11 bathrooms, a grand salon (32 x 64 ft.), a library, a circular dining room, a butler’s pantry, an elevator and a seven-car garage. The construction price of Villa de Leon was $1 million (equivalent to ~$17 million in 2022) and included a central vacuum, hand-made crystal chandeliers, Italian tiles with gold grouting, imported marbles, hand-carved wooden beams, mahogany paneling from Thailand, wrought-iron gates. The Villa de Leon took about five years to complete.
Villa de Leon was used as a filming location for the 1973 cult classic Blackenstein as Dr Stein's castle-like residence. Many features of the home was shown including the famous grand staircase and various exterior/interior shots which showcase the architecture and period antique furniture.
Villa de Leon has been used in many high-profile music videos, commercials and printed ads, such as Beyonce's "Haunted," Lady Gaga's "Paparazzi," Britney Spears's "My Prerogative" body fragrance commercial, Camila Cabello's "Liar", Ariana Grande, Miley Cyrus and Lana Del Rey's "Don't Call Me Angel", Taemin's "Press Your Number", Selena Gomez’s "Love On", Rod Stewart's Christmas special Rod Stewart: Merry Christmas, Baby, and shoots featuring Heidi Klum, Victoria Beckham, Robert Pattinson and Reese Witherspoon.
Its highly recognizable grand staircase has been a major focal point in several of these videos and photographs, as has its balconies and their balustrades, including their appearance on the cover of English rock band Procol Harum's 1973 album, Grand Hotel.
In 2011, Foster The People filmed music video for the song Call It What You Want and in 2019, Tyler, the Creator's music video "A BOY IS A GUN*" was filmed in the villa.
Villa de Leon was partially damaged in the Palisades Fire and has often been incorrectly identified as the J. Paul Getty Museum by many mainstream news outlets throughout coverage of the fire.
Pufuleți

Pufuleții de porumb sau puffcorn sunt cereale umflate sau extrudate preparate din făină de porumb și coapte. Produsele sub numele de puffcorn (în loc de termenul mai generic de pufuleți de porumb), în special, pot fi făcute să arate similar cu floricelele de porumb, deși acesta din urmă sunt fabricate din cereale integrale.
Pufuleții sunt o gustare de porumb pufos extrudat, care face parte din grupul de gustări produse cu făină de porumb, orez, grâu, sau alte cereale. Pufuleții sunt adesea aromați cu brânză, caramel, ulei, chili, ceapă, sau praf de usturoi, și multe alte condimente. Tipurile de pufuleți pot varia în lungime, densitate, duritate, prospețime, consistență și culoare, mai ales atunci când se utilizează diferite procente de făină de ovăz.
Pufuleții sunt cunoscuți sub numele de cereale pentru micul dejun funcționale gata de consum sau o gustare funcțională extrudată. Unele boabe de puf se fac cu făină de ovăz, semințe de in și semințe de chia. Datorită beneficiilor pentru sănătate, a existat un interes crescut pentru dezvoltarea alimentelor funcționale care conțin chia. Extrudarea s-a dovedit a fi o metodă eficientă pentru încorporarea altor ingrediente funcționale în produsele alimentare.
Pufuleții, la fel ca alte produse umflate, cum ar fi cerealele și pâinea crocantă sunt prelucrate de gătit de extrudare printr-un extruder. Acesta este un proces termodinamic în care aluatul este trecut printr-un tub și încălzit sub o anumită cantitate de presiune. Produsul din aluat de pufuleți este apoi forțat printr-o deschidere îngustă numită matriță și, pe măsură ce se eliberează, schimbarea presiunii și a temperaturii determină umflarea produsului, dând textura și consistența puffcornului. Diferitele forme și texturi ale pufuleților sunt manipulate de matrița de la capătul extruderului și de tipul de extruder utilizat. Tipurile specifice de mărime a cerealelor amidonului necesare în timpul procesării depind, de asemenea, de tipul de gustare în sine; de exemplu, dacă gustarea pufuleților necesită o structură fină cu pori mici, ar trebui utilizat un extruder cu granulație mai mică, în timp ce pufuleții mai crocanți ar necesita o granulație mai mare.
Pufuleții fără aditivi, obținuți prin extrudare, sunt o sursă bogată de carbohidrați ușor digerabili (aproximativ 71,3 g la 100 g de chipsuri), precum și proteine (8,9 g) și fibre (7,6 g). Conțin puțină grăsime (în funcție de producător de la 1 la 3 g la 100 g de chipsuri). Puterea calorică este de aproximativ 352 kcal / 100g.
Chipsurile prăjite conțin mult mai multă grasime (chiar și peste 25%), iar conținutul lor caloric ajunge la 500 kcal/ 100g.
Carbohidrații conținuți în chipsurile de porumb au un nivel ridicat al indicelui glicemic. Chipsurile sunt, de asemenea, surse de zeaxantină, luteină si seleniu, precum și fier, fosfor si magneziu.
François Bréda

