davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
細胞小器官

細胞小器官（さいぼうしょうきかん、英: organelle）とは、細胞の内部で特に分化した形態や機能を持つ構造の総称である。細胞内器官、あるいはラテン語名であるオルガネラとも呼ばれる。細胞小器官が高度に発達していることが、真核細胞を原核細胞から区別している特徴の一つである。
細胞小器官の呼称は、顕微鏡技術の発達に従い、それぞれの器官の同定が進むとともに産まれた概念である。したがってどこまでを細胞小器官に含めるかについては同定した経過によって下記のように混乱が見られる。細胞小器官を除いた細胞質基質についても、新たな構造や機能が認められ、細胞小器官を分類して論じることは今日ではあまり重要な意味をなさなくなってきつつある。
第一には、最も早い時期に同定された核、小胞体、ゴルジ体、エンドソーム、リソソーム、ミトコンドリア、葉緑体、ペルオキシソーム等の生体膜で囲まれた構造体だけを細胞小器官と呼ぶ立場があり、またこれらはどの場合でも細胞小器官に含められている。これらを膜系細胞小器官と呼ぶ場合もある。膜系細胞小器官が内を区画することにより、色々な化学環境下での生反応を並行することを可能にしている。また膜の内外で様々な物資の濃度差を作ることができ、このことを利用してエネルギー生産（電子伝達系）や、物質の貯蔵などを行っている。さらに小胞体、ゴルジ体、エンドソーム、リソソームは、小胞を介して細胞膜と連絡しあっており、この細胞内膜系と呼ばれるネットワークを通じて物質の取込み（エンドサイトーシス）や放出（分泌）を行うことで、他の細胞や細胞外とのコミュニケーションを達成している。
なおこれらのうちミトコンドリアは、独自の遺伝構造を持つことから、生物進化の過程や種の拡散において注目される場合があり、例えばヒトではミトコンドリア・イブのような共通祖先も想定される。ミトコンドリアに関しては、元来別の細胞が細胞内共生したものに由来するとの説（細胞内共生説）が有力視されている。葉緑体に関しても共生に由来するのではないかという見方もあるが、その起源は依然不明である。
第二には、細胞骨格や、中心小体、鞭毛、繊毛といった非膜系のタンパク質の超複合体からなる構造体までを細胞小器官に含める場合もある。
さらには、核小体、リボソームまで細胞小器官と呼んでいる例も見いだされる。
2024年に、海産の藻の一種の植物プランクトン「ビゲロイ」が外部の細菌シアノバクテリアを取り込んで窒素固定を行う細胞内小器官にしている例が見つかった。
単細胞生物

単細胞生物（たんさいぼうせいぶつ）とは、1個の細胞だけからできている生物のこと。体が複数の細胞からできている多細胞生物に対する言葉である。
原核生物と、原生生物に多く、菌類の一部にもその例がある。
単細胞生物には寿命が無いと思われがちだが、接合による遺伝子交換をさせないよう注意深くゾウリムシを培養するとやはり死に至る。
顕微鏡観察の発達によって、生物は細胞からなるとの認識が確定する中で、微生物には細胞に分かれていないものが多々あることがわかってきた。これらを細胞構造を持たないものだと判断する説もあり、非細胞性生物という言葉もあったが、やがて、それらの体内に多細胞生物の細胞内と共通する構造があることが判明し、単独の細胞で生活する生物であるとの認識が確定した。
なお、後に原核細胞と真核細胞の差、古細菌と真正細菌の違いが判明した。それらの差は単細胞生物と多細胞生物の差より遙かに重要なので、現在では単細胞生物をひとまとめにする分類学的意味はない。
単細胞ということで、単純な生物だと判断するのは大きな間違いである。単一の細胞だけで生きているため、多細胞生物の細胞より遙かに複雑で、全体の多様性も極めて広い。また、原生生物の場合、個々の機能のための特別な器官のようなものを発達させるものも少なくない。細胞器官という言葉は、元来このような構造に対して用いられたようである。
運動して餌を漁る、動物的な性格のものでは、特に運動のための器官と、摂食のための器官が発達する。広く見られるものには、鞭毛、繊毛、それに偽足（仮足）がある。鞭毛、繊毛はほぼ同じ構造で、鞭のように動かして水をかいて移動に用いる。鞭毛は長くて数が少ないもの、繊毛は短くて一面に生えているものが普通である。偽足はアメーバの運動に見られるもので、細胞内の原形質流動によって、細胞の一部を前にのばし、その中へ細胞内容が流れ込むことで移動する。 また、固着するツリガネムシなどでは、伸び縮する柄を発達させたものもある。
摂食のために、明確な口を持つものもある。繊毛虫では、口の周辺に繊毛が特有の配置で並び、水流を起こして口へ微粒子を流し込むものもある。
細胞壁があり、光合成をし、特に運動器官を持たない珪藻やユレモなどでも、移動能力を持つものがある。
また、複数の単細胞個体が集まった、群体を形成するものもある。
単細胞では、体を大きくするのが困難と考えられる。 実際には、単細胞生物であっても、大きいものは肉眼的なものがある。普通の単細胞生物では、アメーバ、イエシロアリの腸内微生物に1 mm近いものがある。それ以上大きいと、体の形を支えるのが困難なのであろう。しかし、固い殻を持つ有孔虫では現生のゼニイシが直径1 cm、化石種にはもっと大きなものがある。深海に生息するクセノフィオフォラの1種、Syringammina fragillissimaは、直径が20 cmにもなる。さらに、細胞の仕切がない点だけを問題にするならば、もっと大きいものが存在する。藻類では、細胞壁があり、さらに細胞内に支える仕組みを持っているものがあり、オオバロニアは球形で直径3 cm以上、カサノリは長さ5 cm、マガタマモは10 cmにも達する。ミルは細かい糸状体が絡まった構造で1 m、さらに粘菌の変形体は薄く広がるため場合によっては3 mを超える。このような大型のものは、細胞内に多数の核を持つ多核体である。どうやら、単細胞で大きくなることの問題点の一つは、大きくなると核の支配を細胞全体に行き渡らせることが難しい点にもあるらしい。 また、乾燥への対応も難しいようだ。しかも陸では体を支えるのがさらに困難である。単細胞で大きなものはなく、乾燥に対しては休眠で耐えるもの以外にはないようである。
多細胞生物

