davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Hotel Icon (Hong Kong)

Hotel ICON (Chinese: 唯港薈) is the teaching and research hotel built for the School of Hotel and Tourism Management by the Hong Kong Polytechnic University. It is fully owned by the university.
Located at 17 Science Museum Road, Tsim Sha Tsui East, Kowloon, Hong Kong, the hotel was built on the site of what was formerly PolyU's staff quarters, Pak Sui Yuen (百粹苑). The new complex retains the original function of staff quarters, and adds new functions such as hotel rooms, a teaching complex and function rooms. The building's topping-up ceremony was held on 11 March 2010, and the hotel was officially opened on 21 September 2011.
The hotel's architectural design was performed by Hong Kong–based Rocco Design Architects Ltd., which was awarded the 2011 Hong Kong Institute of Architects Medal of the Year of Hong Kong for this work. Hong Kong's CL3 Architects designed the interiors, including the guestrooms, the Silverbox ballroom and the lobby's grand staircase. Vivienne Tam, a Hong Kong Polytechnic University graduate, designed ICON's Designer Suite by Vivienne Tam, an 80m suite located on the 27th floor. Hong Kong designer Barney Cheng fashioned the staff uniforms. The hotel's logo was created by graphic designer Tommy Li, also a graduate of Hong Kong Polytechnic University.
Conran & Partners designed Hotel Icon's restaurants. French botanist and artist Patrick Blanc created and installed the 18-meter, 230m green wall in the Hotel Icon lobby.
Hong Kong designer Freeman Lau curated the hotel's collection. At the time of its opening, Hotel Icon was housing works of art by Asian artists, including Cheung Yee, Kan Tai-Keung, Nancy Chu Woo, Hung Keung, Pauline Lam, William Furniss, John Fung, Chow Chun Fai, Tsang Chui Mei and Terence Lee.
Hotel Icon has 262 guestrooms, ranging in size from 36 to 80m. They include 165 Rooms, 68 Above & Beyond Club Rooms, 26 Suites and 3 Prototype rooms. Apart from the guestrooms, there is a ballroom and convention centre, three restaurants, event and exhibition space as well as a health club and fitness centre.
The three restaurants are:
The hotel is operating under the mandate to benefit the hotel industry through experimentation and research and offer training to SHTM students. Students have the opportunity to participate in structured internship programs. The school occupies nine floors, of which four floors connect to the hotel.
22°18′03″N 114°10′47″E﻿ / ﻿22.30083°N 114.17972°E﻿ / 22.30083; 114.17972
Monster Building

The Monster Building is a group of five connected buildings on King's Road, Quarry Bay, Hong Kong.22°17′03″N 114°12′44″E﻿ / ﻿22.284198°N 114.212300°E﻿ / 22.284198; 114.212300 It is a popular location for photography and has been used as inspiration for several filming locations. There are 2,243 units in five blocks with 18 floors in height. Currently, 10,000 people live in the complex.
The housing estate was originally built in the 1960s and named the Parker Estate (百嘉新邨; in reference to Mount Parker, south of the estate) and later sold. In 1972, the housing block was split to five blocks: the Fook Cheong Building (福昌樓), the Montane Mansion (海山樓), the Oceanic Mansion (海景樓), the Yick Cheong Building (益昌大廈), and the Yick Fat Building (益發大廈). There are shops on the street front. The highest building is the Oceanic Mansion, with 18 floors. Due to it being a composite building, it is dense.
The location is a private estate which became popular with tourists and locals after a photograph of it by Romain Jacquet-Lagrèze became viral in 2013. The photograph of the housing estate was the cover of his photo book 'Vertical Horizon'. This spot became so popular that residents have placed warning signs asking visitors to be respectful. The structure has inspired locations in films like Transformers: Age of Extinction and Ghost in the Shell and music videos like "Labyrinth" by Mondo Grosso and Hikari Mitsushima and "Cave Me In" by Gallant and Eric Nam.
KBTU Building