François Bréda (Bréda Ferenc, n. 20 februarie 1956, Deva, Hunedoara, România – d. 16 mai 2018, Cluj-Napoca, România) a fost un eseist, poet, critic literar, traducător, dramaturg, membru al Uniunii Scriitorilor din România.
După terminarea liceului la Deva, devine student la Facultatea de Filologie a Universității Babeș-Bolyai din Cluj-Napoca, la secția maghiară-franceză. Între 1977 și 1979 este redactor responsabil al paginilor în limba maghiară la revista studențească de cultură Echinox, fondată de Ion Pop, Marian Papahagi, Eugen Uricaru și Ion Vartic. În 1979 organizează la Cluj-Napoca prima vizită de întîlnire a filosofului Constantin Noica cu membrii echinoxiști. Între 1977 și 1984 este membru al cenaclului literar Gábor Gaál din Cluj-Napoca. În 1979 este numit profesor la Școala Generală din Huedin. Din 1979 pînă în 1984 este redactor responsabil al paginilor în limba maghiară la revista studențească de cultură Napoca-Universitară din Cluj-Napoca. În 1984 devine masterand la Universitatea din Nantes și va obține diploma de Studii Aprofundate avînd specializarea în domeniul literaturii franceze și cele comparate. Din 1984 pînă în 1991 predă limba și literatura franceză la Angers, Cholet, Saint-Macaire-en-Mauge, în diverse localități din Île-de-France (Faremoutiers, Pontault-Combault, Coulommiers, Saint-Maur-des-Fossés) și este doctorand la Universitatea din Angers cercetînd istoria literaturii franceze din secolul XX sub conducerea profesorului universitar Georges Cesbron. Devenind membru al asociației culturale Présence de Gabriel Marcel, îi va întîlni pe Paul Ricoeur, Claude Aveline, Jeanne Parain-Vial, Robert Amadou, Pierre Aimé-Touchard, Georges Lubin, Pierre Boutang, Jean-Marie Lustiger, André Comte-Sponville și alte personalități remarcabile din viața culturală franceză. În același timp, corespondează cu Samuel Beckett, Philippe Soupault, Xavier Tilliette pe tema criticii literare și dramatice a lui Gabriel Marcel. În 1990 devine secretar de redacție la revista culturală Jelenlét din Cluj-Napoca și redactor la filiala clujeană a editurii Kriterion din București. Din 1991 pînă în 1994 este profesor de limba franceză la Liceul Sámuel Brassai și coordonator al cenaclul literar György Bretter din Cluj. În 1995 devine lector la Catedra de Teatru a Facultatății de Litere din Cluj-Napoca. Între 1991 și 1996 este redactor responsabil al paginilor francofone la revista Echinox. Obține diploma de doctor în științe filologice, specialitatea Teoria Literaturii și Estetică, în 1999 la Universitatea Babeș-Bolyai, cu teza La critique littéraire et dramatique de Gabriel Marcel, coordonată de către profesorul universitar Mircea Muthu. Începînd din 2007 este membru fondator și coordonator al seratelor literare Insomnia din Cluj-Napoca ce își desfășoară activitățile sub egida Uniunii Scriitorilor din România. Împreună cu Ștefan Manasia și János Szántai, este membru fondator și coordonator din anul 2008 al Clubului de Lectură Nepotul lui Thoreau din Cluj.
Catalogul colecției Biblioteca pentru toți (Editura Minerva)

Aceasta este o listă cu aproximativ 1.700 de volume numerotate care au apărut în Colecția Biblioteca pentru toți (BPT) de la Editura de Stat pentru literatură și artă (ESPLA), de la Editura pentru Literatură (EPL) în perioada 1960-1970 și de la Editura Minerva în perioada 1970-2001 sub egida Ministerului Culturii. Anul din tabele se referă la data apariției primei ediții a volumului respectiv. S-a preferat folosirea în titlul articolului a sintagmei Editura Minerva între paranteze deoarece editura a fost fondată în 1898, respectiv refondată în 1970, iar multe dintre volumele perioadei 1960-1970 au fost reeditate și de Editura Minerva.
Primele numere din noua colecție BPT care au fost editate de Editura de Stat pentru literatură și artă (ESPLA) și de Editura pentru Literatură (EPL) (perioada ianuarie 1960-1970) au fost parțial reeditate ulterior (după 1970) de Editura Minerva cu același număr de colecție. Între ianuarie 1960 - august 1967 au fost publicate 400 de numere în colecția Biblioteca pentru toți, cu un tiraj total de 24,625 milioane de exemplare (același număr de exemplare au fost publicate în perioada 1895-1949 în aceeași colecție, dar nenumerotată). Primele 400 de numere au cca. 140.000 de pagini de carte cu opere din 31 de literaturi - română, africană, sud-africană, americană, arabă, belgiană, bulgară, cehă, chineză, daneză, elvețiană, engleză, finlandeză, franceză, georgiană, germană, greacă modernă și antică, guatemaleză, idiș, indiană, islandeză, italiană, latină, maghiară, norvegiană, persană, poloneză, rusă, sârbă și spaniolă.
Florentin Gust

Florentin Gust (n. 15 aprilie 1979, Craiova) este un politician român, membru al Partidului Social Românesc (P.S.RO.) din România. În 2008 a fost ales deputat de Dolj, în colegiul uninominal nr. 4 din Craiova. A fost reales în 2012.
A urmat cursurile Facultății de Științe Economice din cadrul Universității din Craiova cu specializarea Marketing, tot la Craiova a făcut și studiile de masterat susținând lucrarea de dizertație cu titlul “Analiză, diagnostic și evaluarea afacerilor“. De asemenea, a absolvit Institutul diplomatic român.
Florentin Gust este președinte la Crucea Roșie filiala Dolj și membru în Comitetul director al Crucii Roșii România. A fost președinte al Uniunii Studenților din România (U.S.R.), președinte și membru fondator al Uniunii Naționale a Studenților din România (U.N.S.R.) și de asemenea președinte și membru fondator al Convenție Organizațiilor Studențesti (C.O.S.)- Universitatea din Craiova.
În 2008 a fost ales deputat de Dolj, în colegiul uninominal nr. 4 din Craiova. A fost reales în 2012. Este vicepreședinte al Partidului Social Românesc (P.S.RO.) și președinte P.S.RO. Dolj. A fost vicepreședinte PSD Dolj, președinte Organizația Municipală PSD Craiova, președinte Departamentul Tineret și Sport al PSD.
Florentin Gust este un pasionat columbofil.
Dimitrie Gusti (scriitor)