多細胞生物（たさいぼうせいぶつ、独: mehrzelliges Lebewesen、英: multicellular organism）とは、複数の細胞で体が構成されている生物のこと。一つの細胞のみで体が構成されている生物は単細胞生物と呼ばれる。動物界や植物界に所属するものは、すべて多細胞生物である。菌界のものには多細胞生物と若干の単細胞生物が含まれている。肉眼で確認できる大部分の生物は多細胞生物である。 細かく見れば、原核生物にも簡単な多細胞構造を持つものがあり、真核の単細胞生物が多い原生生物界にも、ある程度発達した多細胞体制を持つものが含まれる。 多細胞体制の進化は、その分類群により様々な形を取る。おおざっぱに見れば、その生物の生活と深く関わりがあるので、動物的なもの・植物的なものそれぞれに特徴的な発達が見られる。
最も少ない細胞数で構成されている生物は、シアワセモ (Tetrabaena socialis) の4個である。
単細胞生物は一細胞が一個体であり、細胞分裂がそのまま個体の増加につながるのに対し、多細胞生物の有性生殖では生殖細胞のみが次世代に引き継がれる。個体の増殖速度は単細胞生物の方が早く、短時間での繁殖には有利であるが、多細胞生物は細胞を専門化させ複雑な機能を獲得することにより生存を有利にする戦略をとってきた。
生物は進化の過程において複数回にわたって多細胞体制を獲得してきた。動物、菌類、植物はそれぞれ独立に多細胞化したと考えられている。比較的最近になって多細胞化した生物としては群体ボルボックスが知られている。化石の記録によると最初の多細胞生物は約10億年前に誕生したとされており、生物の誕生が35億年前であるから、多細胞化には25億年近くを必要としたことになる（地質時代参照）。多細胞化においては細胞同士の接着や、周りの細胞との協調が必要とされることから細胞間での情報伝達（シグナル伝達）が発達する必要があり、単細胞真核生物にこれらの機能が備わるまでに時間がかかったと考えられている。
よく発達した多細胞体制の生物は様々な種類の細胞からなっているが、有性生殖においては、受精卵と呼ばれる一つの細胞に始まる。受精卵から成熟した個体になる過程を個体発生と呼び、元の細胞から異なる細胞が生じることを、分化と呼ぶ。ただし種々に分化した細胞においても基本的にゲノムは同一であり、すべての細胞は同一の遺伝情報をもっている。これは遺伝子発現やクロマチン状態の違いに依存している。ただし哺乳類の獲得免疫における抗体産生細胞や、線形動物ウマノカイチュウの体細胞などではゲノムの変化が起こることが知られている。
動物的生活は、移動をしながら外部から食料を取るやりかたのことである。このようなやり方の生物で、多細胞のものは動物界に属するものだけであり、原生生物界の動物的生き物は、すべて単細胞、ないしは群体である。 この方向での多細胞化の進化が、どのように行われたかについては、今も諸説があり、決定的な定説はないが、有力な説としてヘッケルの系統発生論がある。いずれにせよ、移動することにより、進行方向の細胞が、より餌をとる可能性が高いだろうから、早い段階で、栄養が各細胞に行き渡る仕組みが発達したと思われる。同様に、運動の仕組み、感覚、及びそれらの情報を伝える仕組みが発達し、複雑な組織系、器官系を進化させた。その代償として個々の細胞は互いに依存しあい、個々の部分が独立して生き延びる能力は低くなっている。
なお、変形菌もある意味で動物的生活である。彼らの場合、多細胞化ではなく、核が増えても細胞分裂をせず、多核体化することを選択したとも見られる。
植物的生活とは、光合成を行い、独立栄養をすることである。これに類する生物は原核生物の藍藻類、原生生物の藻類各群、植物界にわたっている。光合成をするためには、光が当たって、二酸化炭素と水の取り込みができれば、他に何もいらない。体を固定する必要などから、多細胞化をするにせよ、細胞が平らに並んでいる構造までは、特に工夫しなくても各細胞が自活できる。実際、いくつもの藻類の分類群で、独自に多細胞化が進み、原核生物である藍藻にも一列に並んだ細胞からなる多細胞体制が見られる。その多くでは、生殖細胞の分化以外にはっきりとした分化は見られず、生殖細胞が分化していないものも多い。他方、それらの仲間には、未だに単細胞生活のものが含まれている。褐藻では、藻類の中では例外的に組織の分化が見られ、これが彼らの極端な大型化を支えているのかも知れない。 植物の組織分化は、陸上進出時に大きく変化した。体を支え、水を吸い上げるための根や維管束、水の少ないところでの有性生殖を確保するための花など、水中生活の藻類とは遙かに異なった段階の多細胞体制の進化が起きている。
菌類的生活は、基質表面に体を接触させ、それを消化して体表から吸収する生活である。原生生物の卵菌などや、菌界に属するものがこれに含まれる。このような生活では、多細胞化はせずともよいが、体表面積は大きく取ることが重要になる。彼らの選んだ多細胞体制は、菌糸という一列の細胞が先端成長してゆく、ごく簡単なものである。菌界の生物は、すべてが単細胞か、菌糸からなる多細胞かのいずれかの体制を取る。より複雑な構造、たとえば肉眼的な大きさの子実体（キノコ）も、菌糸の絡み合いによって作られる。他方、菌界を構成する四つの門（ツボカビ門・接合菌門・子嚢菌門・担子菌門）のすべてに、単細胞生物が含まれている。また、菌糸体を形成する菌類でも、条件によっては、単細胞体制を取るものがあることが知られている。
また、これらにおける多細胞体では、多核体やそれに近い性質が強い。ツボカビ類に属する菌糸を形成するもの、および接合菌類の菌糸体は多核体であることが普通である。子嚢菌類、担子菌類では菌糸にしっかりした隔壁があって多細胞性が明らかであるが、実際には細胞質を細胞に仕切る隔壁に穴があり、ここを核や細胞器官が移動する可能性があることが知られている。
細胞内共生説

細胞内共生説（さいぼうないきょうせいせつ、endosymbiotic theory）とは、真核生物の起源を説明する仮説。真核生物がもつ細胞小器官、特にミトコンドリアや葉緑体は細胞内共生した好気性細菌（アルファプロテオバクテリア）およびシアノバクテリアに由来するとする。1883年にフランスの植物学者アンドレアス・シンパーが葉緑体の起源に関連して、2つの生物の共生という概念を提唱した。その後、1905年にロシアの植物学者コンスタンティン・メレシュコフスキ（Konstantin Mereschkowski）がより明確に定式化し、1967年にアメリカの生物学者リン・マーギュリスによってさらに大きく発展した。
マーギュリスが唱えた説の内容は、
である。
このように、当初の説では鞭毛も共生由来としていたが、これには誤解がある（鞭毛自体にはDNAは見つかっていない）。しかし、当時はこれだけが特に不自然であるとは思われていなかったようである
ミトコンドリアや葉緑体などの細胞小器官はその形態などの特徴から共生微生物に由来するものではないかとする考えが古くからあった。 ロシアの植物学者コンスタンチン・メレシュコフスキーは、1905年の著作『植物界における色素体の性質と起源』で共生説（ギリシャ語：σύν syn「共に」、βίος bios「生命」、γένεσις genesis「起源、誕生」）の概要を初めて示し、さらに1910年には『生物の起源に関する新しい研究、共生遺伝の基本としての二つのプラズム論』でこれを詳しく説明している。メレシュコフスキーは、1883年に緑色植物の葉緑体の分裂が自由生活するシアノバクテリアのそれと酷似していることを観察した植物学者アンドレアス・シンペルの研究を知っており、彼自身、緑色植物が二つの生物の共生結合から発生したと暫定的に提案していた（脚注）。1918年には、フランスの科学者ポール・ジュール・ポルティエ [fr]が『共生者』を出版し、ミトコンドリアの起源は共生の過程から生まれたと主張した。1920年代には、イワン・ワリンがミトコンドリアの起源は内共生であるという考えを唱えた。ロシアの植物学者ボリス・コゾポリアンスキーは、この説をダーウィン進化論の観点から説明した最初の人物となった。1924年に出版された『生物学の新原理』の中で。Essay on the Theory of Symbiogenesis "の中で、"共生説は共生現象に依拠した淘汰説である "と書いている。
これらの理論は、シアノバクテリアと葉緑体の電子顕微鏡による詳細な比較（例えば1961年と1962年に発表されたハンス・リスの研究）と、プラスティドとミトコンドリアが独自のDNA（その段階では生物の遺伝物質として認識されていた）を持っているという発見があいまって、1960年代に共生説が復活するまでは支持されることがなかった。リン・マーグリスは、1967年の論文「分裂細胞の起源について」の中で、微生物学的証拠を用いてこの説を展開し、立証している。1981年に発表した「細胞進化における共生」では、真核細胞は相互作用する生物の共同体として誕生したと主張し、その中には真核生物の鞭毛や繊毛に発展した内部共生のスピロヘータが含まれている。鞭毛はDNAを持たず、超微細構造も細菌や古細菌と類似していないため、この最後の考えはあまり受け入れられていない（鞭毛の進化と原核生物の細胞骨格の項も参照のこと）。マーグリスとドリオン・セーガンによれば、「生命は戦闘によってではなく、ネットワークによって地球を支配した」（すなわち、協力によって）のであるという。ドゥベは、ペルオキシソームが最初の細胞内共生体であり、地球大気中の酸素分子の増加に細胞が耐えられるようにしたのであろうと提唱した。しかし、現在では、ペルオキシソームはデノボで形成される可能性があり、共生生物由来という考えとは矛盾している。
現在では、ミトコンドリアや葉緑体の起源は共生であるという基本的な説が広く受け入れられている。
反対説として中村運の「膜進化説」などがあるが、その主張は認められていない。
まず、細胞内の共生という現象はさほど特殊なものではない。原生生物においても共生の事例は数多い。藻類を細胞内共生させる繊毛虫や刺胞動物もある。超鞭毛虫に於いて、一部の鞭毛が実はスピロヘータの共生しているものであった例も知られる。
他方、葉緑体やミトコンドリアは他の細胞器官と異なって、それぞれが分裂によって半自律的に増殖し、しかも独自の遺伝子を持っていることが知られている。そのため、葉緑体やミトコンドリアによって生じる生物の形質には、メンデル遺伝に従わない例がある（細胞質遺伝）。また、葉緑体自身がDNAを持っているので、それを元に蛋白質合成をするためのリボソームも葉緑体に独自のものがある。しかも、塩基配列の比較により、リボゾームRNAが細胞本体のものと異なり細菌（真正細菌）のそれに近いことも知られるようになったため、いよいよこれが本来は独自の生物であると考えられるようになったのである。
また、Carsonella ruddiiのように現在進行形で細胞内小器官化しつつあると思われる微生物も発見されたことなどもあり、細胞内共生説はほぼ定説化している。
その後、細胞内共生説は、ほぼ定説とされている。 もちろん、変わった部分もある。まず、鞭毛については共生起源の可能性は否定された。他方、ペルオキシソームが新たに共生起源である可能性が示唆されている。また、真核生物の本体は真正細菌より古細菌に共通する点が多く、古細菌に近い生物に真正細菌が細胞内共生したのが真核生物の起源だとする考えが有力である。
そして、原生生物の中では、新たな形での細胞内共生の例が多数発見された。藻類の葉緑体は、高等植物のものと比べて、複雑な形のものが多く、それらの中には、二重膜ではなく、三重、四重の膜に包まれたもの、あるいはその中にはっきりとした核のような構造を持つものがある。 これらが、細胞内に葉緑体を持つ真核単細胞生物を、別の真核生物が取り込んだことから生じたものだということがわかってきた。すなわち、細胞内共生体を持つ細胞を、細胞内共生(二次共生)させているわけである（→二次植物）。 なお一部の藻類、原生生物はさらに細胞内共生を繰り返して成立したといわれている。
細胞質基質

