davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Merdeka Building

Merdeka Building (Indonesian: Gedung Merdeka) is an Art Deco building in Jalan Asia-Afrika, Bandung, Indonesia. Today it serves as a museum displaying collections and photographs of the Asian–African Conference, the first Non-Aligned Movement event, which was held there in 1955.
The present building was designed in 1926 in Art Deco style by Van Galen and C.P. Wolff Schoemaker, both professors at Technische Hogeschool (today ITB) and famous architects of that time; a further extension was designed in 1940 in Streamline Moderne style by Albert Aalbers. The 7500 m² building had Italian marble floors, some saloon and rooms in cikenhout wooden finishing, and was adorned with crystal lamps on the ceilings.
The first building on the site at the intersection of Braga Street and Jalan Asia-Africa was constructed in 1895 for the Sociëteit Concordia. In 1926 it was rebuilt by Wolff Schoemacher, Albert Aalbers and Van Gallen. The Sociëteit Concordia was the dance hall, entertainment and social gathering venue for rich people in Bandung and its vicinity. That included plantation owners or employees, officers, officials, and wealthy businessman. During weekends, the building was filled with people enjoying art performances, social dances and dinner.
During the Japanese occupation of the Dutch East Indies, the building was renamed Dai Toa Kaikan and served as cultural centre.
After the Indonesian proclamation of Independence on 17 August 1945, the building was used as headquarters of Indonesian independence fighters against Japanese troops.
After the recognition of Indonesian Independence by The Netherlands in 1949, and the formation of federal government of Negara Pasundan, Concordia building was once again used as public gathering hall, for art performances, parties, dances, and gala dinner.
In 1954, the government of Indonesia appointed Bandung as the host of Asian–African Conference, the Concordia building chosen as the venue of this International conference. At that time Concordia was the largest and grandest hall in Bandung, with strategic location near Savoy Homann Hotel and Preanger Hotel in the city centre. In early 1955, the building was renovated to meet international conference requirements by Ir. R. Srigati Santoso, and renamed Gedung Merdeka (independence building). The building also served as Indonesian House of Representatives (DPR) convention building.
In 1965 the Gedung Merdeka was the venue for the Asian-African Islamic Conference. In 1971 all of the House of Representatives meetings and activities were moved to Jakarta. In March 1980 the building hosted the 25th anniversary of the Asian-African Conference, and the Asian-African Conference Museum was inaugurated by president Soeharto.
6°55′16″S 107°36′33″E﻿ / ﻿6.92114°S 107.60922°E﻿ / -6.92114; 107.60922
Gerăușa, Satu Mare

Gerăușa (în maghiară Oláhgyűrűs) este un sat ce aparține orașului Ardud din județul Satu Mare, Transilvania, România.
Cimitirul Eroilor români și germani din cel De-al Doilea Război Mondial este amplasat la 600 m de cimitirul local. Are o suprafață de 414 mp. A fost amenajat în 1945. În cadrul acestuia sunt înhumați 58 de militari români și 5 militari germani.
SM Acest articol despre o localitate din județul Satu Mare este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui.
Șandra, Satu Mare

Șandra (maghiară Krasznasándorfalu, colocvial Sándorfalu, germană Alexanderhausen or Schandra) este un sat în comuna Beltiug din județul Satu Mare, Transilvania, România.
Groapa comună a Eroilor Români din cel De-al Doilea Război Mondial este amplasată în cimitirul romano-catolic. Are o suprafață de 18 mp. A fost executată în 1944. În cadrul acesteia sunt înhumați 19 militari români.
SM Acest articol despre o localitate din județul Satu Mare este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui.
Berea, Satu Mare

Berea este un sat în comuna Ciumești din județul Satu Mare, Transilvania, România. Până în anul 2004 a aparținut comunei Sanislau. Are mai multe biserici reformate. Iernile fiind blânde aici, vegetația este de stepă și silvostepă. Are 197 de locuitori, dintre care 164 maghiari, 17 romi și 16 români. Are 130 de străzi și un cimitir. Este situat pe autostrada 196B. .
SM Acest articol despre o localitate din județul Satu Mare este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui.
Mormânt

Mormântul (din latină monumentum) este locul în care se îngroapă un om mort. De regulă mormintele sunt grupate în cimitire. Deasupra mormintelor sunt așezate pietre sau stâlpi funerari, cu date referitoare la persoana înmormântată în locul respectiv.
Piatra (lespedea) de mormânt cu reprezentarea în relief a defunctului se numește gisant.
Monumentele funerare se mai numesc monumente tombale.
Adâncimea de 2 metri este considerată a fi cea mai comună. În unele zone o adâncime mai mare decât aceasta poate crea probleme. În special în regiunile unde sunt ape subterane. De exemplu în New Orleans sicriele îngropate prea adânc erau împinse afară de curenții de apă.
În România normele pentru groapa simplă indică o adâncime a gropii de la 1.8 metri la 2,20 metri . Pentru gropile "cu pod" (groapă dublă) adâncimea este de 2.5 metri. În cazul în care persoană înhumată a decedat în urma unor boli cu contagiozitate mare, adâncimea gropii, prevăzută de lege este de 3 metri.
Castrul roman Stenarum

Castrul roman Stenarum este situat pe întinsul "Platou Podmoale", pe malul stâng al râului Târnava Mare, pe teritoriul municipiului Sighișoara, județul Mureș.
Cercetări de la mijlocul secolului al XIX-lea au dus la descoperirea unor cărămizi cu ștampila Legiunii a XIII-a Gemina, a unor fibule de bronz, ace de păr, ace de cusut din os, inele de aur cu filigran, opaițe romane, pietre funerare și a 26 de monede emise între anii 108-248.
Biserica Între Români din Turda