Dimitrie Gusti (n. 24 octombrie 1818, Iași, Moldova – d. 26 martie 1887, București, România) a fost un poet, traducător de fabule, autor de manuale didactice și om politic român.
Dimitrie Gusti s-a născut la data de 24 octombrie 1818 în orașul Iași, în familia unui comerciant. A studiat la Academia Mihăileană și la Conservatorul din Iași, pe care l-a absolvit în anul 1839. A fost unul dintre primii actori moldoveni. Renunță însă la actorie și intră ca amploiat la Divanul Domnesc.
A lucrat apoi ca profesor de geografie, retorică și filosofie la mai multe școli din Iași (la Academia Mihăileană din 1845). A îndeplinit mai multe funcții în administrația școlilor: inspector, apoi director la Dep. I al școlilor din Ministerul Cultelor și Instrucțiunii Publice. S-a manifestat ca militant prounionist, fiind numit ca primar al orașului Iași (24 august 1864 - 5 decembrie 1866).
În plan politic, a fost de doctrină liberală. A îndeplinit funcția de ministru al cultelor și instrucțiunii în două guverne consecutive (17 august 1867 - 16 noiembrie 1868). Apoi a fost ales deputat și senator liberal. În mai multe rânduri a deținut funcția de primar al orașului Iași (18 iulie 1869 - 25 octombrie 1870; 12 decembrie 1871 - 7 mai 1872; 14 octombrie 1881 - 3 februarie 1883; 7 decembrie 1886 - 25 martie 1887).
În paralel cu activitatea politică, Dimitrie Gusti a scris versuri și proză, cronici teatrale și a efectuat traduceri. A mai fost publicist și editor, precum și proprietar de tipografie.
Dimitrie Gusti a trecut la cele veșnice la data de 26 martie 1887, la București. Pe 27 martie, de la ora 12, la Biserica Sfântul Gheorghe Nou a avut loc o ceremonie funebră la care au asistat și au luat cuvântul numeroase personalități ale vremii. După ceremonie, trupul neînsuflețit a fost transportat la Gara de Nord și depus într-un vagon mortuar, de unde a plecat spre Iași. Pe 29 martie, tot de la ora 12, o altă ceremonie a avut loc la Biserica Sfântul Spiridon din Iași, după care defunctul, al cărui sicriu a fost însoțit de o mulțime considerabilă și de personalități ale orașului, a fost înmormântat la Cimitirul Eternitatea.
Corn (arbust)

Cornul sau cornul european (Cornus mas) este o specie de plante nativă sudului Europei și sud-vestului Asiei. Cornul crește în pădurile de foioase din zonele de deal și munte, dar îl întâlnim și ca plantă ornamentală, prin parcuri și grădini, datorită înfloririi timpurii și a aspectului sau deosebit.
Este un arbust mijlociu spre mare, deciduu, sau mai rar un arbore mic, cu înălțimea între 5 și 12 metri, scoarța maro închis și crenguțe verzui. Frunzele sunt opuse, cu lungimea de 4–10 cm și cu lățimea de 2–4 cm, de formă ovoidală. Florile sunt mici (5–10 mm în diametru), cu patru petale galbene, adunate în grupuri de 10-25, și înfloresc înainte ca frunzele să apară. Fructele (denumite coarne) sunt drupe roșii, alungite, de 2 cm lungime și 1,5 cm în diametru, conținând o singură sămânță.Scoarța dezvoltă de timpuriu un ritidom roșcat , care se exfoliază în solzi roșcați.
Fructele sunt comestibile, și au gust astringent când sunt consumate proaspete. De aceea se folosesc mai ales gătite, având o aromă acidă, descrisă ca un amestec de merișoare și vișine; sunt folosite mai ales la producerea gemului, la pregătirea sosurilor, similare sosului de merișoare, fiind curățate de sâmburi și fierte cu zahăr și portocale. Pot fi de asemenea consumate uscate. În Armenia, fructul este folosit la distilarea votcii. În Turcia este consumat cu sare în timpul verii. Unele varietăți din Ucraina, selectate pentru producere de fructe, au fructe de până la 4 cm lungime. Fructele se coc spre sfârșitul verii și seamănă cu fructele coapte de cafea. În România, fructele se folosesc la obținerea de cornată, o băutură alcoolică preparată din sirop de coarne cu zahăr și alcool.
Specia este cultivată și ca plantă ornamentală pentru florile de la sfârșitul iernii, care se deschid mai repede decât cele ale forsiției.
Scoarța de corn recoltată primăvara devreme sau toamna târziu de pe ramurile tinere, și frunzele tinere recoltate primăvara, uscate, și preparate sub formă de decoct, ceai, infuzie sunt benefice în caz de diaree, febră. Ceaiul din coarnele uscate sau proaspete este antidiareic.
Din scoarța sa se mai poate produce vopsea, iar din frunze se obține tanin.
Alexandru Cornea

Alexandru Cornea (n. 1490 – d. 5 martie 1541) a fost domn al Moldovei (1540-1541). Fiul lui Bogdan al III-lea, Alexandru Cornea a fost înălțat în rangurile boierești ajungând hatman în prima domnie a lui Petru Rareș.
După uciderea lui Ștefan Lăcustă, în decembrie 1540, boierii l-au ales domn. Apoi boierii au impus domnului să reîntregească țara cu sabia în mână. Fără să mai aștepte mult Alexandru Cornea atacă Cetatea Albă, Chilia și Tighina, plănuind chiar să asedieze cetatea Oceakov. Faptele lui de vitejie au umplut lumea. Solul polon, nobilul Teczynski ce sosise la Suceava îi transmitea domnitorului bucuria regelui de a avea un vecin atât de viteaz. Pe lângă vitejie, domnitorul avea și înțelepciune, trimițând soli la Ferdinand Habsburgul și la Carol Quintul. Domnitorul era în stare să închine țara în schimbul a 100.000 de pedestrași și 40.000 de călăreți. Domnitorul avea de gând să îi azvârle pe turci din Europa. Tratativele s-au soldat cu un eșec din motive necunoscute. Probabil Ferdinand nu a înțeles solia, ori s-a temut de Soliman Magnificul. În schimb, otomanii s-au îngrijorat de cutezanța lui Cornea și ca să regleze conturile cu domnitorul moldovean au dat domnia lui Petru Rareș, precum și oaste ca să cucerească tronul. Confruntarea a avut loc la Galați unde, părăsit de boieri, Alexandru Cornea a fost înfrânt de unchiul său. Pe 23 februarie 1541, Alexandru Cornea a fost decapitat iar la 11 martie au căzut și capetele boierilor trădători.
Cornul și laptele

Cornul și laptele este un program introdus în școli de guvernul României începând cu anul 2002. Beneficiarii programului sunt copiii din grădinițe și din școli generale. Media beneficiarilor este de peste două milioane de copii anual.
În anul 2010, guvernul României a creat un program similar, „mere în școli”, prin care elevii din clasele 1-8 din învățământul de stat și privat primesc gratuit câte un fruct proaspăt zilnic, timp de 100 zile de școlarizare, în intervalul noiembrie-martie. Programul de încurajare a consumului de fructe în școli este parte a unui program european, finanțat în proporție de 75% din fonduri UE.
Calocera cornea