細胞質基質（さいぼうしつきしつ, 英: cytoplasmic matrix）とは細胞内の部分の呼称で、細胞質から細胞内小器官を除いた部分のことである。細胞質ゾル、サイトゾル（英: cytosol）, 細胞質マトリックスあるいは細胞礎質とも呼ばれる。古くは透明質、可溶性部分などと呼ばれたこともあるが、その後の分析技術の向上により、これらの部分にもさまざまな構造や機能が認められたため、この呼称の利用には問題がある。
遠心分画法で上清画分に回収される流動性の成分からなり、可溶性のタンパク質等が含まれている。 基本的には水を溶媒とし、酵素蛋白質をおもな分散質とし（細胞質基質は20〜30％の蛋白質を含む）、アミノ酸、脂肪酸などの各種有機酸、糖、核酸塩基、各種タンパク質を溶質あるいは低分子分散質として含む、複雑なコロイドとなっている。
細胞内部の流体として、（主に細胞骨格の働きにより）原形質流動を起こし、細胞内の各種物質の移動、細胞内小器官の配置、細胞間で伝達される信号の細胞内での転送の場となっている。
原核細胞ではほとんどあらゆる生化学反応が細胞質基質中で行われるが、真核細胞では特定の機能に特化した細胞内小器官が大規模な反応の舞台となっているため、細胞質基質はどちらかと言えば細胞の基礎的な代謝機能の場となっている。
有糸分裂

有糸分裂（ゆうしぶんれつ、独: Mitose、英: mitosis）とは、真核生物の細胞分裂における核分裂の様式の一つ。細胞分裂の際にクロマチンが染色体を形成し、この染色体が紡錘体によって分配される分裂様式のこと。有糸分裂を伴う細胞分裂のことを指して有糸分裂ということもある。対立する語は無糸分裂である。
正確にいえば、生殖細胞において相同染色体を分離させる減数分裂（meiosis）も有糸分裂の亜形である（減数有糸分裂）。しかし近年では、単に有糸分裂というときには減数分裂を含めないことが多い。この場合、有糸分裂という語は（本来の意味から離れるが）体細胞分裂とほぼ同義の語として用いられる。
間期は分裂期（M期）以外の期間を指す。G1、S、G2期に分類される。
染色体凝縮が開始する。核膜はまだ存在している。中心体が微小管形成中心として機能し、微小管の重合が進み紡錘体の形成が始まる。間期に複製された二つの中心体は、モータータンパク質であるキネシンの働きで離れていく。
染色体凝縮がさらに進行する。核小体の消失が始まる。離れた二つの中心体は紡錘体極となり、そこから伸びた微小管が染色体の動原体（kinetochore）に結合する。この微小管は動原体微小管とよばれる。下図は微小管が核膜内に進入している。核膜崩壊型の有糸分裂を行う生物では核膜が消失する。
凝縮を完了した染色体が細胞の赤道面に配列する。このときそれぞれの染色体において一対の姉妹染色分体が識別可能となる。染色体の各1セットが各々正しく紡錘体に結合しているかがチェックされる（紡錘体チェックポイント）。結合に支障がある場合は細胞周期が停止する。この時期は正しい染色体分配、ひいては細胞分裂のための本質的なステップと考えられている。
姉妹染色分体をつなげていた動原体付近のタンパク質（コヒーシン）が切断され、分離可能となる。それぞれの姉妹染色分体は分裂装置の働きにより、両極へと移動する。微小管の働きによって染色分体が移動すると共に、紡錘体極が離れていく。
後期に分配された娘染色体が分散してクロマチンに戻る。核小体が再構成される。核膜崩壊型の分裂を行う生物では、核膜も再構成される。
減数分裂

減数分裂 （げんすうぶんれつ、独: Meiose、英: meiosis）は、真核生物における細胞分裂の様式の一つ。動物では配偶子（コケ・シダ類などでは胞子）を形成する際に行われ、生じた娘細胞では染色体数が分裂前の細胞の半分になる。一方、細胞が通常増殖する際に取る形式は有糸分裂あるいは体細胞分裂と呼ばれる。19世紀後半に予見されていた現象であり、英語で減数分裂を意味する Meiosis はギリシャ語で「減少」の意。
様式において体細胞分裂と異なる点は、染色体の複製の後に相同染色体が対合し、中間でDNAを複製することなしに二回連続して細胞分裂（減数第一分裂、第二分裂）が起こることである。受精では卵子と精子から一組ずつ染色体が供給され、二倍体細胞は母系由来と父系由来の染色体を一セット持っていることが明らかにされると、受精に先立ってあらかじめ染色体の減数が行われる必要があることが考えられた。実際の観察は、ウォルター・S・サットンによってバッタの生殖細胞で報告された。このことから遺伝子が染色体上にあるとする染色体説が提唱された。
減数分裂は配偶子形成において遺伝的な多様化を生じさせ、環境変化への対応や進化に貢献していると考えられている。例えば2組4本の染色体を持つ生物では、2=4 通りの組み合わせをもった配偶子が作られ、ここから得られる次世代は 4=16 通りである。ヒトの場合では23組の相同染色体、計46本の染色体を持つため、2=8,388,608（840万弱）通りの配偶子、8,388,608=70,368,744,177,664（およそ70兆）通りの次世代が生じる可能性をもっている。さらに遺伝の多様性を生み出す仕組みには、染色体の一部が入れ替わる乗換え（相同組換え）がある。乗換えは減数第一分裂時に行われる。分子機構としては DNA の二重鎖切断が起き、それがDNA修復によってつなぎ直される際に起こる。
減数分裂において染色体が正常に分配されない現象は染色体不分離（non-disjunction）と呼ばれる。染色体不分離は、染色体数の異なる配偶子を生み出し、ダウン症など染色体異常疾患の原因となる。
二倍体細胞では、ある1本の染色体には、よく似たもう1本の染色体が存在する（図左上）。これらは互いによく似た（相同な）染色体であり、こういった関係にある2本の染色体を相同染色体（homologous chromosomes）と呼ぶ。相同染色体の一方は母方から、もう一方は父方から受け継ぐ。（注：常染色体ではそうであるが、例えばヒトなどの性染色体の2本の対についてはお互いに長さも違い遺伝子の内容もあまり似てはいない）。
減数分裂に先立って、細胞はDNA複製を行いDNAの量を倍化させる。その結果、元の染色体と同じ配列を持った2本の染色体が形成される（図左中）。これら同じ遺伝情報を持つ2本の染色体のペアは姉妹染色分体と呼ばれる（図左中の、同じ色の2本）。体細胞分裂では2倍になった染色体がそれぞれ娘細胞に受け継がれ、母細胞と同じになる（右上）。
減数第一分裂では2本の染色分体からなる相同染色体同士が対合し、4本の染色分体からなる二価染色体（bivalent chromosomes）を形成する（図左下）。その後、それぞれの相同染色体（2本の染色分体）は別々の方向に分かれ、第一分裂が終了する（図下中央；この分裂は還元分裂とも呼ばれる）。引き続き、新たなDNA合成を介することなく、減数第二分裂が開始される。第二分裂では2本の姉妹染色分体が別の方向に分かれる（この分裂は均等分裂とも呼ばれる）。こうして出来た4個の娘細胞にはそれぞれ元の細胞の半分の量のDNAが含まれる（右下）。
減数第一分裂前期では、相同染色体の間で乗換え（交差あるいは交叉とも呼ばれる；crossover）が起こり、一部の配列を取り替える（組換え）。相同染色体が乗り換えた部位で形成される構造はキアズマと呼ばれる。このように、減数分裂の重要性は、組換えによって様々な遺伝子の組み合わせを生み出し、しかも異なった組み合わせの染色体を持つ配偶子が形成されることにある。すなわち、減数分裂は子孫の遺伝的多様性をつくりあげることに大きな役割を果たしている。また近年の研究によれば、乗換えの過程そのものが染色体分離を正常に行わせるのに必須のイベントであることも明らかになってきている。
脊椎動物の減数分裂周期は、
という3点で体細胞分裂周期と異なる非常に重要な特徴を持っている。
踊り字