The KBTU Building is a building in Almaty that is located in the Astana Square. Constructed in 1957, it is one of the most historic and iconic buildings in the city.
The building was originally intended to serve the Supreme Soviet of the Kazakh SSR. The construction of it began in 1938 at the cost of 14 million rubles, but by 1941, only excavations were dug on the spot. During World War II, construction was suspended, it was resumed in 1951 and completed in 1957. The building was designed in the workshop of Mosproject under the direction of architect Boris Rubanenko. The drafts were carried out by Kazgorstroyproekt under the direction of P.A. Mamontov, G.A. Kalish.
The building consists of three compositional volumes, interconnected by wide passages. In the center of them is the Supreme Council Hall, located along the main longitudinal axis of the building, it forms two rectangular courtyards. The architectural solution of the main facade is a huge 8-column spatial portico, creating an effective play of light and shadow. The interior has a clear layout of the interior space of the building. In 1972, the side halls were expanded. In 1980, the Central Committee of the Communist Party of Kazakhstan moved to a new building in the Republic Square. In 1982, the building was added to the list of monuments of urban planning and architecture. In 1987 the Alley of Busts memorial complex was established near the building to commemorate the 70th anniversary of the October Revolution.
The law on Independence of the Republic of Kazakhstan was adopted in this building in 1991. From 1997 to 2001, the building served as a residence for the Akim of Almaty Region. The building after that remained vacant for less than year until it became occupied by the Kazakh-British Technical University. In 2018, the main hall of KBTU was reconstructed. This required the construction of special scaffolding with a height of 14 meters.
43°15′20″N 76°56′36″E﻿ / ﻿43.25556°N 76.94333°E﻿ / 43.25556; 76.94333
Роман (цар)

Ро̀ман е цар на България от 977 до 997 г. (де факто до 991 г.).
Той е син на цар Петър I и Ирина (Мария) Лакапина, внучка на византийския император Роман I Лакапин. По-малък брат е на цар Борис II и е внук на Симеон Велики. Вероятно се казва Роман Симеон и след 931 г. посещава Константинопол с майка си и по-големия си брат.
През 963 г. е свален византийският император Роман II и роднинските връзки на българското царско семейство с византийския императорски двор са прекъснати. Новият император Никифор II Фока отказва да преподпише мирния договор, освен ако Борис и Роман не бъдат изпратени в Константинопол като заложници. През 970 г. след смъртта на Петър I, Борис и Роман се връщат в България, където по-големият поема властта.
През 971 г. Преслав и североизточните български земи са завладени от Йоан I Цимиски, а наследниците на Петър – отведени отново в Константинопол. Тъй като Борис II няма наследници от мъжки пол, той не представлява опасност за ромейската власт в българските земи, а Роман е още неженен. Ето защо василевсът нарежда той да бъде скопен.
През 978 г. или в началото на 979 г. Роман с брат си бягат от византийски плен и се отправят към България. Легендата разказва, че Борис II по погрешка бива убит от български граничар, защото носел византийски дрехи. Роман успява да обясни кой е и е отведен при Самуил.
След смъртта на брат му Роман е признат от комитопулите за цар. Някои учени, позовавайки се на сведенията на по-късно живелия Йоан Скилица, смятат, че Роман не е бил цар и че цялата политическа власт се е намирала в ръцете на Самуил, но съвременниците на тези събития арабинът Яхия Антиохийски и арменецът Степанос Таронци са категорични, че Роман действително е управлявал. Арменският хронист дори е впечатлен, че българският цар е евнух, т.е. това е доста необичайно, но комитопулите са се придържали към вековната държавна традиция на българите за сакралността на царския род.
Според проф. Пламен Павлов цар Роман установява столицата си в Скопие, където и основава манастира „Свети Георги Бързоходни“. Историкът е категоричен, че липсват каквито и да било доказателства в подкрепа на твърдението, че Роман се отдава само на църковни дела, оттегляйки се от политическите, и припомня, че царят участва в битката при Траянови врата през 986 г., а и повторното му пленяване през 991 г. става пак във време на война. Специално участието на цар Роман в битката при Траянови врата напр. е отразено в добавките на епископ Михаил Деволски, както и в Битолския надпис.
През 991 г. Роман е пленен в битка и хвърлен от Василий II в затвора, където умира през 997 г. Чак след вестта за смъртта на царя Самуил е провъзгласен за нов български цар.
Цар на българите