Calocera cornea din încrengătura Basidiomycota, în familia Dacrymycetaceae și de genul Calocera este o specie saprofită și frecventă de ciuperci necomestibile care cauzează mucegaiul brun în lemn mort prin descompunerea de celuloză. O denumire populară nu este cunoscută. În România, Basarabia și Bucovina de Nord trăiește în grupuri compacte de multe exemplare care nu fuzionează, crescând asemănător gazonului, în păduri de foioase și mixte pe cioturi, rădăcini sau ramuri de lemn căzut de fag, stejar sau alte specii de foioase, fiind destul de des întâlnită. Apare de la câmpie la munte, din aprilie până în noiembrie (decembrie).
Deja în 1777, naturalistul danez Otto Friedrich Müller (1730-1784) a descris probabil specia drept Clavaria major în volumul 3 al jurnalului științific Schriften der Gesellschaft Naturforschender Freunde zu Berlin, dar expunerea lui a fost insuficientă sau neclară. Astfel numele binomial acceptat este cel determinat de botanistul german August Batsch, anume Clavaria cornea, de verificat în volumul 1 al trilogiei sale sale Elenchus Fungorum latine et germanice din 1783.
Apoi, în 1827, renumitul savant suedez Elias Magnus Fries care înființase genul Calocera în 1821, a transferat specia la acest gen sub păstrarea epitetului, de verificat în continuarea a 5-a a lucrării sale Stirpes agri Femsionensis, care a rămas numele său științific acceptat până în prezent (2021).
Au fost create mai multe sinonime, dar singurul obligatoriu este Corynoides cornea Gray, descris de micologul englez Samuel Frederick Gray în volumul 1 al operei sale A natural arrangement of British plants din 1821.
Epitetul specific este derivat din cuvântul latin (latină corneus=asemănător cornului, din corn).
Calocera cornea poate fi confundată cu alte specii inofensive, dar fără valoare culinară, cum sunt de exemplu Calocera furcata, Calocera glossoides, Clavaria argillacea, Clavaria fumosa, Clavulinopsis corniculataMacrotyphula fistulosa,, Multiclavula vernalis sau cu forme mai mici respectiv tinere ale Calocera viscosa, sau Clavaria fragilis sin. Clavaria vermicularis.
Această ciupercă neotrăvitoare nu este potrivită pentru consum, din cauza mărimii minore precum a cărnii elastice și gelatinoase.
Gust

Sistemul gustativ sau simțul gustului este sistemul senzorial care este parțial responsabil de percepția gustului (aroma). Gustul este percepția produsă sau stimulată atunci când o substanță din gură reacționează chimic cu celulele receptorilor gustativi situate pe papilele gustative din cavitatea bucală, mai ales pe limbă. Gustul, împreună cu stimularea olfactivă și a nervului trigemen (înregistrarea texturii, durerii și temperaturii), determină aromele alimentelor și ale altor substanțe. Oamenii au receptori gustativi pe papilele gustative și în alte zone, inclusiv pe suprafața superioară a limbii și pe epiglotă. Cortexul gustativ este responsabil de percepția gustului.
Limba este acoperită cu mii de umflături mici numite papillae, care sunt vizibile cu ochiul liber. În fiecare papilla se află sute de papile gustative. Excepție de la aceasta sunt papile filiforme care nu conțin papilele gustative. Există între 2000 și 5000 papile gustative care sunt situate pe partea din spate și din față a limbii. Altele sunt situate pe acoperiș, pe părțile laterale și din spatele gurii și în gât. Fiecare papilă gustativă conține 50 până la 100 de celule receptoare ale gustului.
Receptorii gustativi din gură simt cele cinci tipuri de gust: dulce, acru, sărat, amar și umami (cunoscut și sub numele de savuros). Experimentele științifice au demonstrat că aceste cinci gusturi există și sunt distincte unele de altele. Papilele gustative sunt capabile să distingă între diferite gusturi prin detectarea interacțiunii cu diferite molecule sau ioni. Gusturile dulce, umami și amar sunt declanșate de legarea moleculelor de receptorii cuplați cu proteinele G de pe membranele celulare ale papilelor gustative. Salinitatea și aciditatea (sărat și acru) sunt percepute atunci când ionii de metale alcaline sau de hidrogen intră în papilele gustative.
Tipurile de gust de bază contribuie doar parțial la senzația și aroma alimentelor în gură — alți factori includ mirosul detectat de epiteliul olfactiv al nasului; textura, detectată printr-o varietate de receptori mecanici, nervi musculari etc.; temperatura, detectată de receptori termici; și „prospețimea” (cum ar fi mentol) și „fierbințeala” (gustul picant), prin chemestezie.
Deoarece sistemul gustativ simte atât lucrurile dăunătoare, cât și cele benefice, toate tipurile de bază ale gustului sunt clasificate fie ca fiind aversive sau apetitive, în funcție de efectul pe care îl au asupra corpului. Dulceața ajută la identificarea alimentelor bogate în energie, în timp ce amărăciunea servește ca un semn de avertizare al otrăvurilor.
La oameni, percepția gustului începe să se estompeze la o vârstă mai înaintată din cauza pierderii papilelor limbii și a scăderii generale a producției de salivă. Oamenii pot avea, de asemenea, distorsiuni ale gusturilor ( disgeuzie ). Nu toate mamiferele împărtășesc aceleași tipuri de gust: unele rozătoare pot gusta amidon (ceea ce oamenii nu pot), pisicile nu pot gusta dulceața și alte câteva carnivore, inclusiv hiene, delfini și leii de mare, și-au pierdut capacitatea de a simți până la patru dintre cele cinci tipuri ancestrale de gust.
Gustul și culoarea fericirii

Gustul și culoarea fericirii este un film românesc din 1978 regizat de Felicia Cernăianu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Mitică Popescu, Cornelia Gheorghiu și Vasile Cosma.
Distribuția filmului este alcătuită din:
Filmul a fost vizionat de 1.279.425 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.
Apetit