踊り字、躍り字（おどりじ）は、主に日本語の表記で使用される約物（特殊記号）の一群で、〱、々、ヽ、ゝなどがある。おどり、繰り返し符号、重ね字、送り字、揺すり字、重字（じゅうじ）、重点（じゅうてん）、畳字（じょうじ）などとも呼ぶ。
コンピュータなどによってはそれぞれくりかえしやおなじ、「丶」は点、「々」はノマ、ノマ点などと入力すると表示される場合がある。
殷の時代にはすでに、同じ字が続くときに一字だけ書き、繰り返しを表す記号を付け足すことが行われていた。これを重文号という。殷の金文では、小さい「＝」を用いて「子子孫孫」を「子=孫=」と書いた。下図の史頌鼎（紀元前900年頃）の金文の文末に、「子子孫孫寶用」（子々孫々まで宝として用いよ）とある。
漢字文化圏ではその後も重文号が使われ続けたが、現在公式な文書でも用いているのは日本語だけである。また日本の戸籍制度では「々」「ゝ」「ゞ」を人名に用いることができる。
漢字のように見えるが、あくまで反復記号の一種であって漢字ではなく、固有の読みはない。
同じ漢字を重ねるときに、2文字目以降の文字の代用として用いられる。
「公演会々場」のように使われることもある。特に、結婚や葬式に関しては、同じ漢字を直接繰り返すことは、再婚や不幸の繰り返しを連想させ縁起が悪いため、「結婚式々場」、「告別式々場」と表記することが多い。
二字以上の熟語を重ねるときにも使うこともある。
ただし古く（奈良時代）は記法が異なり、上の例なら
のようにも書かれた。
原稿用紙などで語の途中で改行するときは用いない。例えば「散々」が2行に分かれるなら「散散」と書く。従って、行の先頭に「々」が来ることはない。禁則処理に対応したアプリケーションソフトウェアでは、行の最後と次行の最初に分かれる場合、行頭に「々」が来ないよう処理される。ただし、例外として、人名、地名の「佐々」のような固有名詞の場合、2行に分かれても「佐々」と、「々」のままにしなければならない。また、新聞など禁則処理ができないような場合は別。
また、「湯湯婆」（ゆたんぽ）のように同じ漢字を重ねても読みが異なる場合には普通用いない。だが、「明々後日」（しあさって）のような熟字訓、「酒々井」（しすい）のような固有名詞は存在する。
「々」は漢字ではないが、大修館書店発行の漢和辞典には読者の便宜上収録されている。また、中国語に同種の文字はなく、日本語の固有名詞を書き表す際はそのまま同じ文字を並べて表記する（例：代々木→代代木）。
「々」の字形を分解すると「ノ」＋「マ」のように見えることから俗にノマやノマ点とも呼ばれる。ユーザーが辞書登録していない状態では、GboardやJapanist、Anthy、ATOK 2011までのATOKなどのかな漢字変換システムでは「のま」で変換できる。これは、元々はJapanistの前身である富士通OAKが便宜上用いたことに由来するとされ、同社のOASYSでも同じ動作である。現在のATOK、Microsoft IME、Apple日本語入力では「どう」「おなじ」で変換すると候補に表示されるが、「のま」からは変換できない。
また、AndroidでのGboardやiPhoneでの日本語入力でフリック入力を行う場合、数字の8の上向きフリックで選択できる。
平仮名を2字重ねるとき「ゝ」「ゞ」を、片仮名を2字重ねるとき「ヽ」「ヾ」を使用する。主要な新聞では、固有名詞以外は使用しないこととガイドラインに決められているなど、昨今の文章では使用例がやや珍しくなっている。
ただし、固有名詞、商標や社名では使われる。
1字目に濁点がつく場合は「ゝ」は濁点のない仮名を重ね、「ゞ」は濁点のつく仮名をそのまま重ねる。
殷から使われている小さい「二」の字を崩した記号である。揺すり点（ゆすりてん）とも呼ばれ、主に縦書きの文章に用いる。
漢字の後に書かれ、現在は「々」で代用されることもあるが、上字を繰り返すのではなく、上字の訓が繰り返し語であることを意味する。
この例で、「各」「屡」はそれぞれ1字で「おのおの」「しばしば」と読むのであって、「おの」「しば」などという訓はない。これらは「各各」「屡屡」の略記ではなく、二の字点を使わない表記は「各」「屡」である。なお、現代では「〻」は「々」と書き換えられ、「各々」「屡々」と書くのは間違いではない。
書くときは、行の中央ではなく前の字の右下に添えるように書く。なお横書きにおける一般的な表記法はまだ確立していないが、公式文書の例としては、日本国憲法原本で各〻が6か所でてくるが、電子政府ではすべて各々の表記とされている。
文章を繰り返す際に使う「〃」は、「ノノ点」「ノノ字点」と呼ばれ、二の字点とは別のものである。
平仮名の「く」の字を延ばしたように書く。縦書きの文章のみに用いる。横書き時に同様の表記を行う場合には、二倍ダッシュやその上に濁点を付けた約物が使用されることが多いが、「へ」の字を横に伸ばした字形や、くの字点を左90度回転させた形で使用することもある。
2字以上の仮名、もしくは漢字と仮名を繰り返す場合に用いる。
古くは、仮名で2音で読む漢字1字の繰り返し（たとえば「人々」）にも使われた。この場合、初期は上字（この例では「人」）に重ねて書かれたものが、時代と共に位置が下に移動してきた。
繰り返し部分が連濁する場合は、濁点付きの「くの字点」を用いる。
濁点の付く文字を繰り返す場合は、濁点の付いていない「くの字点」を用いる場合と、濁点の付いている「くの字点」を用いる場合がある。
濁点の付く文字を繰り返すが、繰り返し箇所は濁点がつかない場合は、濁点の付いていない「くの字点」を用いる（擬音などでは少ないが児童向け文学などで漢字を仮名表記する場合に用いられる）。
3回の繰り返しの場合は「くの字点」を2回繰り返すが、4回繰り返す場合は2回目の繰り返しと4回目の繰り返しにのみ「くの字点」を用いる。
Unicodeでは、一の字点は平仮名と片仮名のブロックに、同の字点・二の字点及びくの字点はCJKの記号及び句読点のブロックに収録されている。また、くの字点については、くの字点そのものだけでなく、その上半分と下半分の字形についても符号位置が与えられている。
台湾でも日本統治時代の名残で「々」が使われることがある。例えば中国語の「謝謝」を「謝々」と書く、台湾語の「天烏烏」を「天烏々」や「天烏〃」と書く。ただし正書法ではないので、公式の文書では用いない。なお、現在の台湾人は「〃」あるいは「」が使われることが主流となっている。 例えば「謝〃」「謝」で、このような用例は日本においても見られる。
韓国でも独立直後の漢字を使用していた頃は「々」を使う用例が見られた。
ベトナムではかつて漢字やチュノムが用いられていた頃に片仮名の「ヒ」や「ヌ」の形をした記号が踊り字として用いられていた。2022年にベトナム漢ノム復生委員会（ベトナム語：Ủy ban Phục sinh Hán Nôm Việt Nam / 委班復生漢喃越南）が策定した常用標準漢ノム表（ベトナム語：Bảng chữ Hán Nôm Chuẩn Thường dùng / 榜𡨸漢喃準常用）では標準形として「ヌ」が採用されている。ただし同委員会によれば原則としてフォーマルな文章における踊り字の使用は非推奨としている。
Omakase