Цар на българите, до 1945 година Царь на българитѣ, е титлата на български владетели през Първото, Второто и Третото българско царство.
Цар е производна форма на титлата цезар (кесар) в Древния Рим. Използва се, за да обозначи висшата власт на владетел, дадена от бога в българското и руското православие.
За списък на българските царе виж Български владетели.
Пръв кан Тервел получава титлата „кесар“ от византийския император Юстиниан II Ринотмет в израз на благодарност за оказаната помощ при възстановяването му на императорския престол. Титлата е втора в империята и запазена за престолонаследника, с което формално почти приравнява българския владетел на византийския василевс и признава легитимността на българската държава. Няма информация кан Тервел да я е използвал за обозначаване властта си в България, а само като второстепенна титла при преговори с ромеите.
През 913 година княз Симеон I получава признание за титлата цар (василевс на българите) при обсадата на Константинопол, но 6 месеца по-късно Византия се отмята от признаването. През 920 година, използвайки слабостта на Византийската империя, Симеон обявява Роман Лакапин за узурпатор и себе си за „цар на българи и ромеи“. През 927 г. с договор титлата цар (цезар) е призната от Източната Римска империя (Византия) и на българския владетел цар Петър, син на Симеон Велики. Със създаване на автокефална българска църква статуквото е утвърдено и всички следващи владетели се титулуват „царе“.
В началото на 13 век цар Калоян води преговори с римския папа Инокентий III – обещава му да признае върховенството на светия престол над българската църква (дори е сключена уния между тях), при условие, че папата потвърди титлите на царя и патриарха. В кореспонденцията си с българския владетел обаче Инокентий до последно го титулува само крал (rex), което в средновековната йерархия стои по-ниско от цар (император).
На 22 септември 1908 година е обявена независимостта на България и обединената през 1885 година държава Княжество България е провъзгласена за Царство България. Съответно княз Фердинанд Сакскобургготски приема възстановената титла цар.
Иван IV Смилец

Йван IV Смилец (Йоан Комнин Дука Ангел Врана Палеолог и Йоан Палеолог Ангел Врана) е български цар от 1298 до есента на 1299/1300 г.
Йван IV e син на цар Смилец и на царица Смилцена. Има две сестри – Марина, омъжена за Алдимир (деспот на Крън), и Теодора, омъжена за Стефан Урош III Дечански, крал на Сърбия.
Поради малолетието си управлява заедно с майка си и с деспота на Крън Алдимир, женен за сестра му Марина.
България започва да гради мирни отношения със съседното Сръбско кралство и за жена на сръбския престолонаследник е дадена една от дъщерите на Смилцена и Смилец. Майката на царя предлага брак на Стефан Милутин и управлението на една огромна Българо-сръбска държава, ако признае престолонаследието на сина ѝ. Сръбският крал обаче отказва поради нежеланието си да повери в бъдеще Сърбия в български ръце.
През есента на 1299 г. Чака и Тодор Светослав успяват да стигнат до Търново с малка войска. Тодор Светослав подкупва болярите, за да влезе в столицата. Смилцена и синът ѝ Йван IV Смилец бягат първоначално в Крън, а след това в Константинопол.
В последните години от живота си Иван IV Смилец се замонашва под името Йоасаф в един от манастирите на Света гора.
В типика на константинополския манастир Света Богородица Сигурна надежда, написан от леля му Теодора Синадина, се споменават щедрите дарения, които Йоан е направил приживе на основания от нея манастир: две лозета – едното се намирало близо до, а второ – в самия квартал Космидион, като последното Йоан дарил на манастира специално като аделфат за съпругата си; къща в околностите на Калигария, за да се поддържа светлината в кандилото на гроба му; златна икона на Богородица, инкрустирана с перли и осем скъпоценни камъка, както и покривало, върху което бил изобразен ликът на Богородица, а в центъра му имало кръг от перли; също така декорирал щедро една манастирска икона на Успение Богородично и дарил на манастира златотъкана подея с перли и изображение на четирите богородични празника. Заради щедростта му Теодора Синадина повелява манастирът ѝ да отбелязва паметта на Йоан ежегодно на 8 август (вероятно ден на смъртта му) чрез отслужване на седем литургии при два запалени свещника. Освен това веднъж седмично, в ден четвъртък трябвало да му се раздава за помен осветен хляб, а веднъж годишно при вратите на манстира да се раздава на нуждаещите се определено количество вино.
Стефан Дичев