Apetitul (din latină appetitus — dorință, tendință) este senzația necesității de alimentare, cât și mecanismul fiziologic răspunzător de aprovizionarea organismului cu hrană.
Pofta este o dorință exagerată, patimă, impuls sexual, de a face sau a obține un lucru mult dorit. Sinonime: plăcere, apetit, gust, dorință, rîvnă, lăcomie.
Apetitul este strâns legat de activitatea aparatului digestiv, în particular de sectoarele acestuia situate în hipotalamus și în scoarța emisferelor cerebrale. Apetitul este determinat de informațiile pe care le primește aparatul digestiv despre aprovizionarea cu hrană și digestia ei și despre utilizarea rezervelor de hrană ale organismului. Apetitul previne irosirea completă a rezervelor de hrană, de aceea stimulii care îl provoacă își pot modifica semnalele în funcție de schimbările în regimul alimentar al organismului. Intensitatea apetitului este influențată de nivelul în sânge a substanțelor metabolice, nivelul de asimilare a lor de către celule, cantitatea de apă în țesuturi, situația rezervelor de grăsime, contracțiile stomacului gol, scăderea temperaturii corpului, cât și o serie de factori externi, cum ar fi aspectul estetic al bucatelor, mirosul, ambianța plăcută etc. Inhibarea apetitului are loc în timpul alimentării, când pereții stomacului se dilată, mâncarea este digerată, iar substanțele utile sunt absorbite în sânge.
Se deosebește apetit general (dorința de a mânca orice) și apetit specific, când organismul simte nevoia de anumite substanțe, cum ar fi proteinele, glucidele, lipidele, substanțe minerale, vitamine. Pe lângă funcția de a preveni irosirea rezervelor de hrană, apetitul pregătește sistemul digestiv de lucru, provocând secreția de salivă și suc gastric.
Un apetit normal vorbește despre o stare fizică și psihică bună a corpului. Un apetit prea scăzut (anorexie) sau prea ridicat (bulimie) indică probleme de sănătate, cum ar fi tumori cerebrale, dereglări psihice, dereglări ale aparatului digestiv, avitaminoze, boli endocrine.
Un factor important care provoacă apetitul îl constituie nivelul zahărului în sânge. Schimbările drastice ale nivelului zahărului în sânge sunt caracteristice utilizatorilor de fast-food. În timpul digerării acestui tip de alimente, nivelul zahărului crește de 2–3 ori, fenomen pe care organismul îl interpretează ca fiind periculos și purcede de urgență la transformarea zahărului în grăsimi. În consecință, nivelul zahărului scade brusc, fenomen care provoacă un semnal puternic de foame.
Atunci când fenomenul de pică constă în ciugulirea sau ingerarea unor țesuturi sau organe de la animale cu care conviețuiesc tulburarea poartă numele de canibalism, frecvent întâlnit la suine și păsări.
Canibalismul propriu–zis se manifestă ca:
Cheetos

Cheetos (denumit anterior Chee-tos până în 1998) este o marcă de gustări crocante din porumb produsă de Frito-Lay, o subsidiară a companiei PepsiCo. Creatorul Fritos, Charles Elmer Doolin, a preparat Cheetos pentru prima dată în 1948 și a început distribuția națională în Statele Unite ale Americii. Succesul inițial al mărcii Cheetos a fost un factor care a contribuit la fuziunea dintre The Frito Company și HW Lay & Company în 1961 pentru a forma Frito-Lay. În 1965, Frito-Lay a devenit o subsidiară a companiei Pepsi-Cola, ducând la apariția PepsiCo, actualul proprietar al mărcii Cheetos.
În 2010, Cheetos a fost clasată drept cea mai vândută marcă de pufuleți cu brânză de pe piața sa principală, Statele Unite ale Americii; la nivel mondial, vânzările anuale cu amănuntul au totalizat aproximativ 4 miliarde de dolari. Crunchy Cheetos, varianta originală, este încă în producție, dar gama de sortimente s-a extins de atunci pentru a include 21 de tipuri diferite de Cheetos numai în America de Nord. Deoarece Cheetos sunt vândute în mai mult de 36 de țări, aroma și compoziția sa sunt adesea adaptate pentru a se potrivi cu gusturile regionale și preferințele culturale, cum ar fi Savory American Cream în China și Strawberry Cheetos în Japonia.
Site web oficial
Listă de plante diuretice

Plantele folosite în afecțiunile renale au acțiune diuretică, antiinflamatoare, depurativă și astringentă. Aceasta este o listă de plante medicinale cu efect benefic asupra rinichiului sau cu efect diuretic:
Utilizarea necorespunzătoare a plantelor diuretice se poate dovedi a fi nu numai nefolositoare, dar și dăunătoare pentru organism. Aceste plante conțin nu doar substanțe nutritive și vitamine, ci și multe alte substanțe care, printr-o pregătire necorespunzătoare, se pot transforma în otravă.
Reese's Puffs

Reese's Puffs (formerly Reese's Peanut Butter Puffs) is a corn-based breakfast cereal manufactured by General Mills inspired by Reese's Peanut Butter Cups. At its launch in May 1994 the cereal consisted of corn puffs flavored with chocolate and peanut butter. Later, the formula was revised to be a mixture of chocolate puffs and peanut butter puffs.
Artificial flavours and food coloring were removed in 2015 in response to consumer demand. In 2018, over 35 million boxes were sold, totaling to $121 million in sales.
Chicago Sky player Angel Reese became an official brand ambassador for Reese's after fans' enthusiasm for the idea. She appears on the Reese's Puffs box holding a basketball. Senior brand manager Melissa Blette said Reese was chosen for her personality and excited fanbase, in addition to her name.
Natale col Boss

Natale col Boss ("Christmas with the Boss") is a 2015 Italian criminal comedy film written and directed by Volfango De Biasi. It grossed $8,528,805 at the Italian box office.
In Naples, a mafia boss realizes that his cover is blown, and that the police know his face. So he calls Lillo & Greg surgeons to make change face and to look like Leonardo DiCaprio. But the two surgeons misunderstand, and turn him into Peppino Di Capri! Meanwhile, two bungling policemen are put on the boss' tracks, but the exchange with the real Peppino Di Capri, on tour in Naples for a concert!
Chechil