Omakase (Japanese: お任せ, Hepburn: o-makase) is a Japanese phrase, used when ordering food in restaurants, that means 'I'll leave it up to you' (from Japanese 'to entrust' (任せる, makaseru)).
The phrase omakase, literally 'I leave it up to you', is most commonly used when dining at Japanese restaurants where the customer leaves it up to the chef to select and serve seasonal specialties. The Japanese antonym for omakase is okonomi (from 好み konomi, "preference, what one likes"), which means choosing what to order. In American English, the expression is used by patrons at sushi restaurants to leave the selection to the chef, as opposed to ordering à la carte. The chef will present a series of plates, beginning with the lightest fare and proceeding to the heaviest dishes. The phrase is not exclusive to raw fish with rice and can incorporate grilling, simmering and other cooking techniques.
The Michelin Guide said "few formal dining experiences are as revered or as intimidating" as omakase.
Customers ordering omakase style expect the chef to be innovative and surprising in selecting dishes, and the meal can be likened to an artistic performance. Some people may think that ordering omakase can be a gamble; however, the customer typically receives the highest-quality food available at a lower cost than if it had been ordered à la carte. According to Jeffrey Steingarten, recounting in Vogue a 22-course "memorable feast" that required several hours:
Food writer Joanne Drilling compared the omakase experience to prix fixe but said it was "slightly different. It involves completely ceding control of the ordering process and letting the chef choose your dinner." Like Steingarten she recommends omakase dining at the sushi counter. The Michelin guide called omakase the "spiritual companion and counterpoint to kaiseki", an elaborate multi-course highly ritualized meal.
Itameshi

Itameshi (Japanese: イタ飯) is a type of fusion cuisine originally from Japan that combines traditional elements of Japanese food and Italian food. The name comes from the combination of the Japanese name for Italy (イタリア Itaria) and the Japanese word for meal (飯 meshi). This term is used to differentiate Japanese-Italian fusion food from standard Italian food, which is formally referred to as Itaria-ryōri (イタリア料理).
The first Italian restaurant in Japan was Italiaken, opened in 1880 in Niigata by Pietro Migliore, whom came to Japan with a French performing troupe.
Italian-Japanese fusion first started in the 1920s when spaghetti was introduced to Japan, and served in small cafes. Before 1970, there were few authentic Italian restaurants in Japan, with only a few pizza and pasta stores. Italian food would not gain a bigger foothold in the country until the 1990s, when the 1997 Asian financial crisis hit and many upscale restaurants were affected by low wages and increased prices. Many of these restaurants and chefs turned to Italian food as a cheaper alternative and from there, Italian food became even more popular in the country.
The word Itameshi became common in the early 1990s, during the Japanese asset price bubble.
Several Itameshi chains operate in Japan. A well-known one is the low-cost Saizeriya, which at the end of 2021 operated over 1500 outlets in Japan and several hundred overseas. Like many food outlets in Japan, Itameshi stores can be found at train stations and hotels.
The popularity of this specific fusion food has taken off in the United States with many different cook books and videos highlighting these dishes gaining popularity online. This popularity has even led to the opening of restaurants specifically dealing in Itameshi within the country.
Hornbein Couloir

The Hornbein Couloir is a narrow and steep couloir high to the west on the north face of Mount Everest in Tibet, that extends from about 8,000 to 8,500 m (26,200 to 27,900 ft) elevation, 350 metres (1,150 feet) below the summit.
For the first 400 m (1,300 ft) vertical, the couloir inclines at about 47°, and the last 100 m (330 ft) is narrower and steeper with about a 60° average incline. To the east on the north face with less angle is the much larger Norton Couloir.
The couloir was named after a member of the 1963 American Mount Everest Expedition, Thomas Hornbein, who was on the first ascent.
The first ascent of the couloir was made on 22 May 1963, by Tom Hornbein and his partner, Willi Unsoeld, who were with the 1963 U.S.A. expedition attempting to reach the Everest summit from the Nepalese southern side by two routes. The majority of expedition members used the same route climbed ten years earlier by Tenzing Norgay and Edmund Hillary. This entailed negotiating the Western Cwm and the flank of Lhotse to the South Col, then up the southeast ridge to the peak.
Hornbein and Unsoeld, however, took a more challenging, different and unknown route up the west ridge from Camp 2 in the Western Cwm, traversing over the north face to ascend the steep and narrow couloir. After summiting, they descended the southeast ridge, bivouacking high up.
Since the initial ascent, there have only been another nine summiters with five expeditions through the Hornbein Couloir, the last one in 1991.
In 2001, French snowboarder Marco Siffredi from Chamonix made the first snowboard descent of Everest by using the Norton Couloir. In 2002 he attempted a new descent via the Hornbein Couloir, but disappeared in the attempt; his body has never been found.
The couloir has never seen a ski descent. A team composed of Jimmy Chin, Conrad Anker and Jim Morrison planned to ski down the mountain in 2023 but retreated due to bad weather and permit issues.
Peanuts (1996 film)

Peanuts (Japanese: 落華星 ピイナッツ, Hepburn: Rakkasei: Piinattsu) is a 1996 Japanese action-comedy film directed by Takashi Miike.
Two mysterious tough guys, Ryuji Hoshikawa and Kyotaro Ochiai, win money at the track but have some of their winnings swindled by Tetsu, a member of the Hyakkikai posing as a car dealer. Mr. Makimura, an elderly fish seller, cannot pay off his debts to the Hyakkikai so he jumps in front of a car being driven by Ryuji and Kyotaro but they stop in time and help him by robbing a Hyakkikai gambling den and giving him most of the money in order to repay his debt.
Kurogane Mitsuko, head of the Kurogane gang controlling the Hyakkikai, bribes the detective Mr. Yabe to investigate the robbery then has the pinky of Mr. Gori, boss of the Hyakkikai, cut off. Mr. Gori collects debts but is unable to repay all of the stolen money to Kurogane. When two Hyakkikai prostitutes drug Ryuji and Kyotaro and try to take their remaining money, the two men seek compensation by entering the Hyakkikai office and beating up Mr. Gori, Tetsu, and the other members of the Hyakkikai.
Kurogane's daughter Yukari has had a child with a black man named George and insists on staying with him despite her father's wishes so he orders his underboss Takakura to kill George. Takakura tells the businessman Mr. Fukuda to collect a large debt from Yukichi Sugiyama in Ginza and Mr. Fukuda hires Ryuji and Kyotaro to do it. When Kyotaro calls his office, Mr. Makimura's daughter Mary answers. Kyotaro sends roses to her at work, where she fends off advances from her section chief Mr. Sugiyama.
Mr. Yabe connects Ryuji and Kyotaro to Mr. Makimura and tells Takakura that he suspects that they committed the robbery. Mr. Gori catches Kyotaro and beats him for the robbery but Kyotaro overpowers him and kills him and his henchman. He then encounters a man at a diner that is closing and goes with him to drink at the grave of his brother who was murdered by a rival gang, where the man explains that he is Kurogane's enforcer Muto.
Sugiyama is smuggling drugs during his trips abroad so Mary and Ryuji switch his bag with a different one and bring the drugs to Mr. Fukuda to pay off the debt. Mr. Yabe determines that "Kyotaro the Annihilator" is the man who killed Muto's brother so Takakura kidnaps Sugiyama and Mary to lure him in, then Kurogane tells Kyotaro to kill George to wipe the slate clean.
Instead, Kyotaro helps George escape with Yukari, then kills Muto and escapes with Ryuji and the two former Hyakkikai prostitutes.
Casa Memorială „Panait Cerna”

Casa Memorială „Panait Cerna” este un muzeu județean din Cerna, amplasat în str. Panait Cerna.
Casa Memorială a poetului Panait Cerna (1881 - 1913) este o casă simplă, țărănească, cu aspect de prăvălie. Expoziția memorialistică organizată în trei săli prezintă datele bibliografice ale poetului, reproduceri după fotografii, documente, acte de stare civilă și de studii, ediții ale operei poetice, referințe critice. Panourile prezintă coperta singurului volum de poezie, în toate edițiile apărute. În celelalte spații expoziționale s-a reconstruit interiorul țărănesc tradițional din acest areal, vizitatorii având posibilitatea să cunoască frumusețea și autenticitatea mobilierului și a țesăturilor de la începutul secolului al XX-lea. Expoziția în aer liber prezintă instrumentar agricol tradițional, dovadă a uneia din cele mai importante ocupații practicate în această zonă.
Clădirea ce găzduiește muzeul este monument istoric, având cod TL-II-m-B-06004.
Fumărit