Biserica Între Români, numită și Biserica Dintre Români, este o biserică ortodoxă din Turda. Lăcașul are hramul "Adormirea Maicii Domnului".
Pe la mijlocul secolului XIX-lea, românii și-au construit o biserică din lemn si piatră în deal, sub vii, în apropiere de cimitirul central. În această biserică au fost aleși ca episcopi ortodocși Vasile Moga (primul episcop român) și Andrei Șaguna în anul 1810 la 19 septembrie, respectiv 1847 în 2 decembrie.
În anul 1861 vechea Biserică Între Români a fost trăznită și a ars din temelii. După marele incendiu cauzat de trăsnet, în mod provizoriu a fost ridicată o biserică din lemn, adusă din Sălciua. Între anii 1861-1865 mitropolitul ortodox Andrei Șaguna instituie o colectă publică, cu ajutorul căreia s-a construit o nouă biserică din cărămizi și piatră în cartierul Între Români, pe terenul de lângă râpa Arieșului. Biserica a fost ridicată de către meșterul Patița din Câmpeni. Noua biserică (plasată pe str. Sirenei nr. 17, colț cu str. N. Vlăduțiu) a fost reconstruită în formă de navă, între anii 1861-1865. După numai câțiva ani turnul s-a dărâmat, fiind ridicat altul doar în anul 1942 când s-a făcut și o reparație generală. În 1919 pictura interioară a fost restaurată cu ocazia vizitei la Turda a Regelui Ferdinand și a Reginei Maria, care au vizitat și această biserică. Iconostasul din lemn a fost sculptat de elevii Școlii de Arte și Meserii din Turda sub conducerea meșterului Chiș Alexandru. A fost sfințită în anul 1948 de episcopul Nicolae Colan.
Materiale media legate de Biserica Între Români la Wikimedia Commons
Grigori Perov

Grigori Samoilovici Perov (în rusă Григорий Самойлович Перов), cu numele de familie real Perper (în rusă Перпер), (n. 1905, Chișinău – d. 17 februarie 1981, Chișinău) a fost un poet și scriitor satiric sovieto-rus, traducător de poezie și proză din limba română în limba rusă și din limba rusă în limba română.
S-a născut în orașul Chișinău din gubernia Basarabia, ca fiu al lui Samuil (Șmil) Nuhimovici Perper. Bunicul său, Nuhim Mendelevici Perper, a fost comerciant angajat în activitatea de prelucrare a lemnului. Înainte de cel de-al Doilea Război Mondial a lucrat ca inginer chimist, iar după război a fost un consultant în Uniunea Scriitorilor din Moldova.
A tradus în limba rusă poemul „Luceafărul” de Mihai Eminescu, poveștile lui Ion Creangă (1957, 1964), romanul Drumul cu plopi de Alexandru Lipcan (1958), colecția de povestiri Ce au văzut ochii mei a lui Valentin Roșca (1959 și 1964),nuvela „Alexandru Lăpușneanul” de Costache Negruzzi (1970), poveștile lui Aureliu Busuioc (1970), colecția Povești moldovenești (1973), cartea de basme populare Кто ждёт, чтоб вишни падали в рот (1985); de asemenea, a tradus din limba idiș fabulele lui Eliezer Steinbarg (în această ediție - Elizar Steinbarg, 1967), precum și poeziile unor poeți moldoveni contemporani (Emil Loteanu, Constantin Condrea). A tradus din limba rusă în limba română volumul Cântare pentru Opanas de Eduard Bagrițki (1948), o colecție de povestiri scrise de Elena Ilina (1951), poemul „Ce este bun și ce este rău” a lui Vladimir Maiakovski (1952) și o colecție de poezii pentru copii de Serghei Mihalkov (1953).
Este autorul a mai multor volume de poezie satirică în limba rusă. A publicat comentarii și critici literare în presa moldovenească în limbile rusă și română. A scris versurile cântecului «В летний тихий вечерок» (1956) interpretat de Orchestra de jazz „Bucuria” condusă de dirijorul Șico Aranov și al cunoscutului cântec «N-am când să mă plictisesc» (1953) interpretat de Zlata Tcaci.
Potrivit amintirilor lui Kirill Kovaldji, Grigori Perov s-a sinucis după mai multe încercări nereușite.
Eduard Jurist

Eduard Jurist (n. 22 februarie 1928, Chișinău, România – d. 2004, București, România) a fost un scriitor (de literatură pentru copii și proză science-fiction) și dramaturg român.
S-a născut într-o familie de evrei, mama sa, Isabela, era profesoară de limbi străine, iar tatăl său, Mozes Jurist, era funcționar.
După absolvirea Liceului „Matei Basarab” din București (1946), s-a înscris la Facultatea de Litere și Filosofie din București. Încă student fiind, a fost angajat redactor la secția de literatură pentru copii a Editurii de Stat. În această perioadă și-a început activitatea de scriitor și de traducător. În 1948 s-a transferat la Radiodifuziunea Română, unde a lucrat mai întâi ca redactor, apoi ca șef de secție la emisiunile pentru copii și tineret.
Acesta a decedat în anul 2004, în București.
Frane Milčinski

Frane Milčinski (pseudonim Ježek cu sensul de Arici, n. 14 decembrie 1914, Ljubljana, Slovenia – d. 27 februarie 1988, Ljubljana, Republica Socialistă Slovenia, RSF Iugoslavia) a fost un poet sloven, satirist, umorist și comic, actor, scriitor pentru copii și regizor. Este considerat unul dintre cei mai importanți autori satirici ai secolului al XX-lea.
Milčinski s-a născut la Ljubljana în 1914 ca al treilea copil al scriitorului și judecătorului Fran Milčinski. În timpul celui de-al doilea război mondial a fost închis în lagărul de concentrare de la Gonars. A fost căsătorit cu scriitoarea și jurnalista Jana Milčinski.
A lucrat la teatru și la radio de la o vârstă fragedă.
De-a lungul carierei sale, Milčinski a câștigat numeroase premii. Filmul Kekec din 1951, la care a co-scris scenariul și melodia tematică "Dobra volja je najbolja", a câștigat primul premiu internațional pentru un lungmetraj slovac, atunci când a câștigat Leul de Aur la categoria filmelor pentru copii la Festivalul de Film de la Veneția din 1952.
Milčinski a câștigat în 1959 Premiul Levstik pentru povestea sa Zvezdica Zaspanka (Steluța adormită). În 1975 a câștigat Marele Premiu Prešeren pentru realizările sale pe parcursul vieții în radio, televiziune, film și literatură.
Premiul Ježek pentru realizare creativă în radio și televiziune este numit după el; a fost acordat anual din 1989 de către organizația națională de radiodifuziune publică din Slovenia, Radio-televiziunea Slovenă (Radiotelevizija Slovenija).
Listă de programe de televiziune umoristice din România