Chechil (Armenian: չեչիլ) or chechili (Georgian: ჩეჩილი) is a brined string cheese, popular in Armenia and Georgia. It has a consistency approximating that of mozzarella or sulguni and is produced in the form of dense strings, rolled up in a figure eight of thick braid-shaped ropes. Chechil is a smoked, braided, salty, string-cheese beer snack that is enjoyed by beer drinkers and enthusiasts across the globe. Chechil is made from pasteurized cow milk and is low in fat. Its taste is salty, very chewy, and with a smoky flavor to it. Its consistency is firm and smooth.
The word ჩეჩილი (chechili) derives from the verb ჩეჩვა (chechva), meaning "to tear apart" or "to shred." The root ჩეჩ- (chech-) conveys the act of pulling apart, unraveling or shredding, while the suffix -ილი (-ili) is a common Georgian nominal suffix that forms nouns from verbs, often denoting a resulting state or characteristic. The word was later borrowed into Armenian retaining both its phonetic structure and original meaning.
Chechil is one of the cheeses produced in the Armenian Highlands and is also called husats or tel. It is a kneaded or pulled cheese, and the art of the cheese-maker is in stretching it thin so that it yields a "chicken-breast texture". The cheese is often sold braided in thick ropes. Curd is given a hot whey bath, then kneaded and stretched to the desirable, pliable consistency. In the Western world, chechil panir is often called Armenian string cheese. Armenian refugees who settled in Syria after the Armenian genocide of 1915 introduced it in the country. In Turkey, chechil is called çeçil or tel peyniri, and is widely popular being specifically produced in Erzurum and in Ardahan. In Russia, it is very popular as a pairing to beer in bars. It is also popular in Central Asia and Eastern Europe. Chechil is also produced in the USA. In the UK, Meskhuri Chechili is a "protected geographical indication" by agreement between the UK and Georgian governments, Georgia being the country of origin.".
Chechil is matured in brine and often smoked before consumption. It is sometimes mixed with farmer cheese or various hard cheeses, and is stored in jars or wine skins.
Nutrient content:
Because of its low fat content, chechil is often considered and used as diet food.
Chechil cheese comes in various forms which change by region and preparation. It also varies by the way of being eaten. For example, in Shirak region of Armenia it is often eaten by wrapping it in lavash bread, which is called brtuch or mixing it with boiling water, which is called panrhash. It is also added to pies for smoky flavour. Chechil has the following types:
Golden Grahams

Golden Grahams is a brand of breakfast cereal It is produced in the US and Canada by General Mills and Cereal Partners under the Nestlé brand in other countries.
It consists of small toasted square-shaped cereal pieces made of whole wheat and corn. The taste is a mix of honey and brown sugar.
Golden Grahams was introduced in 1976, and the earliest TV commercials featured a jingle sung to the tune of the James A. Bland song "Oh, Dem Golden Slippers". The cereal is still widely available in Europe, United States and Canada. It is produced by Nestlé and Cereal Partners, except in the US and Canada, where it is made by General Mills.
Golden Grahams reached the peak of their popularity in the UK in the 1980s and 90s, however a gradual decline in sales led to their eventual discontinuation in the country in the early 2000s. In October 2010, Nestlé announced that the brand was to be reintroduced into British supermarkets, however little over a decade later, in 2021, Golden Grahams were once again discontinued for a second time. Despite this, however, Golden Grahams' sister brand, Curiously Cinnamon (formerly marketed as Cinnamon Grahams), remains widely available throughout the United Kingdom.
Prefeitura de Tel Aviv

Prefeitura de Tel Aviv (em hebraico: בית עיריית תל אביב Beit Iriyat Tel Aviv) é o centro do governo municipal de Tel Aviv, Israel. Abriga o gabinete do prefeito, as câmaras de reunião e os escritórios da Câmara Municipal de Tel Aviv .
O município de Tel Aviv foi inicialmente localizado no Rothschild Boulevard. Quando foi necessário mais espaço para escritórios, o município alugou um hotel na Rua Bialik, perto da casa do poeta nacional Chaim Nachman Bialik, construído pela família Skora em 1924. O hotel foi inaugurado em 1925, mas foi considerado não lucrativo devido à falta de turistas. Em 1928, o município comprou o hotel. Mais tarde, abrigou um tribunal no térreo.
Uma nova prefeitura foi projetada na década de 1950 pelo arquiteto Menachem Cohen, no estilo brutalista. A grande praça ao pé do edifício, primeiro chamada de Praça dos Reis de Israel e renomeada para Praça Rabin em 1995, foi projetada como uma área central para eventos públicos e cerimônias. Está localizado na Rua Ibn Gabirol.
Em 1972, o antigo edifício Skora foi convertido em um museu para a história de Tel Aviv. Em 2006, o município contratou um escritório de arquitetura para realizar as obras de restauração do prédio.
Centro Cristão da Cidade

O Centro Cristão da Cidade foi uma igreja cristã protestante de origem portuguesa. A 12 de fevereiro de 2017, passou a integrar a Hillsong Church, sob o nome Hillsong Portugal.
O Centro Cristão da Cidade, conhecido como CCC, foi fundado em 2002. Foi pastoreada, desde a sua criação, pelo Pastor Mário Rui Boto. A fé da denominação baseia-se na ideia "Uma igreja, diferentes localizações" . Teve sede na cidade de Loures no Distrito de Lisboa e contava com um segundo campus na Maia, Distrito do Porto. Além destes dois campus, contava ainda com pequenos grupos, denominados Grupos de Ligação, em Albufeira, Portimão, Beja, Aveiro, e em vários pontos das zonas metropolitanas de Lisboa e Porto.
O Centro Cristão da Cidade esteve filiado à Fraternal - Comunhão Nacional de Igrejas e Organizações Pentecostais e Carismáticas e à Aliança Evangélica Portuguesa.
A igreja foi fundada em 2002, debaixo da designação conhecida, mas começou em 1995, sendo parte do Centro Cristão Vida Abundante. Uma das razões para ser uma das igrejas mais conhecidas do país é o facto de ser a promotora do evento Mais Que Música, evento de música e artes de inspiração cristã que se realiza desde 2002.
A 26 de novembro de 2011, foi lançado o Campus Porto, que consistiu na absorção da Igreja Baptista da Paz, da Maia, pastoreada pelo pastor Isaque Lucena, que passou a pastorear este campus.
A 12 de fevereiro de 2017, o Centro Cristão da Cidade passou a integrar a Hillsong Church. Nesta data, A Hillsong Church passou a ter três novas localizações: Israel, Portugal, e São Francisco. As localizações existentes à data mantiveram-se.
A banda do Centro Cristão da Cidade foi uma das mais conhecidas bandas de louvor e adoração de Portugal. Desde o ano 2000 lançou 8 álbuns e apresentou-se por diversas igrejas de Portugal. Foi liderada por Carlos Miguel, conhecido baterista português, até ao ano de 2008, sendo o projeto a partir daí liderado por Rúben Barradas. A equipa é composta por diversos músicos profissionais.
Entre 2002 e 2010, o Centro Cristão da Cidade organizou o "Mais Que Música", evento dedicado à música e artes que reuniu alguns dos nomes mais importantes da música de inspiração cristã. Teve seis edições: 2002, 2003, 2004, 2006, 2008 e 2010. O evento levou a Portugal nomes como Reuben Morgan, Hillsong United, Delirious? e Israel & New Breed. Foi tradicionalmente realizado no Pavilhão Paz e Amizade no centro da cidade de Loures.
Domo-kun