Fumărit se numea o dare percepută în Țara Românească și în Moldova, în secolul. XVII, pe fiecare coș de fum al caselor țărănești, respectiv pe fiecare casă , mai precis, pe casa în care se făcea foc. Acest impozit mai era cunoscut și sub denumirea de coșărit.
În esență, fumăritul era un impozit de capitație, adică un impozit, sub formă de cote fixe, perceput, în evul mediu, pe fiecare cap de locuitor.
Persoana care încasa fumăritul purta denumirea de fumărar .
În lucrarea sa Ciocoii vechi și noi sau Ce naște din pisică șoareci mănâncă, Nicolae Filimon dădea următoarea explicație:
În Letopisețul Țării Moldovei , Ion Neculce se referă la doi domnitori care au pus ca dare fumăritul:
Potrivit lucrării „Descrierea Moldovei” a lui Dimitrie Cantemir, fiecare casă țărănească plătea, în vreme de pace, pentru trebuințele țării, 80 de aspri, adică un florin, dajdie numită fumărit; în vreme de război, un taler împărătesc sau 120 aspri, iar la vreme de mai mare nevoie, un galben, care prețuia atunci 200 aspri.
Printr-un hrisov din 16 aprilie 1793, voievodul Alexandru Moruzi acorda Mănăstirii Sărindar scutire de dăjdii și de orânduiala ce va ieși de la visterie și de la cămara domniei meale peste an. Mănăstirea primește dreptul de a ține o cârciumă în care să-și vândă vinul, urmând să fie scutită de „fumărit, căminărit, de vamă, de vin domnesc și de toate alte angarale”.
Între 1774 și 1879, populația era înregistrată pe cap de familie sau casă (fumărit). Pentru aflarea numărului locuitorilor se înmulțea numărul de case sau capi de familie cu numărul convențional 5, care reprezenta numărul mediu al persoanelor dintr-o gospodărie, și se făcea estimarea populației unei localități.
După 1893, impozitul numit fumărit și-a schimbat conținutul, fiind aplicat pentru uscăturile strânse de țărani din pădure.
Acest articol despre un subiect legat de istoria României este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea sa.
Biserica de lemn din Ticu

Biserica de lemn din Ticu, comuna Aghireșu, județul Cluj, datează din anul 1641. Are hramul „Sfinții Apostoli Petru și Pavel”. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: CJ-II-m-B-07780.
Satul Ticu datează, conform documentelor istorice din anul 1320. Nu se cunoaște originea denumirii Ticu. În locul acestui sat era mai demult o pădure imensă. Sasul a fost așezat pe moșia baronului Sesoi din Gârbău. Se pare că locuitorii au provenit din iobagii care au lucrat pe moșia baronului. A fost recunoscut ca sat în 1523, dar au existat și înainte locuințe în zonă.
Biserica cu hramul „Sfinții Apostoli Petru și Pavel” a fost construită în anul 1641 pe cheltuiala locuitorilor. A fost pictată în 1827 pe pânză lipită pe lemn, probabil de către Dimitrie Ispas. După o notă găsită pe o veche cazanie de la 1896, bisericii i s-a adus o oarecare modificare la uși de către meșterul Vila Olarul. O altă reparație i s-a făcut mai târziu, prin 1916-1917, în timpul preotului Emil S. Mureu, de către meșterul Chiorean Moștei din Cubleșu, care a despărțit peretele ce separă tinda de naosul bisericii.
Din cauza acoperișului foarte degradat, pictura pe pânză s-a deteriorat. În anul 2010 s-au realizat lucrări de refacere a învelitorii de șindrilă a bisericii, consolidare și refacerea învelitorii porții de acces de către meșterul Vasile Urdă din Bârsana.
Parohia Ticu a devenit greco-catolică în anul 1798. Între anii 1826-1860 preot a fost Găvrilă Pop. Între 1860-1862 parohia a fost administrată de Petru Oprea din Stoboru. De la 1862 și până în 1893 preot este Zaharie Hossu, iar din 1894 parohia a fost administrată interimar de Gregoriu Lehene. Venitul congrual era de 223 coroane și 38 fileri.
La anul 1900 parohia nu avea casă parohială. Registrele matricole erau ținute de la 1826. Școala era din lemn și a fost înființată în anul 1868. Avea 45 de școlari.
Biserica de lemn, aflată încă în folosința credincioșilor satului Ticu, comuna Aghireș, a fost clădită din bârne orizontale de stejar, îmbinate „în cheotoare dreaptă” și „coadă de rândunică”, pe o fundație de piatră.
Planimetric simplă si redusă ca dimensiuni (pronaos 2,95/4,20, naos 4,58/4,20), fiind una dintre cele mai mici biserici din zonă, ea are un altar poligonal, rezultat din îmbinarea măiastră a bârnelor din pereții naosului cu cei ai altarului.
Biserica are pronaosul tăvănit, cu stâlpii turnului-clopotniță fixați în grinzile din structura de bază a pereților exteriori. Turnul are, imediat deasupra acoperișului, o galerie deschisă și coiful octogonal, înscris în baza pătrată, de înălțime medie între turnurile-clopotniță din zonă.
Materiale media legate de Biserica de lemn din Ticu la Wikimedia Commons
Bastionul porții din Târgu Mureș

Bastionul porții (în maghiară Kapubástya) face parte din sistemul de fortificație a cetății medievale din Târgu Mureș fiind construită și administrată de breslele orașului liber regesc. Breslele au fost asociațiile profesionale și voluntare de meșteșugari aparținând unei meserii care au apărut în Evul Mediu după modelul localităților din Transilvania și au funcționat în incinta cetății până la ocuparea de armata austriacă.
Cronologic, prima întăritură din cărămidă realizată este bastionul porții, situat în partea nordică a laturii de vest a cetății. A fost realizat între 15 martie – 28 iunie 1613 ca o primă necesitate, sub judele János Nagy Szabó, la construirea căruia s-au folosit materiale provenite de la fosta mănăstire a paulinilor din Sâncraiu de Mureș. La 3 iunie 1639, din cauza unui trăsnet care a făcut să explodeze praful de pușcă depozitat în bastion, acesta a suferit stricăciuni, astfel că a trebuit să fie reparat.
În 2000 lângă Bastionul porții a fost amplasată statuia lui Tamás Borsos. Borsos ca judele orașului a reușit ridicarea cetății cu ajutorul contribuabililor și celor 32 de bresle meșteșugărești.
De plan aproximativ pătrat, bastionul era prevăzut cu o ingenioasă groapă-capcană, în lățime de circa 3 m și o adâncime de circa 4 m, acoperită cu o punte rabatabilă, iar peste șanțul de apărare cu un pod mobil (pont-levis). Deasupra gangului de intrare se află cele două niveluri de apărare suprapuse, dotate cu guri de tragere, iar deasupra lor o galerie prevăzută cu mașiculi. De-a lungul gangului se află o încăpere strâmtă, cu acces din incinta cetății și legată cu curtina dublă de pe latura vestică. Pereții bastionului au grosimi de 120 cm la nivelul gangului și 90 cm la nivelurile superioare. Accesul la primul etaj se face prin scări de lemn, acoperite, care duc la un palier montat în consolă, situat pe latura de est al bastionului. Deasupra ușii de stejar, pe o grindă in situ, se află inscripția ce indică anul edificării: „1613”.
Sculptură în piatră