Aceasta este o listă de programe TV umoristice (emisiuni și seriale TV de comedie) din România difuzate pe diferite canale de televiziune din România (Pro TV, Antena 1, Kanal D, Prima TV etc.) într-un interval de timp, clasificate în ordine cronologică, în anii când au avut loc premierele și debutul lor.
Haldun Taner

Haldun Taner (n. 16 martie, 1915 – d. 7 mai, 1986) a fost un dramaturg turc.
Haldun Taner s-a născut pe 16 martie 1915 în Istanbul. După absolvirea liceului Galatasarai în 1935, a studiat științe politice și economie la Universitatea din Heidelberg din Germania, până când o problemă gravă de sănătate l-a obligat să se întoarcă în Turcia, unde a absolvit Facultatea de Literatură și Lingvistică Germană în 1950. De asemenea, a studiat teatrul și filosofia la Universitatea din Viena între 1955 și 1957 sub conducerea lui Heinz Kindermann (1894–1985), profesor austriac de teatru și literatură.
Taner a scris un număr mare de povești, în general, umoristice; eseuri, rubrici de ziare, scrieri de călătorie și piese de teatru. A primit premii importante, printre care Premiul I al Concursului de Poveste New York Herald Tribune (1954), Premiul Sait Faik (1954), premiat în cadrul Festivalului internațional al umorului din Bordighera (1969), etc. Cea mai populară este Keșanlı Ali Destanı (Epopeea lui Ali din Keshan). Poveștile sale au fost traduse în germană, franceză, engleză, rusă, greacă, slovenă, suedeză și ebraică.
Taner a influențat teatrul turcesc prin crearea Teatrului Haldun Taner, numit după școala de teatru în stil cabaret. În 1967, împreună cu Metin Akpınar, Zeki Alasya și Ahmet Gülhan, a fondat Teatrul Devekuşu Kabere. A educat și a lucrat cu mulți actori și regizori.
Haldun Taner a murit de infarct miocardic pe 7 mai 1986 în Istanbul. A fost înmormântat la Cimitirul Küplüce pe 9 mai 1986.
Cimitirul Vesel din Săpânța

Cimitirul Vesel este un cimitir din localitatea Săpânța, județul Maramureș, faimos pentru crucile mormintelor viu colorate și picturile naive reprezentând scene dodoo
viața și ocupația persoanelor înhumate. Pe unele cruci există chiar versuri în care sunt amintite, deseori cu nuanțe umoristice, persoanele respective.
Ineditul acestui cimitir este diferențierea față de cultura populară, care consideră moartea ca un eveniment trist. În anul 1935, la sugestia preotului greco-catolic Grigore Rițiu (1892-1969), care era profesor de română și latină, meșterul Stan Ioan Pătraș (1908-1977) a realizat partea verticală a crucilor ceva mai lată, cu loc pentru epitaf. Preotul Rițiu, soția și copiii săi au fost scoși din casa parohială și arestați după război, dar inițiativa sa s-a păstrat. Ucenicul lui Stan Ioan Pătraș, Dumitru Pop-Tincu (1955-2022), a preluat în 1977 obiceiul început în perioada interbelică. Din 1935 datează primul epitaf, iar din anii 1960 încoace, întreg cimitirul a fost populat cu circa 800 astfel de cruci, sculptate din lemn de stejar, devenind un muzeu în aer liber de natură unică și o atracție turistică.
Din anul 2009 cimitirul este obiectivul festivalului anual „Drumul Lung spre Cimitirul Vesel”.
Unele cruci sunt pictate pe ambele părți. Pe o parte este plasată o descriere a vieții celui îngropat, iar pe cealaltă — o descriere a motivului morții. Majoritatea crucilor sunt scrise cu greșeli de ortografie și variante arhaice de scriere.
Pe crucea lui Stan Ioan Pătraș, fondatorul cimitirului, sunt scrise următoarele:
Pe o altă piatră scrie:
Materiale media legate de Cimitirul Vesel din Săpânța la Wikimedia Commons
Cimitirul ostașilor germani de la Frunzoaia

Cimitirul ostașilor germani de la Frunzoaia (cunoscut și sub denumirile de Cimitirul ostașilor germani de la Tișița sau Cimitirul „Poiana lui Frunză”) este un monument istoric (cod LMI VN-IV-s-A-06653) situat la Frunzoaia, la drumul DN2L Tișița-Panciu (km 2), în satul Bătinești, comuna Țifești. Monumentul comemoreaza Bătălia de la Mărășesti (care a avut loc in Primul Razboi Mondial, intre Regatul Romaniei si Imperiul German) și adăpostește osemintele ostașilor germani, români, austrieci, cehi, francezi, slovaci, ruși, sârbi și unguri căzuți pe câmpul de luptă.
La lansarea monografiei satului Bătinești, Toader Vișan declara:
Astfel, începănd cu anul 1917, armata germană a amenajat un Cimitir de campanie pe teritoriul acestei comune, pe amplasamentul actualului monument. Cimitirul fost construit în anul 1924 (ctitor: Guvernul German) și restaurat în anul 1994. Acesta este unul din cele patru cimitire ale ostașilor germani de pe raza județului Vrancea, alaturi cele de la Focșani, Soveja și Bordești.
Intrarea în cimitir se face dinspre DN2L printr-un fronton de piatră, acesta fiind împrejmuit cu ziduri de piatră și beton. Pietrele funerare menționează numele, regimentul și gradele celor înmormântați aici. Crucile mormintelor sunt delimítate în patru careuri în baza a două alei largi, formând astfel o cruce. La intersecția aleilor se află un monument comemorativ realizat în piatră.
În primele decenii de comunism, cimitirul a fost profanat și transformat de către localnici în obor pentru vite.
Biserica de lemn din Călățele, Cluj

Biserica de lemn din Călățele, comuna Călățele, județul Cluj, era așezată în cimitirul satului, pe dealul numit Ulcioruș. Fiind neîncăpătoare, comunitatea și-a ridicat o nouă biserică. Din lemnele vechii biserici de lemn din Călățele a fost ridicată biserica din cătunul Călățele-Pădure.
Vechea biserică de lemn, aflată în cimitirul satului, a ajuns neîncăpătoare, fiind construită actuala biserică de zid în anul 1934. Biserica veche a fost vândută credincioșilor din Rîșca de Sus.
Sporirea numerică a credincioșilor din cătunul Călățele-Pădure a făcut necesară ridicarea unui lăcaș de cult. S-a ales soluția aducerii vechii biserici de lemn din Călățele.
Inău, Sălaj