Domo-kun (どーもくん, Dōmo-kun) é o mascote oficial da rede de rádiofusão japonesa NHK, aparecendo em vinhetas de 30 segundos com a animação stop-motion, que são exibidos entre os programas da grade.
Domo-kun, uma criatura estranha, parecida com monstro, nascida de um ovo, é pequeno, peludo e marrom, e tem uma boca grande que se abre e mostra dentes afiados.
Ele mora em uma caverna subterrânea com Usajii, um velho coelho sábio, que adora assistir TV e beber chá. Também na caverna moram dois morcegos, uma mãe e filho, chamados Shinobu e Morio, respectivamente. Shinobu tem problemas com alcoolismo.
Outra personagem principal nos curtas-metragens é uma garota chamada Ta-chan. Possui 17 anos, quer ser uma modelo em Tóquio, e está sempre utilizando tecnologia (TV, celulares, câmeras, etc). As televisões tem um papel grande em todas as animações.
Domo-kun não consegue fechar a boca e é fã da banda Guitar Wolf. Ele sonha em voar. Os Domo-kun são atribuídos como mafagafos da enciclopédia humorística Desciclopédia.
Ceratophrys ornata

O Ceratophrys ornata, habitualmente conhecido por sapo-boi, sapo-de-chifre, ou ainda sapo-untanha, é um sapo da família Ceratophryidae encontrado na região sul do Brasil, na Argentina e Uruguai. É possível que ocorra também no Paraguai e no estado do Mato Grosso do Sul. Não deve ser confundido com Ceratophrys cornuta, uma espécie menor, que ocorre na Floresta Amazônica (Brasil, Suriname, Peru etc.).
O sapo-boi é um sapo grande e corpulento que vive na Mesopotâmia argentina (Misiones, Corrientes, Entre Ríos e parte da provincia de Buenos Aires) , bem como também nas províncias argentinas de Córdoba, Santa Fé, Uruguai e Brasil . Ele possui uma boca enorme e olhos grandes com duas pequenas saliências parecidas com "chifres", na cabeça.
As fêmeas podem medir até 14 cm e 10 cm (machos também, excluindo o comprimento das pernas). A vida média é de 6-7 anos, no entanto, existem alguns casos em que chegam a viver até 10. A característica mais proeminente desses sapos é a sua enorme boca, que ocupa quase a metade de seu corpo. Sua cor típica é verde brilhante com marcações vermelhas, embora haja também espécimes que apresentem uma coloração verde mais escura, parcialmente pretas e até mesmo exemplares albinos. É difícil distinguir os machos das fêmeas, principalmente antes de alcançarem a maturidade sexual. O dimorfismo entre os sexos é principalmente o tamanho e fato dos machos possuírem gargantas com pigmentação mais escura.
Para se alimentar, muitas vezes os sapos-boi escondem-se sob a lama, deixando de fora apenas os olhos. Eles permanecem quase imóveis à procura de qualquer presa que encontrem. Quando ela aparece, saltam para fora da lama e engolem-na. Eles são tão gananciosos que não é incomum acabarem por morrer de asfixia ao querer engolir animais muito grandes. Geralmente caçam insetos, pequenas aves, roedores, lagartos, e outros anfíbios. Eles podem ser canibais.
Os girinos do sapo-boi, diferentemente da maioria de outros sapos, são predadores e devoram uns aos outros. As larvas emitem um som na água, sendo descrito como um mecanismo de defesa.
Famoso por apanhar presas de grande tamanho, como cobras, lagartos, caranguejos e roedores, o anfíbio foi alvo de estudo para dois pesquisadores, Thomas Kleinteich e Stanislav Gorb. Eles dispuseram guloseimas suculentas atrás de um painel de vidro sensível a pressão. De olho na refeição, o sapo grudou a língua no vidro, habilitando a equipe a medir a força de tração da língua do animal. A grande surpresa, segundo os cientistas, foi que a viscosidade não se origina em grande parte do muco que recobre a língua do anfíbio. Ao contrário, é a textura da superfície da língua e as qualidades de seus tecidos subjacentes que mais provavelmente dão potência à sua força aderente.
A reprodução da espécie é sexuada. As fêmeas do sapo-boi depositam cerca de 2 000 ovos na água e num prazo de cerca de duas semanas eles se tornam girinos.
Elísio Donas

Elísio Donas (Angola, 5 de Setembro de 1974 — Olhão, 28 de maio de 2023), foi um músico e produtor musical portuense, famoso por ter sido fundador e teclista dos Ornatos Violeta, grupo fundado em 1991, juntamente com Manel Cruz (voz), Nuno Prata (baixo), Peixe (guitarra), Kinörm (bateria)
Após o período de inatividade dos Ornatos, participou no grupo Per7ume, do qual saiu em Agosto de 2008.
Antes da sua morte, criou o "coletivo artístico" Gato Morto, que contava com a participação de outros músicos, como Miguel Lestre, Inês Sousa e Vicente Palma.
Morreu com 48 anos, a 28 de Maio de 2023, em Olhão, vítima de doença súbita.
Bandeiras (Madalena)