Sculptura în piatră este opera unui sculptor care cu ajutorul dălții, ciocanului și cuțitului modelează piatra după un model original sau după o anumită schiță. Materialul folosit pentru sculptură poate fi alcătuită din diferite roci sau minerale ca marmură, bazalt, granit, diorit, alabastru, jad etc.
Deja în epoca de piatră omul a început cioplirea pietrei sau oaselor pentru a făuri unelte sau arme pentru vânat. Ulterior această ocupație s-a perfecționat, căutându-se a se obține din piatră diferite forme estetice. Faraonii din Egiptul antic puneau să fie cioplite figurine din diferite pietre prețioase, ca lapislazuli și jasp, pentru mormintele lor.
În lumea antică, ca daltă era folosită o piatră mai dură, ca de exemplu dioritul, translatarea blocurilor mari de piatră se făcea prin rularea pe lemn rotund. Despicarea unor blocuri masive de piatră pentru a obține fisuri, se făcea prin încălzirea cu foc a locului respectiv și turnare de apă rece pe piatra fierbinte. Ulterior această metodă a fost înlocuită prin folosirea explozivilor.
În Grecia antică s-au realizat sculpturi din marmură care erau aproape identice corpului uman. În Orientul Îndepărtat s-au realizat, în general, sculpturi din jad, fildeș și bronz. Sculpturile prezentau și animale dintre care cel mai frecvent era reprezentat calul, bivolul, ursul, rinocerul, elefantul și tigrul.
În evul mediu sculptura a fost întregită prin turnarea în diferite forme a metalului.
În Austria,de pildă , au fost realizate, încă de la începutul existenței omului în această parte a Europei, sculpturi în piatră calcaroasă, sedimentară. Actualmente, la 80 km de Viena, exista Muzeul Pietrarilor (Steinmetz Museum) din localitatea Zogelsdorf Niederösterreich. Unul dintre cele mai importante evenimente culturale organizate în ultimii ani, în Muzeul Pietrei din Zogelsdorf, a fost expoziția "Brancuși & Botarro , ARTĂ ȘI PIATRĂ 2005", în cadrul căreia au fost prezentate lucrări de o excepțională valoare artistică și documentară, realizate de renumiții sculptori. Austria este bine cunoscută pentru numeroasele sale sculpturi cu caracter religios, realizate în piatra de tip gresie, lucrări tributare curentului baroc. De menționat faptul că una dintre cele mai remarcabile sculpturi ale Vienei, respectiv faimosul Hercules, a fost cioplită în gresie de Zogelsdorf ca și, de altfel, o mare parte a operelor de artă din același tip de piatră denumita in limba germana Kalk-Sandstein , splendori artistice care decorează Catedrala Votivă din Viena, renumitul Castel Schönbrunn, figurile sculptate din palatul de iarna Winterpalast Prinz Eugen, idem din palatul Belvedere și lucrarile artistice din Geras, Altenburg și Melk.
După tehnica de realizare, sculpturile în piatră se împart în două mari categorii:
Sculpturile libere permit privirea lor din orice direcție,
Sculpturile adosate nu pot fi privite decât dintr-o direcție impusă, de obicei frontal. Convențional ele sunt subclasificate în trei categorii, în funție de înălțimea reliefurilor față de fondul general al suportului în care sunt săpate.
Cupani Mici, Vînohradiv

Cupani Mici (în ucraineană Мала Копаня, transliterat: Mala Kopanea, în maghiară Alsóveresmart) este o comună în raionul Vînohradiv, regiunea Transcarpatia, Ucraina, formată numai din satul de reședință.
În cătunul numit Horodiște, care se ridică abrupt deasupra râului Tisa, se află o așezare fortificată a dacilor de la hotarul erei noastre, cercetată de expediția Universității din Ujgorod în anii 1977–1978. Dacii de pe aceste meleaguri fabricau monede romane false. Se știe că această așezare a fost distrusă de trupele romane ale lui Traian, motiv pentru care aici se găsesc multe obiecte valoroase pe care romanii nu au reușit să le captureze. Pe o suprafață de 7000 m² s-au descoperit 30 de locuințe și 79 de clădiri gospodărești și de producție. Au fost găsite 70 de vase întregi, unelte de muncă (clești de fierărie, poansoane, dălți, seceri, coase, cuțit de vie, arme, podoabe din argint, bronz și sticlă).
În fiecare an, studenți de la Universitatea din Ujgorod, împreună cu profesorii lor, vin pe situl arheologic pentru a efectua noi săpături, unde rămân timp de două luni (iulie-august). În timpul săpăturilor din anul 2013 s-au descoperit peste 100 de vase, unelte de muncă, arme și bijuterii prețioase. Centrul avea o poziție strategică importantă, controlând Poarta Hustului și, prin aceasta, accesul către minele de sare de la Slatina. Tot aici trecea drumul sării pe râul Tisa, care ducea spre Dunăre. Așezarea fortificată, de cinci hectare, era înconjurată de un val de pământ și de un palisadă din lemn.
Aceasta s-a format la sfârșitul secolului II – începutul secolului I î.Hr. Construirea așezărilor dacice în Transcarpatia este legată de consolidarea și extinderea statului dac. Înainte de aceasta, zona era locuită de un alt trib traco-dac – costobocii – care a fost supus și incluși în statul geto-dac. Conform surselor istorice, așezarea de la Cupani Mici purta numele de Setidava.
Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Cupani Mici era vorbitoare de ucraineană (98,97%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi.
Tipar adânc

Tiparul adânc este o categorie a tehnicilor de stampare în care imaginea este incizată într-un suport, numit clișeu, zonele incizate reținând cerneala. Clișeul reprezintă negativul gravurii. Gravarea negativului se face fie chimic, cu ajutorul acizilor (acvaforte, acvatintă, mezzotintă etc.), fie macanic, cu ajutorul dălților sau acelor (ac rece), fie printr-o combinație a celor două (taille douce). Deasupra negativului se așază o foaie de hârtie și se aplică presiune cu ajutorul unei role metalice grele sau cu un mecanism de tip menghină. Presiunea aplicată determină transferarea cernelei din inciziile clișeului pe suprafața foii de hârtie. Imaginea imprimată obținută poartă numele de stampă și reprezintă pozitivul gravurii.
Tiparul adânc reprezintă una dintre cele trei mari categorii tradiționale ale metodelor de imprimare, alături de tiparul înalt (tipar cu zaț, flexografie etc.) și tiparul plan (litografie).
În cazul gravurii chimice, clișeul pe care se gravează negativul constă într-o plăcuță metalică, de obicei din cupru sau zinc. Plăcuța este acoperită cu un vernis, o soluție formată din rășini și un solvent, care nu este atacat de acid. Folosind un ac (sau o altă unealtă ascuțită) se trasează desenul prin zgârierea vernisului, dezvelind suprafața plăcuței. Aceasta este apoi cufundată în acid azotic. Acidul corodează suprafața plăcuței care a fost expusă prin îndepărtarea stratului protector de vernis, creându-se astfel adâncituri în clișeul metalic. După ce este suficient de corodată, plăcuța este scoasă din baia de acid iar vernisul este îndepărtat pentru pregătirea următorului pas din procesul gravurii.
Pentru inprimarea clișeului incizat, se aplică cerneală pe suprafața acestuia asigurându-se buna ei pătrundere în adâncituri. Plăcuța este frecată cu tarlatan (sau altă pânză) pentru îndepărtarea grosului cernelei și apoi ștearsă mai bine cu ziar sau pagini de cărți de telefoane învechite, lăsând cerneală doar în adâncituri. O foaie de hârtie umedă este așezată peste plăcuță, astfel încât, la trecerea prin presă, hârtia umezită va putea fi forțată în adânciturile umplute cu cerneală. Plăcuța și hârtia sunt apoi acoperite cu o țesătură groasă pentru asigurarea distribuirii egale a presiunii presei. După trecerea prin presă, clișeul și hârtia sunt descoperite și dezlipite unul de celălalt, fiind relevată stampa creată.
În cazul gravurii mecanice clișeul este incizat direct cu acul sau dăltița, procedurile ulterioare fiind aceleași ca și în cazul gravurii chimice.
Peștera Azâh

Peștera Azîh (Azıx mağarası în azeră), una dintre cele mai vechi așezări ale omului în Europa, cea mai veche așezare din spațiul postsovietic, situată în Azerbaidjan.
Azerbaidjanul este una din cele mai vechi regiuni ale așezării omenești. In urma săpăturilor din renumita peștera Azîh, nu departe de orașul Füzuli, în 1968 arheologii azeri în frunte cu paleontologul Mammadali Huseynov au descoperit una din cele mai vechi așezări preistorice ale omului pe teritoriul Euroasiei din epoca paleoliticului (epoca de piatră). Aici, în stratul așel, alături de uneltele de munca si de resturile de mamifere, a fost descoperit un fragment al maxilarului omului fosil, Azîhantrop. Prin cercetarea straturilor din peștera Azîh s-a reușit sa se urmărească succesiunea epocilor paleoliticului inferior (doșel, șel și așel) și paleoliticului mediu (mustier).
În cele mai adânci straturi din peștera Azîh s-au descoperit cele mai primitive unelte ale muncii confecționate din piatră de râu, inclusiv foarte mari (gigantoliti), unelte manuale, unelte neșlefuite de găurit, dălți cu vârf, răzuitoare primitive și alte unelte din piatră folosite de Azîhantropi in timpul vânatului de animale sălbatice. În perioadele timpurii si medii ale paleoliticului, oamenii trăiau pe teritoriul Azerbaidjanului in grupuri mici care constituiau cea mai veche forma de organizare sociala pe baza căreia se desfășura munca in colectiv. Principala ocupație a acestora era vânătoarea, precum si culegerea fructelor de pădure, fructelor și rădăcinilor comestibile. Azîhantropii vânau ursul de peștera, cerbul mărinimos, renul gigantic, precum si rinoceri, bizoni si alte animale sălbatice.
Hyla alboguttata