Inău este un sat în comuna Someș-Odorhei din județul Sălaj, Transilvania, România.
Imaginea satului la începutul secolului 20, a fost schițată astfel: „Era un sat foarte sărac plin de pelagroși. Pămîntul nu aparținea țăranilor. Ei aveau o mică grădină în jurul casei. Țăranii erau iobagii baronului Veseleny. Casele lor erau acoperite cu stuf. În mijlocul satului era un drum prăfos. Tot în centrul satului era și o biserică veche clădită din bârne de stejar, de culoare brun închisă. În interior mirosea a tămâie. Pe pereți erau pictate scene din Biblie, picturi primitive. Mai erau și icoane pe sticlă. Avea biserica un turn înalt și subțire. Biserica avea acoperișul de șindrilă. Iar în jur era cimitirul satului. În sat trăia un bătrîn învățător care nu mai profesa, cu numele de Ruskai. ... Oamenii, din cauza pelagrei, erau slăbiți, anemici și copiii rahitici. Moartea infantilă era foarte mare. În primul an [preotul Sigismund Lenghel] văzînd marea sărăcie în care se zbăteau țăranii satului, a făcut o cerere către autoritățile din Jibou, unde a cerut un ajutor concret pentru săteni. După mari insistențe a primit douăzeci și cinci de capre, cinzeci de găini și câțiva cocoși, cu condiția ca aceste animale să nu poată fi vândute, de asemenea nici mâncate, pentru sporirea lor. Caprele dădeau lapte, găinile ouă și cloceau pui. În curs de un an de zile avuția satului s-a mărit. ... În Inău cu ajutorul dat de [preotul Sigismund Lenghel], a început să dispară pelagra și rahitismul la copii. Astfel [preotul Sigismund Lenghel] a devenit un soi de popa Tanda și țăranii îl iubeau și îl respectau foarte mult. [Preotul Sigismund Lenghel] era adânc mâhnit de moartea celor doi copii, ... deoarece de cîte ori mergea la biserică, le vedea mormântul. Acolo el cu mîna lui a plantat doi brazi tineri care azi nu mai exista.Acum satul este un sat in care mai exista biserica veche pe un deal inalt pe unde nu mai umbla aproape nimeni cimitirul si biserica sunt inconjurate cu spini.in cimitirul de langa biserica veche unela cruci au disparue iar padurea se extinde in cimitir.
Cimitirul Bellu

Cimitirul Șerban Vodă (în limbaj popular „Cimitirul Bellu”) este un cimitir din București, România.
Este situat la intersecția Șoselelor Giurgiului, Olteniței, Viilor și Căii Șerban Vodă, mai exact în Piața Eroii Revoluției.
În aproprierea sa se află si Cimitirul evreiesc sefard sau spaniol, numit în mod popular și Cimitirul Bellu evreiesc, precum si Cimitirul luteran.
Până la jumătatea secolului al XIX-lea bucureștenii își îngropau morții în curțile bisericilor. Existau câteva cimitire în afara orașului, unde erau înmormântați săracii, oamenii de rând sau cei morți în urma molimelor. Pentru a fi în pas cu lumea modernă, legiuitorii bucureșteni au desființat aceste cimitire și au hotărât în 1831 „Legiuirea pentru înmormântări afară din oraș”. În anul 1852 o comisie a Sfatului Orășenesc discută crearea altor cimitire în afara Bucureștiului. Unul dintre acestea era situat pe ulița Șerban-Vodă, unde se afla o grădină mare de portocali aparținând baronului Barbu Bellu (1825-1900), ministrul Cultelor și Justiției. Terenul de circa 15 hectare a fost donat de Bellu Sfatului Orășenesc care, la 26 noiembrie 1852, hotărăște începerea lucrărilor de amenajare a cimitirului. Arhitectul Alexandru Orăscu întocmește planurile pentru ridicarea capelei pe locul unde fusese cândva biserica lui Bellu cel Bătrân (1799-1853), tatăl baronului. Interiorul era realizat de pictorul Constantin Lecca. În toamna lui 1855 încep amenajările terenului, primele înmormântări fiind în 1856, iar în septembrie 1858 cimitirul începe să funcționeze legal. În 1859 guvernul trece la aplicarea legii, prin mutarea celor înhumați din oraș în acest nou cimitir. C. A. Rosetti, inițiatorul organizării Cimitirului Bellu, este primul concesionar pe care îl putem găsi în Arhiva Cimitirelor. În noiembrie 1859 cumpără un loc de veci aici, pentru fiica sa, Elena. A fost urmat de scriitorul Cezar Bolliac care, în 1860, și-a înmormântat aici soția, Aristița, fiica boierului Izvoranu.
Din anul 1862 Cimitirul Bellu trece sub aripa Municipalității bucureștene, așa că, în momentul în care vechea capelă se dărâmă, primarul Pache Protopopescu pune piatra de temelie la noua capelă care va fi clădită în stilul catedralei din Karlsbad. Ea va fi pictată la început de Mihail Popp, iar mai târziu repictată de Dimitrie Belisarie și Arthur Verona. Cimitirul Bellu avea 17 hectare în 1859, iar în prezent măsoară 28 de hectare.
În cimitirul Bellu se află și Aleea Artiștilor, perimetrul unde sunt îngropați artiștii.
Ansamblul "Cimitirul Șerban Vodă - Bellu" este înscris în Lista monumentelor istorice 2010 - Municipiul București - la nr. crt. 22438, cod LMI B-IV-a-B-20118.
Materiale media legate de Cimitirul Bellu la Wikimedia Commons
Cimitirul militarilor români de la Rossoșka