Bandeiras é uma freguesia portuguesa do município da Madalena, na Ilha do Pico, Região Autónoma dos Açores, com 25,92 km² de área e 710 habitantes (censo de 2021). A sua densidade populacional é 27,4 hab./km².
A freguesia ocupa o extremo noroeste do concelho, distando da sede concelhia cerca de seis quilómetros. Aqui situou-se o primeiro tribunal da ilha, onde se hasteavam as bandeiras oficiais, daí a designação de "Bandeiras".
As principais atividades económicas desta localidade são a pecuária, a agricultura (em particular a vitivinicultura), e o comércio e serviços.
O sentido de união e a necessidade de quebrar o ambiente bucólico de uma localidade rural fez nascer um forte sentido associativista que levou ao nascer de infraestruturas ao desenvolvimento de atividades culturais e recreativas, dando origem ao teatro, ao folclore e o desporto.
As bandeiras oferecem a quem a visita rico e variado património cultural construído e natural em que se destaca a Matriz, a Igreja Nossa Senhora da Boa Nova, dedicada à evocação de Nossa Senhora da Boa Nova, templo de três naves inaugurado em 1871, que foi muito fortemente atingido pelo terramoto de 9 de julho de 1988; a Ermida de Nossa Senhora dos Milagres, localizada no lugar do Cachorro; a Ermida de Nossa Senhora do Desterro, localizada no lugar do Cais do Mourato; a Ermida de São Caetano; o Império do Espírito Santo e o Salão Paroquial Pio XII.
A população registada nos censos foi:
Intervenção urbana

Intervenção urbana é uma manifestação artística, geralmente realizada em áreas centrais de grandes cidades. Consiste em uma interação com um objeto artístico previamente existente (um monumento por exemplo) ou com um espaço público, visando colocar em questão as percepções acerca do objeto artístico. São notadamente voltados para uma experiência estética que procura produzir novas maneiras de perceber o cenário urbano e criar relações afetivas com a cidade que não a da objetividade funcional que aplaca neodadaístas. Consiste em um desafio ou, no mínimo, um comentário sobre um objeto (eventualmente, um objeto artístico) preexistente, através de instalações, grafites, cartazes, cenas de teatro ao ar livre ou acréscimo de outros elementos plásticos, de forma a modificar o significado ou as expectativas do senso comum, quanto a esse objeto o espaço.
Nesse contexto, a Intervenção Urbana introduz a premissa da arte como meio para questionar e transformar a vida urbana cotidiana. Os sujeitos são ativos e criadores e a realidade passa a ser não mais reproduzida e sim produzida.
Essa forma de manifestação também expande os conceitos de arte, afinal, se uma pedra pintada de vermelho, uma ilha encoberta por um pano e um homem andando de saia numa avenida movimentada de São Paulo são exemplos de manifestações artísticas, então o que (não) seria arte? Tal como suas próprias inspirações citadas acima, a intervenção urbana retoma o questionamento e o lança ao espaço público incitando a população à discussão.
A intervenção é geralmente inusitada, realizada a céu aberto e por ter um caráter crítico, seja do ponto de vista ideológico, político ou social, se refere a aspectos da vida nos grandes centros urbanos. Uma poesia embaralhada numa estação de metrô, por exemplo, é um convite para que as pessoas parem sua maratona frenética e dediquem alguns minutos para decifrar aquelas palavras. Mas as intervenções urbanas também podem ter outros alvos, como a marginalização da arte, problemas sociais, ambientais e outros.
A prática da intervenção urbana ganhou muita força no Brasil a partir do final da década de 90, principalmente devido a atuação dos coletivos artísticos que se formaram em diversas cidades do país.
Dados em trânsito

A expressão dados em trânsito está definida em duas categorias, a informação que flui através da rede pública ou não confiável, tal como a Internet, e os dados que fluem em uma rede privada, tal como uma rede local (LAN) corporativa ou empresarial. Dados em trânsito também são referidos como dados em movimento.
A expressão dados em trânsito é usada como um complemento às expressões dados em uso e dados em repouso que juntas definem os três estados de dados digitais.
Carteira Digital de Trânsito

A Carteira Digital de Trânsito (CDT) é um aplicativo desenvolvido pela Secretaria Nacional de Trânsito (Senatran) do Brasil através do Serviço Federal de Processamento de Dados (Serpro), com o propósito de facilitar o acesso aos documentos relacionados ao tráfego de veículos no país. Lançada em 27 de agosto de 2018 como parte das iniciativas de digitalização dos serviços públicos, a CDT possibilita que os cidadãos brasileiros armazenem digitalmente seus principais documentos de trânsito.
O principal objetivo do aplicativo da CDT é disponibilizar de maneira digital a Carteira Nacional de Habilitação (CNH) e o Certificado de Registro e Licenciamento de Veículo (CRLV). Esses documentos são necessários para a operação segura e legal de veículos em território nacional. A consolidação desses documentos em um único aplicativo simplificou consideravelmente o processo de gerenciamento e apresentação de documentos de trânsito, eliminando a necessidade de portar versões físicas.
Segundo a Senatran, a implementação da CDT buscou aprimorar a praticidade e a segurança para os usuários. Ao substituir os documentos físicos por versões digitais acessíveis por meio de dispositivos móveis, a CDT reduz a probabilidade de perda, roubo ou danos aos documentos convencionais. A autenticidade dos documentos digitais pode ser verificada pelo aplicativo Vio, também desenvolvido pela Serpro.
Sinalização de trânsito na Alemanha

Este painel de sinais de trânsito na Alemanha mostra uma seleção dos mais importantes símbolos oficiais de trânsito do país, utilizados desde 2009. Estes sinais estão atualmente sob revisão pelo Instituto Federal de Pesquisas Rodoviárias da Alemanha devido aos regulamentos de trânsito recentemente introduzidos a partir de 1 de abril de 2013. Os números e as designações dos sinais são baseados na especificação oficial.
Sinais de perigo no apêndice 1 do § 40 do Código de Trânsito da Alemanha (intervalo de números do 100 ao 199)
Miyazaki

Miyazaki (宮崎県, Miyazaki-ken) é uma prefeitura do Japão localizada na ilha de Kyushu. A capital é a cidade de Miyazaki.
Após a Restauração Meiji, a província de Hyūga foi renomeada pproara prefeitura de Miyazaki.
Em maio de 2010, o Governador declarou estado de emergência devido a uma doença que ataca os pés e as bocas.
A prefeitura de Miyazaki está localizada na costa leste da ilha de Kyushu. Cercada pelo Oceano Pacífico a sul e a leste, a prefeitura de Oita a norte, e Kumamoto e Kagoshima a oeste. É uma das únicas duas localidades na Terra onde o fungo Chorioactis geaster é encontrado.
Em negrito, a capital da prefeitura.