Стефан Николов Дичев е български писател.
Роден и израсъл във Велико Търново. През 1938 г. завършва гимназия в родния си град, след което следва строително инженерство в Бърно, Чехия (по това време протекторат Бохемия и Моравия). Завършва право в Юридическия университет на Софийския университет през 1943 г.; асистент е по икономически науки (1944 – 1946), защитава кандидатска дисертация по държавно-стопански науки (1946). От 1948 е инспектор във Върховната стопанска камара. Има афинитет към политикономическите науки, но след деветосептемврийския преврат се отдава на писателска и редакторска дейност.
Стефан Дичев е директор и един от създателите на поредицата на български език „Световна класика“ на издателството „Народна култура“ (1967 – 1972). В поредицата издава романа на Михаил Булгаков „Майстора и Маргарита“, преди още да е взето решението за пускането му на книжния пазар в СССР, след което е уволнен от издателството. От 1962 до 1990 г. е главен редактор на основаното от него списание „Космос“. Младежкото научно четиво е едно от най-търсените, най-четените и най-обсъжданите по онова време.
В паметта на българските читатели Стефан Дичев остава с историческо-приключенските си романи. Той пресъздава части от родната история в увлекателни сюжети, смесвайки измислица с достоверност.
Първото му произведение е историческия роман „За свободата“ (1954 – 1956), излязъл в две части. В „За свободата“ Дичев експериментира с модела на романа-епопея. По този начин писателят успява да прокара представянето на няколко гледни точки, а за собствената си оценка запазва координиращо-обобщаваща функция.
Творчеството на писателя се фокусира върху философско-екзистенциално преосмисляне на историческите събития посредством илюстративно-приключенски четива, поради цензурата от страна на управляващата по това време България БКП.
Дичев отразява Освобождението и пресъздава художествено образите на най-значимите български исторически фигури от този период като Георги Раковски, Васил Левски, Христо Ботев, Христо Иванов-Големия, Найден Геров, Иванчо Хаджипенчович и други.
Стефан Дичев пише „Неуловимият“ – приключенски роман в стила на Емилио Салгари, с който предизвиква обществен скандал (впоследствие филмиран от Вили Цанков).
След десетоноемврийския преврат Стефан Дичев, подобно на Яна Язова, се захваща със своя Magnum opus – трилогията „Завоевателят на миражите“, която не успява да довърши, посветена на Александър Македонски. Стефан Дичев умира, пишейки третата част на своята трилогия.
Най-известното произведение на Стефан Дичев е екранизираният му роман „Пътят към София“, посветен на 100-годишния юбилей от възстановяването на българската държава. Това е и първият цветен многосериен филм, създаден в България.
На Стефан Дичев е наречена улица в квартал „Кръстова вада“ в София (Карта).
Фигура-модул на глаголицата