Cimitirul militarilor români de la Rossoșka este primul cimitir al militarilor români de pe teritoriul Federației Ruse. Situat în localitatea Rossoșka din regiunea Volgograd a Federației Ruse, cimitirul a fost inaugurat pe 25 octombrie 2015, în cadrul unei ceremonii oficiale la care au participat reprezentanți ai României și ai Federației Ruse.
Cimitirul, care face parte din cadrul Complexului Memorial Rossoșka, cinstește memoria militarilor români care au căzut în timpul celui de-Al Doilea Război Mondial în luptele de la Stalingrad. Întrucât cimitirul este gândit a fi unul centralizator, urmează să aibă loc exhumări de cadavre în zona Volgogradului (fostul Stalingrad) și Republica Kalmâkia, care urmează să fie reînhumate la Rossoșka.
Proiectul s-a materializat după vizita ministrului român de externe la Moscova din 9 iulie 2013, deoarece autoritățile rusești au fost de acord cu realizarea unui cimitir centralizator românesc în Complexul Rossoșka, aflat la cca. 35 de kilometri de Volgograd (fostul oraș Stalingrad).
Ambasada României la Moscova a obținut în 2014 autorizațiile necesare pentru amplasarea unui cimitir românesc în cadrul Complexului Comemorativ Multinațional Rossoșka. Ambasada a fost sprijinită de către Asociația „Voennîe Memorialî” din Federația Rusă, iar prin hotararea guvernului României nr. 421/10 iunie 2015 s-a aprobat finanțarea proiectului de amenajare a cimitirului militar. În aceeași zi a fost semnat un contract economic între Oficiul Național pentru Cultul Eroilor (România) și Asociația „Voennîe Memorialî” și au început lucrările de construcție.
Între august–octombrie 2015 au fost făcute exhumări în localitățile Plodovitoe, Gromki și Izbușenski. Au fost identificate și deshumate rămășițele a 72 de militari români. 62 au fost reîngropați pe 23 octombrie, iar 10 două zile mai târziu, în timpul ceremoniei de inaugurare.
Cimitirul se întinde pe o suprafață de aproximativ 6.000 mp (90 m lungime, 60 m lățime), cu un monument central constituit dintr-o cruce de 3 metri din granit, așezată pe un platou central cu dimensiunile de 6 m x 9 m. Pe o placă situată la baza crucii, tot din granit, este inscripționat textul bilingv „In memoriam. Militarilor români căzuți în luptă la Stalingrad”. Alte 22 de plăci indică denumirile celor 79 de cimitire românești de campanie.
Inaugurarea cimitirului a avut loc la 25 octombrie 2015. Din partea României au fost prezenți ambasadorul României în Federația Rusă, Vasile Soare, Teodor Meleșcanu (consilier de stat în guvern), Florin Iordache, vicepreședinte al Camerei Deputaților, secretari de stat din guvern, Ionel Tălpău, directorul Oficiului Național pentru Cultul Eroilor, parlamentari și alți reprezentanți. A mai participat un sobor de preoți români conduși de episcopul vicar-patriarhal Varlaam Ploieșteanul, istorici, veterani, urmașul soldatului-sanitar căzut Gheorghe Popescu, mass-media etc. Din partea rusă au participat membri ai ministerului de externe și alte oficialități. Au participat reprezentanți ai Asociației „Voennîe Memorialî” și atașați militari din cadrul corpul diplomatic de la Moscova.
Cimitirul Hajongard din Cluj-Napoca

Cimitirul Hajongard (oficial Cimitirul Central, în maghiară Házsongárdi temető, din germană Hasengarten) de pe fosta Ulița Măcelarilor, în prezent str. Avram Iancu, este unul din cele mai vechi cimitire din Cluj-Napoca, înființat în secolul al XVI-lea odată cu devenirea neîncăpătoare a cimitirului care a funcționat în jurul Bisericii Sf. Mihail din centrul orașului (cimitirul central). Este unul din obiectivele turistice cele mai interesante ale orașului, fiind clasat ca monument istoric în lista monumentelor istorice din 2015, cu codul CJ-IV-s-B-07839. Se întinde pe o suprafață de cca. 14 hectare.
Numele cimitirului provine de la vechea denumire germană a zonei aflate pe spațiul actualului cimitir, respectiv Hasengarten (în traducere „Grădina cu iepuri”). O altă denumire, asemănătoare - Hasinschart - este atestată la Cluj din anul 1373. Cu toate acestea, prima atestare ca atare a Dealului Hajongard, aflat la sudul cetății medievale a Clujului, datează din anul 1503, într-un document testamentar, scris în latinește. Lingvistul maghiar Attila Szabó consideră, însă, că numele dealului și al cimitirului ar proveni, mai degrabă, de la un alt toponim german - Haselgarten, deci de la o grădină cu aluni și nu de iepuri.
Decizia înființării cimitirului a fost luată de autorități după epidemia de ciumă din anul 1585. Cimitirul a fost mărit de mai multe ori, în secolul XVII înființându-se cimitirul luteran, care se va extinde tot mai mult, în secolul al XVIII-lea, prin donația consistentă a comandantului militar al orașului la 1739, colonelul Ioan Fabritius de Gladis (1676 - 1750), și în anul 1840 prin mărirea vechiului cimitir evreiesc. În 1885 cimitirul a fost aranjat, multe pietre vechi au fost mutate de la locul lor, s-au desemnat parcelele și au fost plantați arbori. La sfârșitul secolului al XIX-lea cimitirul a fost extins spre sud, deschizându-se în 1892 noul cimitir evreiesc și cimitirul soldaților.
Cea mai veche piatră de mormânt datează din anul 1599 și se află în partea luterană a cimitirului.
Materiale media legate de Cimitirul Hajongard din Cluj la Wikimedia Commons
Cimitirul Central din Chișinău