Hyla alboguttata este o specie de broască din familia Hylidae, cunoscută și sub denumirea de Broasca de copac cu burta albă. Poate fi găsită pe teritoriul Ecuadorului și în Columbia și Peru.
Habitatul său natural sunt pădurile tropicale și subtropicale dese și umede, în mlaștini, plantații, grădini rurale și alte păduri. Din păcate, specia este amenințată cu pierderea habitatului.
Agroturism

Agroturismul este acea forma de turism în care persoana (sau grupul) se deplasează, cazează și își desfășoară activitatea într-un cadru natural, în mediul rural.
Agroturismul este capabil să valorifice excedentul de cazare existent în gospodăria țărănească prin implicarea turiștilor în viața gospodăriei și furnizarea acestora de servicii si activități (masă, cazare, interacțiune cu mediul socio-natural) proprii gospodăriei țărănești, fără a-i conturba acesteia specificul.
Turismul rural îmbrățișează toate activitățile turistice derulate în mediul rural, având drept scop valorificarea potențialului natural și uman al satelor.
Există diferite abordări în agroturism:
Agroturismul creează valoare adăugată pentru micii fermieri, comunitățile locale și vizitatori. Prin interacțiunile cu turiștii, fermierii pot dezvolta noi competențe, își pot vinde produsele direct consumatorilor și pot intensifica schimburile comunitare. Acest lucru duce la fluxul de fonduri din regiunile industriale către zonele mai puțin industrializate. Agroturismul sprijină păstrarea unicității rurale și contribuie la dezvoltarea economică pe termen lung. De asemenea, ajută la reducerea depopulării rurale și întărește relația dintre consumatori și producători în ceea ce privește sustenabilitatea globală.
Până în anul 2006, doar zona Branului și cea a Maramureșului au dezvoltat afaceri de acest fel.
Saifi Kudaș

Saifi Kudaș (în rusă Сайфи Кудаш, n. 21 septembrie 1894 - d. 26 iunie 1993) a fost un poet bașkir sovietic. A scris versuri referitoare în special la lumea rurală și la transformările aduse aici de socialism.
În 1964, a primit distincția Poet al Poporului din partea Republicii Sovietice Socialiste Autonome Bașchiră.
A debutat în 1913 sub influența lui Geabdulla Tukai și Mejit Geafuri. A scris în limbile bașkiră, tătară, rusă.
La început, poeziile sale sunt satirice și îndreptate împotriva clerului musulman. Ulterior abordează tema luptei pentru eliberare națională și a transformărilor aduse de socialism și de colectivizare, ca mai târziu să exploreze tema luptei împotriva fascismului. A mai scris și cărți pentru copii.
Nicolae Nica

Nicolae Nica (n. 1917, în satul Chilia, Făgețelu, Olt, d. 8 iulie 2014) a fost un artist popular român.
Nicolae Nica s-a născut în anul 1917, în satul Chilia, com. Făgețelu, jud. Olt. Binecunoscut în țară și străinatate, Nicolae Nica, este un veritabil artist popular . Sculptor, de excepție, Nicolae Nica, este, înainte de toate, creatorul unuia dintre cele mai frumoase și interesante muzee țarănești din România - Muzeul Sătesc Chilia-Făgețelu. O viață de om, închinată, la propriu și la figurat, acestui deziderat. Muzeul este amenajat, după toate normele etnografice, în satul Chilia, adăpostit de incinta unei foste școli generale, dezafectate, pe drumul național Pitești-Drăgășani.
Biserica de lemn din Valea Cășeielului

Biserica de lemn din Valea Cășeielului, comuna Chiuiești, județul Cluj, datează din secolul XVIII. Are hramul „Sfinții Apostoli Petru și Pavel”. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: cod LMI CJ-II-B-m-07769.
Amplasată în curtea mănăstirii de maici, biserica de lemn din Valea Cășeielului, monument istoric, mai păstrează urme de pictură murală în altar. Biserica a fost adusă aici în 1923 și tencuită în exterior și interior.
Decorul sculptat: Bârna ce ține loc de cheie de boltă în naos este decorată prin incizie cu motive geometrice. Bolta naosului este traversată de bârne decorate prin cioplire cu motivul valului.
Pictura. În interior, peretele a fost zidit până la nivelul începutului bolții. Pe boltă s-a aplicat un tapet, reprezentând stele, adică Bolta cerească, și cei patru evangheliști în medalioane.
Starea de conservare: În anii 1991-1992, s-a înlocuit șindrila, a fost adăugat pridvorul, iar monumentul a fost înălțat pe o bază.
În vara anului 2005, s-a descoperit o ciupercă care a început să atace lemnul pereților, acesta fiind afectat destul de serios pe unele porțiuni astfel că, cu acceptul Comisiei Monumentelor Istorice, s-a purces la restaurarea monumentului. Procesul de restaurare a continuat și în 2007. În peretele sudic al pronaosului s-a tăiat o fereastră de dimensiuni mari.
Biserica de lemn din Ocolișel

Biserica de lemn din Ocolișel, comuna Iara, județul Cluj, datează din anul 1852. Are hramul „Sfinții Arhangheli Mihail și Gavriil”. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: CJ-II-m-B-07728.
Pe Valea Vadului, nu departe de confluența cu Arieșul, în mica așezare de la Ocolișel, în care predomină și azi în majoritate edificiile de lemn, se află un monument de arhitectură: biserica „Sfinții Arhangheli”. Edificiul actual îl înlocuiește, probabil, pe cel mistuit de foc în 1848, după cum menționează însemnarea de pe o „Psaltire românească” de secol XVI. Dimensiunile monumentului, lățimea mare în comparație cu bisericile ridicate în secolul al XVIII-lea în zonă susțin această presupunere. În sprijinul unei datări în secolul al XIX-lea pledează și faptul că pictura interioară, care acoperă pronaosul, naosul și altarul, a fost realizată doar în anul 1878 de către „Maer Darie, zugravu din Valea Ierii”. Planimetria edificiului se înscrie tipului comun Munților Apuseni, având în plus un pridvor sudic și turnul cu foișor și coif înalt. De la vechiul edificiu ni s-a transmis doar poarta de lemn a cimitirului, ce are incizată data 1790.
Biserica de lemn „Sfinții Arhangheli” din Ocolișel, comuna Iara, monument istoric, deține o pictură de secol XIX, relativ bine păstrată. Din ansamblul mural, realizat în 1878, se remarcă în pronaos câteva detalii din „Judecata de apoi”, ilustrare a unor secvențe sociale din lumea satului românesc de la sfârșitul secolului al XIX-lea. Între cei damnați apar îmilatorii satelor, „Biraiele”, alături de alte păcate umane (femeia care face farmece, cârciumarul care înșală).
Patrimoniul. Biserica deține câteva icoane pe sticlă aparținând școlii de la Nicula, precum și o icoană pe lemn reprezentând pe cei doi arhangheli.
Starea de conservare. Biserica este acoperită cu țiglă, respectiv cu tablă la turlă, ceea ce nu a împiedicat pătrunderea apei, pictura de pe latura de sud a naosului fiind cea mai afectată. În peretele de nord s-a practicat o gaură pentru scoaterea unui burlan de încălzire, ceea ce a dus la deteriorarea stratului de pictură pe acea porțiune de perete. Pereții sunt acoperiți cu ștergare, icoane, iar ferestrele au fost lărgite. Construcția se prezintă în rest în stare bună, atât la nivelul bazei, edificiul fiind ridicat pe o bază înaltă de piatră, cât și la nivelul bârnelor.