Фигурата-модул на глаголицата е хипотетичен модел, върху който се развиват и определят формите на всички букви от глаголицата. Той е предложен през 1982 г. от проф. Васил Йончев в книгата „Древен и съвременен български шрифт“ от Васил и Олга Йончеви.
Проф. Йончев представя своя труд на Националната изложба на илюстрацията и изкуството на българската книга през 1984 г. По този повод Серафим Северняк публикува интервю с проф. Йончев под заглавие „Чудото на буквите кирилски“, в списание Отечество, бр. 18 от 25 септември 1984 г., от което се ползва информация за настоящата статия.
Проф. Йончев в продължение на повече от 20 години работи по въпроса за произхода на глаголическата и кирилската азбука. Чрез проучване на буквените форми от всички запазени до днес епиграфски паметници от Първата българска държава и достигналите до нас глаголически ръкописи и подреждането им по сходство, т.е. чрез проследяване на историческия развой на основните конструкции и конструктивните промени на буквите, проф. Йончев достига до фигурата-модул, представляваща според него „графичен символ на вселената и планетата Земя“. В основата са буквите α и ω:
Те са „графичен синтез на символите вяра и вечност“. Според проф. Йончев фигурата-модул е в основата на всички букви от глаголицата, както и на т.нар. „руни“ или „неизвестни знаци“ от прабългарските надписи от Преслав, Плиска, Мадара, Муфтарлар, Равна и др., които се подчиняват на същата фигура-модул, като спазват същия основен принцип за изграждане, с тази разлика, че „руните“ са сричкова азбука.
Според проф. Йончев Константин-Кирил Философ е откривател на тази фигура-модул, в която съумява да съчетае теологичното и научното начало: „на нейната територия и акватория се развиват всички събития, лаконично посочени само чрез първата буква на думите, свързани със зараждането и развитието на живота на Земята“.
Проф. Йончев твърди, че фигурата-модул на глаголицата е връхна точка в развитието на старобългарската писменост: процесът е исторически, графически и филологически, т.е. от
От фигурата-модул, според проф. Йончев, се определят и основните цикли в работата на Константин Философ:
Проф. Йончев изтъква, че „цикълът завършва, когато всички линии от фигурата-модул се покрият и изпълнят от формите на буквите. Цикълът е контролна мярка. Той може да се изпълни от три, четири или повече букви. Всяка буква е начален знак на едно понятие“
Според проф. Йончев, при работа с модула, Константин Философ не излиза извън границите му, освен при две букви, които носят смисъл на названия на астрономически тела, Земя (З) и Слънце (С):
Важна роля във фигурата-модул играе хоризонталната линия, символизираща разделянето на въздуха (Д) от водата (В):
Фигурата-модул има две форми – основна и обла:
За кирилицата проф. Йончев изказва мнение, че тя е „устроената“ от Константин Философ азбука – съдържа 24 гръцки и 14 нови букви.
Априлски събития в България (1925)

Априлските събития в България от 1925 година е наименование на репресиите над левите и опозиционни сили в страната, непосредствено след Атентата в църквата „Света Неделя“ от страна на правителството на Александър Цанков. Вечерта на 16 април в страната е обявено военно положение, което остава в сила до 24 октомври. По време на военното положение правителството предприема репресивни действия срещу комунистически активисти, анархисти и леви земеделци, известни като Априлски събития. Терминът „Бял терор“ е употребен за пръв път от Петко Д. Петков, за да бъдат означвени посочените масови арести, побои и убийства.
Физическите извършители са групи офицери, организирани в Трета секция към Министерство на войната, полицейски служители и някои дейци на Вътрешната македонска революционна организация. Тези от тях, подсъдими на процеса срещу генерал от пехотата Иван Вълков, през 1954 година твърдят, че са действали по негова заповед.
Според твърдението на българската марксическа историография в месеците след атентата тези групи отвличат, изтезават и убиват хиляди български граждани. Според българския историк Георги Марков броят на убитите през април 1925 година е около 400 – 450 души. След продължителна проучвателна работа Музеят на революционното движение в България издава книгата „Звезди във вековете“, където поименно и с кратка характеристика са описани жертвите на тези действия в периода 1923 – 1944 година. Дават се следните данни за загиналите за периода 1924 – 1926 г.:
Сред жертвите са политици от левицата, интелектуалци или редови привърженици на опозицията. За някои от убитите властите твърдят, че са застреляни при опит за бягство.
Жертви на априлските събития стават активисти на левицата, като Иван Манев, Александър Боримечков, Ана Маймункова, Жеко Димитров, Тодор Страшимиров, Димитър Грънчаров, Христо Косовски, Темелко Ненков, Николай Петрини, както и интелектуалците Гео Милев, Йосиф Хербст, Христо Ясенов, Сергей Румянцев.
В различни части на страната продължава дейността на антиправителствени терористични чети, сформирани предимно от комунисти, земеделци и анархисти. Сред ръководителите им са Митьо Ганев, Васил Попов – Героя и Тинко Симов. След екзекуцията на Борис Баев и Тодор Кацаров четата на Тинко Симов убива ловешкия околийски полицейски управител Николай Тифчев (Кърджи Осман). При друга нейна акция, още преди атентата в църквата „Света Неделя“, в прохода Арабаконак се прави неуспешен опит за покушение над цар Борис III. В крайна сметка повечето от четите са разгромени от правителствени войски или се изтеглят в съседни страни.
След физическото унищожение на множество дейци на БКП през април 1925 година продължава вътрешната борба в партията по въпроса дали да се снеме курса към ново въстание срещу режима на Александър Цанков. В крайна сметка умереното крило, начело с Васил Коларов и Георги Димитров, надделява над ултралевите и на Московското съвещание през 1925 година и на Виенския пленум през 1926 г. курсът към въстание е окончателно снет.
Симеон-Хасан Муньос