Cimitirul Central din Chișinău, numit impropriu Cimitirul Armenesc, este unul dintre cele mai cunoscute cimitire din Republica Moldova. Fondat în 1811, el este locul de odihnă a multor personalități marcante din istoria și cultura Moldovei. Cimitirul este amplasat în sectorul Centru al municipiului Chișinău, în „triunghiul” străzilor Alexei Mateevici, Vasile Alecsandri și Pantelimon Halippa. Intrarea centrală în cimitir este din strada Al. Mateevici, 11, iar la poarta lui începe strada Armenească, de la care și se trage denumirea colocvială a cimitirului. Cimitirul mai are alte două intrări: unul din spatele cinematografului „Gaudeamus” din scuarul Pan Halippa și alta dinspre Memorialul „Maica Îndurerată” din Piața Pan Halippa.
Deși este cel mai vechi cimitir din Chișinău, el nu se regăsește printre alte cimitire cu statut protejat, incluse în „Registrul Monumentelor din Republica Moldova”.
Din anul 2010, conform art. 1.6-1.8 ale „Regulamentului de funcționare a cimitirelor din municipiul Chișinău”, la Cimitirul Central se oferă locuri pentru înhumare doar persoanelor care au obținut distincții de stat.
Cimitirul Central din Chișinău a fost fondat în anul 1811. Peste 7 ani, pe teritoriul său a fost ridicată Biserica Tuturor Sfinților. În perioada țaristă cimitirul era strict ortodox, iar în perioada sovietică era comun.
Cimitirul are o suprafață de circa 10 ha. Cel mai vechi mormânt păstrat datează din anul 1825. La proiectarea cimitirului a participat și Alexandru Bernardazzi.
În perioada sovietică cimitirul a fost redus în dimensiuni – în 1958, pe locul unor foste morminte fiind deschis cinematograful «40 лет ВЛКСМ» (40 de ani ai VLKSM; în prezent numit «Gaudeamus»). Timp de peste 30 de ani cimitirul a fost închis, aici nemaiavând loc înmormântări.
Conform art. 1.6-1.8 ale „Regulamentului de funcționare a cimitirelor din municipiul Chișinău”, aprobat prin decizia Consiliului municipal Chișinău, numărul 4/11 din data de 15.04.2010, „Loturile de pământ destinate înhumărilor la cimitirul Central se distribuie persoanelor decorate cu distincții în muncă și luptă (Ordinul Republicii, Ordinul "Ștefan cel Mare") sau cu distincții de stat ale fostei URSS similare acestora. În locurile speciale din cimitirul Central în limita disponibilității, la propunerea unor instituții publice, primarul general aprobă distribuirea sau concesionarea de loturi pentru înhumarea unor personalități marcante ale Republicii Moldova. Beneficiază de dreptul rezervării loturilor la cimitirul Central și rudele de gradul I a persoanelor decedate și înmormîntate aici, în baza actelor de confirmare a gradului de rudenie. După caz se permite înhumarea rudelor în aceleași morminte.”
În ordine alfabetică:
Palatul Potala

Potala este un palat din orașul Lhasa, Tibet, acum regiune autonomă a Chinei. Palatul este numit după Muntele Potalaka, lăcașul mistic al lui Bodhisattva Avalokiteśvara. Palatul Potala a fost reședința lui Dalai Lama, liderul spiritual al budismului tibetan, până în anul 1959 când a avut loc revolta tibetană, iar Dalai Lama a fugit în Dharamsala, în India.
Lozang Gyatso, al cincilea Dalai Lama a început construcția Palatului Potala în anul 1645, ca centru spiritual și politic al Tibetului. Construcția a fost terminată în anul 1694. În scurt timp, Potala a devenit cea mai importantă clădire din Tibet, alături de Templul Jokhang.
Palatul a fost puțin avariat din cauza rachetelor lansate de chinezi în timpul revoltei tibetane. La acel moment cam 100.000 de scripturi sacre și documente istorice din interiorul palatului au fost distruse. În anul 1994, Palatul Potala a intrat în Patrimoniul Mondial UNESCO. În ziua de astăzi palatul este muzeu, dar și un centru spiritual ce se află la o altitudine de 3.700 metri.
Structura palatului se desfășoară în plan vertical. Zidurile sunt înclinate asemenea fațetelor unui trunchi de piramidă. Arhitectura palatului este realizată în stilul tibetan, fundația nu atinge partea proeminentă a stâncilor, umplând adânciturile. Palatul are o înălțime de 117 m și 13 etaje. Lungimea de la est până la vest este de 360 de metri. Spre palat duc trei scări de piatră pe partea frontală și două drumuri dinspre nord-vest către nord-est, care, ajungând în curte, se transformă în scări.
În interior, Potala arată destul de sumbru, uimind prin masivitate. Aici sunt scări abrupte, ferestre înguste în pereții groși de un metru, pereți nu prea înalți care susțin coloanele sculptate din lemn. Principalele obiecte sacre și apartamentele lui Dalai Lama se află în partea centrală a palatului, colorată în roșu-brun, numită „Palatul roșu”. Lângă camerele personale ale lui Dalai Lama se află stupele funerare (suburgan) ale predecesorilor săi, începând cu cel de-al cincilea Dalai Lama, a cărui stupă uimește prin splendoare: aceasta este făcută din foi de aur și acoperită cu pietre prețioase.
Cimitirul „Sfântul Lazăr” din Chișinău

Cimitirul „Sfântul Lazăr”, numit colocvial Cimitirul Doina, este un cimitir din Chișinău, Republica Moldova. Cu o suprafață de circa 2.000.000 m² acesta este unul din cele mai mari cimitire din Europa.
Cimitirul a fost deschis în anul 1966 și în prezent are peste 300.000 de morminte, printre care și 600 de cavouri, fiind împărțit în 285 de sectoare. Aici sunt îngropați în medie între patru și cinci mii de oameni pe an. O parte din cimitir, proprietate a statului german, găzduiește rămășițele soldaților germani căzuți în cel de-al Doilea Război Mondial. De asemenea, în cimitir sunt înmormântați peste 10.000 de evrei.
Tradițional, de Paștele Blajinilor, municipalitatea pune la dispoziția populației rute de autobuz gratuite către Cimitirul Sfântul Lazăr, acesta primind zeci de mii de oameni pe durata sărbătorii.
În aprilie 2010 se estima că în cimitir mai sunt disponibile circa 40 de mii de locuri pentru înmormântare.
În anul 2011, canalul HBO România a realizat un film documentar despre acest cimitir, în regia lui Pavel Cuzuioc, intitulat „Doina Groparilor”. Cu o durată de 55 de minute, documentarul este focusat pe activitatea groparilor care muncesc aici.
Către mijlocul anului 2015 administrația cimitirului a solicitat autorităților municipale și primăriei Grătiești să permită extinderea cimitirului cu încă 50 de hectare.
În ianuarie 2016 publicația britanică Daily Mail a realizat un reportaj despre Cimitirul Sfântul Lazăr, prezentându-l drept unul dintre cele mai atractive puncte turistice din Republica Moldova, dar și drept cel mai mare cimitir din Europa.
În februarie 2021, șeful cimitirului a fost reținut pentru acte de corupție și suspendat din funcție pe marginea unui dosar de luare a mitei pentru locuri în cimitir.
Otto Piringer

