Mihai Cimpoi

Mihai Cimpoi (n. 3 septembrie 1942, Larga, Județul Hotin, azi raionul Briceni) este un om de cultură, academician, critic și istoric literar, eminescolog, redactor literar și eseist din Republica Moldova. Este „Om Emerit al Republicii Moldova”, președinte al Uniunii Scriitorilor din Moldova, deputat în Parlamentul Republicii Moldova între 1999-2001. Mihai Cimpoi este autorul operelor „O istorie deschisă a literaturii române din Basarabia” (în mai multe ediții) și „Mihai Eminescu. Dicționar Enciclopedic”. Mihai Cimpoi este autorul și realizatorul proiectului de durată „Congresul Mondial al Eminescologilor”, lansat în 2012.
Mihai Cimpoi s-a născut la 3 septembrie 1942, în familia lui Ilie și Ana Cimpoi, țărani din comuna Larga, Județul Hotin, Regatul României, astăzi raionul Briceni. După cursurile primare și medii, a absolvit Facultatea de Filologie de la Universitatea de Stat din Moldova (1965), după care a devenit redactor al revistei „Nistru” (până în 1972) și consultant al Uniunii Scriitorilor din Moldova.
A fost angajat ca redactor la editurile „Cartea Moldovenească” (în 1974) și „Literatura artistică” (1977-1982). A fost secretar literar la Teatrul Național din Chișinău (1982-1983) și la Teatrul liric „A. Mateevici” (1986-1987). În mai 1987 a fost ales secretar al Comitetului de conducere al Uniunii Scriitorilor din Moldova, iar în perioada septembrie 1991 – 2010 a fost președintele instituției.
A fost deputat al poporului din URSS în perioada de dezgheț gorbaciovist (1989-1990) și apoi deputat în Parlamentul Republicii Moldova (1999-2001). A îndeplinit funcția de șef al Secției de literatură clasică a Institutului de Istorie și Teorie Literară al Academiei de Științe a Moldovei. A obținut doctoratul în filologie în 1998, cu teza „Eminescu, poet al Ființei” (conducător Eugen Simion) și a predat la Universitatea Pedagogică „Ion Creangă” din Chișinău. Este membru de onoare al Academiei Române (din 1991), membru titular al Academiei de Științe a Moldovei (din 1992), membru al Uniunii Scriitorilor din România (din 1994 este ales și membru al consiliului director al acesteia), membru al PEN-clubului, membru al Societății Scriitorilor Târgovișteni (din 2005), vicepreședinte al Ligii Culturale pentru Unitatea Românilor de Pretutindeni, cetățean de onoare al Craiovei (din 2005, alături de Grigore Vieru, Vasile Tărâțeanu). Este director al revistei „Viața Basarabiei” și face parte din colegiile publicațiilor „Caiete critice” și „Viața românească”. Este președinte fondator al Centrului Academic Internațional „Mihai Eminescu” din Chișinău.
Personalitatea și creația sa au fost onorate cu următoarele premii:
„În fapt, prin cuprinderea sinoptică a energiilor ce nutresc noologia eminesciană, Mihai Cimpoi iluminează complexitatea plenitudiară a operei, complexitate înrădăcinată tocmai în incandescența „nodului tragic” valorizat drept „focar de trăire pasională” sub semnul unei continuități nedezmințite a ascensiunii spre infinit”. Astfel înțeles „nodul tragic” îmi apare ca receptacol și sursă, deschidere: de aici pornind și constant raportându-se la această veritabilă khoră a nous-ului, Mihai Cimpoi străbate hermeneutic toate zările onto-noo-logice ale creației eminesciene (Frumusețea negativă, Suferința, Singurătatea, Melancolia, Abisul sau Ființa și Rațiunea). Urmând cu fidelitate spiritul de autentic polimat a lui Eminescu - paradis închis pentru mulți - , Mihai Cimpoi sporește eminescologia cu valențe puțin accesibile multora” (Pompiliu Crăciunescu).
„Mihai Cimpoi înlătură, cu argumente, clișeele despre Eminescu. De pildă, pesimismul eminescian văzut doar ca o înfluență a lui Schopenhauer. Mergând pe urmele lui Titu Maiorescu, Tudor Vianu și G. Călinescu, Mihai Cimpoi nuanțează înțelegerea pesimismului eminescian prin stabilirea unor raporturi elective între Eminescu și Kant, Eminescu și Hegel. După opinia sa îndreptățită, Eminescu se identifică unui homo dacicus, unui homo folcloricus, unui homo naturalis și unui homo religiosus. Toate aceste ipostaze ale devenirii lui Eminescu se rezumă în homo eminescianus” (Tudor Nedelcea).
„Autor a 60 de studii și eseuri monografice, a peste 3000 de studii și articole apărute în publicațiile literare din spațiul românesc și de peste hotare, dar și a peste 200 de studii de prezentare a literaturii române apărute în Marea Britanie, Franța, Germania, Italia, Turcia, Grecia, Rusia, Letonia, Lituania, Ucraina ș.a., spirit vulcanic și, totodată, stăpânit de dreapta cumpănă, preocupat vreme de peste 40 de ani de trecerea de la o mentalitate literară la alta, Mihai Cimpoi, prin felul său de a fi în literatură, prin spiritul său viu, generator de idei și capabil să soluționeze cele mai dificile probleme, rămâne a fi nu doar un Om al cetății, ci și un termen de referință atunci când se vorbește de rezistența prin cultură. El face parte, deopotrivă, din toate generațiile actuale de scriitori români și este aidoma unui far pentru „sutele de catarge” ce se avântă pe mările neliniștite ale logosului” (Valeriu Matei).
„Mihai Cimpoi este, înainte de toate, un bun român; apoi, un profesionist excepțional pregătit, cunoscător al întregii literaturi române și a tot ce este relevant în literatura și artele moderne; e înclinat spre filosofia culturii. În ceea ce privește literatura basarabeană: cunoaște tot, chiar dacă nu arată, iubirea de locurile sale este îndeajuns de mare pentru a permite referințe pozitive pentru toată lumea, ba chiar să și supraliciteze scrisul multora, scriind el însuși frumos și eludând unele aspecte dezagreabil antic românești, de apatheid ale unor localnici de același neam, considerând, poate nu foarte just pentru unul care e atras și de etică și de filosofie, că limba este fundamentală restul trecător istoric, adică și sovieticul. [...] Patriotismul local îl determină să asume scriitori de dincolo de zonă, și să-i împingă dincolo; deducția și inducția funcționează. Sunt multe formule memorabile în textele sale” (Marin Popa).
„O istorie deschisă a literaturii române din Basarabia” mi se pare serioasă, credibilă, cu multe judecăți drepte. „Plusează”, cum se zice în limbajul boemei literare, și este firesc să fie așa, pentru că de multe ori destinul scriitorului este mai puternic decât opera lui. Nu-i grav, cine știe să citească își dă seama de proporțiile reale ale operei. [...] El încearcă o formulă complexă de critică culturală, în care amestecă informația cu o estetică dominată de conceptele arhetipale și de acelea [...] luate de la trăiriști (Noica în primul rând)” (Eugen Simion).