Симеон-Хасан Муньос Сакскобургготски е първородният син на княгиня Калина Сакскобургготска (дъщерята на Симеон Сакскобургготски) и испанския мореплавател Антонио Муньос Валкарсел. И двамата му родители са католици. Симеон-Хасан е 11-ият внук на бившия цар (1943 – 1946) и бивш министър-председател на България (2001 – 2005) Симеон Сакскобургготски.
Симеон-Хасан е роден в град София на 14 март 2007 г. Наречен е на дядо си Симеон и в памет на покойния крал на Мароко Хасан II.
Първите години от живота си Симеон-Хасан прекарва в Царска Бистрица. За него се грижи майка му Княгина Калина с помощта на жена от Самоков.
Понастоящем Симеон Хасан заедно с родителите си живее в Мароко, близо до град Рабат.
На 23 април 2008 г. Симеон-Хасан е кръстен по каноните на Източноправославната църква в параклиса „Св. Иван Рилски“ на резиденцията Царска Бистрица. Кръщенето е извършено от игумена на Рилски манастир епископ Евлогий. Негови кръстници са принцеса Ирене Гръцка и кралят на Мароко Мохамед VI. Симеон Сакскобургготски замества крал Мохамед VI на церемонията. На събитието присъства също царица Маргарита, както и испанският и мароканският посланик в България – Н.Пр. Фернандо Ариас и Н.Пр. Ел Гайлани Длими.
На 1 февруари 2013 г. Княгиня Калина съобщава, че след среща с премиера Бойко Борисов е поискала българско гражданство за себе си и сина си Симеон Хасан. Получават го през същата година с указ на тогавашния президент
Коронация на българския монарх

Българските монарси са използвали титлите: канасубиги, хан, княз (княз) и цар (равно на император).
При възкачването на престола в Първото и Второто българско царство поводът е отбелязван с коронясване. Коронясването се провежда от Българската Православна Църква. По време на Третото Българско Царство е придружено с клетва върху конституцията.
Източноправославното християнство навлиза в България по времето на Княз Борис I. Приел православието през 864 г. Негов кръстник е император Михаил III и Борис приема името Михаил за свое име. Титлата му е променена от езически хан на християнски принц.
Цар Симеон I е първият български владетел, коронован в православната вяра. Той е коронясан извън град Константинопол от патриарх Николай I Мистик през 913 г. Приема титлата цар на българите и ромеите.
В Търново са короновани владетелите на Второто Българско Царство.
Българските владетели от Третото българско царство не са коронясвани.
Химн на Негово Величество Царя