Otto Piringer (n. 20 februarie 1874, Orăștie - d. 3 noiembrie 1950, Orăștie) a fost un scriitor al dialectului săsesc din Transilvania.
Tatăl său, Johann Piringer, a fost preot la Romos, județul Hunedoara, iar mama sa, Wilhelmine Schuller, a fost fiica lui Johann Schuller, predicator în Romos, născut la Agnita pe 30 noiembrie 1783.
A fost căsătorit cu Auguste Valerie „Gusti” Schuller din Agnita, cu care avut patru copii.
După ce a studiat filologia și teologia la Marburg, Berlin și Cluj, a fost numit în 1896 rector al liceului din Agnita, unde a profesat până în iulie 1903.
Din 1903 a fost numit preot în Tălmaciu iar din 1906 în Cristian, județul Brașov. În 1913 s-a întors în localitatea de baștină a înaintașilor săi, Apoldu de Sus, județul Sibiu. După alți 12 ani, s-a mutat la Orăștie, unde a murit de un atac de apoplexie în 3 noiembrie 1950 și a fost înmormântat pe 5 noiembrie 1950 în cimitirul evanghelic lutheran din Orăștie.
Principala sa periodă de creație a fost după Primul Război Mondial, când a scris poezii umoristice în dialectul săsesc și scrieri educative, pe care le-a reunit în calendarul popular „Neuer Volkskalender”, redactat de el.
Christoph Martin Wieland

Christoph Martin Wieland (n. 5 septembrie 1733 - d. 20 ianuarie 1813) a fost prozator și poet german, personalitate marcantă a iluminismului.
Wieland este primul care a tradus în germană dramele lui Shakespeare (22 din ele).
În 1773 fondează revista Der Teutsche Merkur, prin care contribuie substanțial la formarea opiniei publice în spiritul iluminist și, evidențiind operele marilor clasici, Aristofan, Euripide, Horațiu, aduce la lumină valorile culturii universale.
Merry Cemetery

The Merry Cemetery (Romanian: Cimitirul Vesel pronounced [tʃimiˈtirul ˈvesel], Hungarian: Vidám temető) is a cemetery in the village of Săpânța, Maramureș County, Romania. It is famous for its brightly coloured tombstones with naïve paintings describing, in an original and poetic manner, the people who are buried there in addition to scenes from their lives. The Merry Cemetery became an open-air museum and a national tourist attraction. It has been listed as one of the Seven Wonders of Romania by Imperator Travel.
The unusual feature of this cemetery is that it diverges from the prevalent belief, culturally shared within European societies, that views death as something indelibly solemn.
A collection of the epitaphs from the Merry Cemetery exists in a 2017 volume called Crucile de la Săpânța, compiled by author Roxana Mihalcea, as well as in a photography book titled The Merry Cemetery of Sapanta by Peter Kayafas.
The cemetery's origins are linked with the name of Stan Ioan Pătraș, a local artist who sculpted the first tombstone crosses. In 1935, Pătraș carved the first epitaph and, as of the 1960s, more than 800 of such oak wood crosses came into sight. The inscription on his tombstone cross says:
The cemetery is noted for featuring a large number of humorous epitaphs that generally poke fun at the interred person in a light-hearted way or reference a general trope about family relations. The following is an example of an epitaph wrote by a man in honour of his mother-in-law:
47°58′17″N 23°41′44″E﻿ / ﻿47.97139°N 23.69556°E﻿ / 47.97139; 23.69556
Bellu Cemetery

Șerban Vodă Cemetery (commonly known as Bellu Cemetery) is the largest and most famous cemetery in Bucharest, Romania.
It is located on a plot of land donated to the local administration by Baron Barbu Bellu. It has been in use since 1858. The cemetery covers 28 hectares (69 acres) and it is a cultural attraction in Bucharest.
The cemetery is open every day from 8:30 AM to 8 PM. On public holidays the visiting hours may differ.
Jewish cemetery on Sevastopol Street

The Jewish cemetery on Sevastopol Street (Romanian: Cimitirul evreiesc din strada Sevastopol) is a former Sephardi and Ashkenazi Jewish cemetery located in Sector 1, Bucharest. At the moment of its demolition it was the oldest Jewish cemetery in Bucharest.
It was destroyed by order of Ion Antonescu between 1942 and 1944, with other buildings being constructed on the site afterward.
The cemetery was initially founded on Filipescu Street, which was later renamed to Sevastopol Street after the Crimean War.
One of the last people buried here was Dr. Iuliu Barasch in 1863. In 1864, the cemetery closed as it had reached full capacity. By the time of its closure, 1,920 Jews had been buried there, with the oldest tombstone dating back to 1716. After its closure, the Sephardic and Ashkenazi communities each acquired separate burial grounds, which are today known as the Bucharest Sephardic Jewish Cemetery and the Filantropia Israelite Cemetery in Bucharest, respectively.
In 1913, the Bucharest City hall ordered the closure of the cemetery, though this directive was only implemented during the regime of Ion Antonescu.
At a Second Antonescu cabinet meeting on October 8, 1940, General Ion Antonescu proposed the relocation of Jewish cemeteries from Bucharest, suggesting that new burial sites be identified at a distance of 100 km. To avoid the perception of the measure as explicitly anti-Jewish, it was presented as a public health initiative.
Subsequently, in 1942, the cemetery was expropriated, and the Jewish community was compelled to donate the land to the municipality of Bucharest. Between the summer of 1942 and July 1944, the graves were exhumed by a Jewish forced labor detachment. The remains were transferred to the city's remaining three Jewish cemeteries, while unidentified remains were interred in a mass grave. Some tombstones were relocated to the cemetery at 162 Giurgiului Road, while others were looted by locals or destroyed.
The land was sold to an urban development company, but dismantling of the cemetery was halted on August 23, 1944, leaving only 25 graves intact. A few surviving tombstones are now scattered throughout the Jewish Cemetery on Giurgiului Road.
Bucharest Sephardic Jewish Cemetery

The Bucharest Sephardic Jewish Cemetery (Romanian: Cimitirul evreiesc Sefard din București) is one of three active Jewish cemeteries that still exist in Bucharest. The cemetery is located on 2 Olteniței Street, across the street from Bellu Cemetery, and was opened in 1865. It has an area between 4 and 5 hectares large, and contains 10,300 graves.
The cemetery is home to many tombstones, among which are some transferred from the former Jewish cemetery on Sevastopol Street, which was the oldest Jewish cemetery in Bucharest that was abolished during the Holocaust under the Ion Antonescu regime. There is also an obelisk present, dedicated in memory of Sephardi Jewish soldiers who died in World War I.
Notable people buried in the cemetery include:
Filantropia Israelite Cemetery in Bucharest
44°24′08″N 26°05′46″E﻿ / ﻿44.40222°N 26.09611°E﻿ / 44.40222; 26.09611
Greenwich Presbyterian Church and Cemetery

Greenwich Presbyterian Church and Cemetery is a historic Presbyterian church and cemetery located at 9510 Burwell Road in Greenwich, Prince William County, Virginia. It was started in 1859, and is a one-story, gable-roofed brick church building in the Gothic Revival style. It features two pointed-arched front doors, decorative buttresses on the side walls, and large, pointed, arched windows on the front and side walls. It has a wooden church tower with a louvred belfry and a shingle-covered spire topped by a weathervane. The adjacent cemetery has at least 100 headstones and includes the graves of several American Civil War soldiers, including Captain Bradford Smith Hoskins, a colorful Englishman who rode with Colonel John S. Mosby.
It was added to the National Register of Historic Places in 1989.
Old Jewish Cemetery, Chernihiv

The Old Jewish Cemetery is a historic cemetery located on Liubetska Street, Chernihiv, Chernihiv Oblast, Ukraine.
The date of the foundation of the cemetery can not be precisely determined, but appeared in the first or second half of the nineteenth century, when this territory was bought out by the Jewish community.
The exact date of the foundation of the necropolis is unknown. Appeared in the first or second quarter of the nineteenth century. on land specially purchased by the Jewish community, after the formation of the Peter and Paul Cemetery. The majority of the Jewish community in Chernihiv consisted of Hasids and Ashkenazi, only 0.11% were Orthodox. It is probable that there was a house at the cemetery for ritual washing (at least, this was required by tradition).
The area of the cemetery fluctuated. During the twentieth century. it almost doubled: from 2.5 hectares (1908) to 4.6 hectares (1953). Currently, the territory of the Jewish cemetery is 4.3 hectares. At the same time, no more than 60% of the total area of the necropolis is occupied by burials.
The bulk of the tombstones of the first existence of the necropolis was destroyed, the earliest that have survived to the present, belong to the last quarter of the nineteenth century. The cemetery suffered significant damage during the German-Soviet war.
In the postwar period, the Soviet government began a new round of anti-Semitism, in particular, in 1959 the last functioning synagogue in the city was closed and the Chernihiv Jewish community was deregistered with the wording "for systematic gross violation of the law on religious cults" (in Russian); In 1961, propaganda was carried out in the local press, and in 1968 the cemetery, which still had plenty of free space for burial, was forcibly closed. The last burials were made in the mid-1970s.
On the territory of the Jewish cemetery of Chernihiv you can see samples of above-ground crypts and traditional Jewish burial monuments - matzevot. Most of the tombstones of the XIX - early XX century decorated with epitaphs in Hebrew, bilingual - Hebrew and Russian, or only Russian with the use of Jewish symbols: menorah, hexagram, etc. Tombstones of the twentieth century. almost all are marked in Russian.
Currently, the cemetery is maintained by members of the Chernihiv Jewish community BEF Hasde-Esther and the city's utilities. The vast majority of burials are in a very dilapidated condition. Vandalism is occasionally observed, probably by far-right groups.
Romanian humour

Romanian humour, like many other Romanian cultural aspects, has many affinities with four other groups: the Latins (namely the French and Italians), the Balkan people (Greeks, the Slavs, and Turks), the Germans and the Hungarians.
The earliest Romanian character found in anecdotes is Păcală. His name is derived from a (se) păcăli ('to fool oneself/somebody') and, since this word cannot be found in any other related language, we can safely assume that his name is part of the pure Romanian humour.
The Ottoman influence brought the Balkan spirit and with it, other characters and situations. Anton Pann's character, Nastratin Hogea, is a classic example of an urban tradesman. As Jewish people settled in many Romanian regions, two other characters joined Romanian humour: Ițic and Ștrul, a pair of cunning Jews, mainly seen as ingenious, but avaricious shopkeepers.
With modernization and urbanization, especially during the Communist regime, Romanians needed a new character, different from the traditional Păcală, and he was found in Bulă, the tragicomic absolute idiot. In 2006 Bulă was voted the 59th greatest Romanian.
With the fall of communism and facing capitalism, a new kind of joke became popular: that of Alinuţa, a sadistic and stupid 10-year-old girl. Example: Alinuţa: "Mum, I don't like grandma." Mum: "Shut up, we eat what we have!"
Other popular characters are Ion and Maria, a pair of young married or engaged innocent peasants, sometimes depicted as gypsies. Almost all jokes including them are sexually oriented. Another well-known character is Badea Gheorghe, mainly depicted as an old shepherd with a very simplistic view of life, death and material possessions. The newest character is Dorel, the archetype of a careless construction worker, engineer or electrician. Originally the name of a clumsy and ill-experienced worker from a series of TV adverts, Dorel is often depicted as the sole author of weird construction works as door-less balconies or even stairs leading to nowhere or as the cause of blunders leading to comic incidents.
Especially during the communist regime, political jokes were very popular, although they were illegal and dangerous to tell. In the democratic Romania, these jokes are still popular, although the themes changed: now the politicians are seen either, as hopelessly corrupt, greedy, or as nationalist madmen.
As Ben Lewis put it in his essay, "Communism was a humor-producing machine. Its economic theories and system of repression created inherently funny situations. There were jokes under fascism and Nazism too, but those systems did not create an absurd, laugh-a-minute reality like communism."
Radio Yerevan: just like in the most countries of the former Eastern bloc, Radio Yerevan jokes were popular during the communist times.