„Боже, Царя ни пази“ или „Химн на Негово Величество Царя“ е дворцов химн на Царство България в периода 1908 – 1944 г.
Изпълняван е единствено в присъствието на българския монарх, а като национален химн на държавата е изпълнявана песента „Шуми Марица“.
Текстът на химна е написан от генерал-майор Георги Агура, а музиката към него е от композитора Емануил Манолов.
Историята на царския химн започва още през 1900 г., когато военният прокурор полковник Георги Агура написва текст за национален химн, който да замести „Шуми Марица“. Мелодията към текста е дело на пианиста проф. Емил Зауер. Княз Фердинанд I и приближените му се опитват да наложат песента като нов национален химн, но опитите им се провалят. Въпреки недостатъците на „Шуми Марица“, песента се оказва доста популярна сред народа. Впоследствие князът прави песента дворцов химн. За пръв път е изпълнен на 29 септември 1908 година от хора на офицерите от столичния гарнизон по повод обявяването на независимостта на България. От текста е променена единствено думата „княз“, която е заменена с „цар“.
През 1925 година към химна е утвърдена нова мелодия, този път дело на композитора Емануил Манолов. От 1940 година, съгласно държавния протокол, химнът е бил изпълняван на всички тържествени церемонии след „Шуми Марица“, но след 9 септември 1944 става несъвместим с принципите на „народната власт“ и е премахнат.
Четвероевангелие на цар Иван Александър

Четвероевангелието на цар Иван Александър е илюстрован ръкопис на среднобългарски език, преписан през 1355 – 1356 г. от монаха Симеон за цар Иван Александър.
Преписвачът Симеон е оставил обширна бележка на лист 274б-275а. Книгата съдържа 268 пергаментови листа с текста на четирите евангелия. Украсена с 366 многоцветни миниатюри, тя е един от най-разкошните български писмени паметници. С изключение на царските портрети (лист 2б, лист 3а), илюстрациите ѝ наподобяват тези на гръцки ръкопис № 74 в Националната библиотека в Париж.
Царските портрети в началото на четвероевангелието са съпроводени от следните надписи:
След падането на Търново през 1393 година четвероевангелието е изнесено в Молдова, където бива откупено от молдовския владетел Александър Добрия (бележка на лист 5а). През 17 век то попада, вероятно като дар на молдавските князе, в светогорския манастир „Свети Павел“. През 1837 г. англичанинът барон Робърт Кързън посещава манастира и (по собствените му думи) го получава заедно с Видинското евангелие като подарък от игумена. Скъпоценният ръкопис остава притежание на семейството на Кързън до 1917 година, когато неговата дъщеря, баронеса Зауш, го дарява заедно с цялата му сбирка от книги на Британския музей в Лондон. Преместен е в Британската библиотека, при основаването ѝ през 1973 година.
Ръкописът е проучен за пръв път от Петър Гудев. През лятото на 1925 г. го изследва и Богдан Филов.
На 3 ноември 2017 г. Четвероевангелието на цар Иван Александър е включено в Международния регистър на ЮНЕСКО „Паметта на света“. През юли 2018 г. е отпечатано първото пълно фототипно издание на четвероевангелието.
Михаил (Дукля)

Михаил или Михаило Воиславлевич (на сръбски: Михаило Војислављевић) е сръбски средновековен владетел, княз (1052 – 1077 г.) и крал (1077 – 1081 г.) на Дукля от династията Воиславлевичи. Син е на Стефан Воислав. Титлата, дадена му от папата, има значението на крал на славяните, но фактът на коронясване е подложен от някои изследователи на съмнение.
Майка на Михаил е Неда, племенничка на цар Самуил. По тази причина Георги Войтех го моли да определи някой от синовете си за цар на България, за да може да придобие подготвяното въстание легитимност в очите на българите, понеже за тях царската кръв е задължително условие за властта.
Според алтернативна версия за неговия царски произход, той внук на Самуил като един от общо петимата сина на Иван Владимир и Теодора Косара – негови братя са Гойслав, Предимир, Саганек и Радослав, като Михаил е трети по ред син от този династичен брак.
Кекавмен пръв в историографията използва през 1080 г. израза „Зета“ за владенията около Дукля.
Бодин е освободен от византийски плен с помощта на папски легати в далечното Арменско кралство Киликия, където още предходно са били заточени много от наследниците на комитопулите.
Боню Гочев

Боню Бонев Гочев е български офицер, генерал-майор.
Боню Гочев е роден на 4 юли 1895 година в град Стара Загора, Княжество България. Завършва гимназия в родния си град. През 1915 година завършва Военното на Негово Величество училище и на 25 август е произведен в чин подпоручик. Служи в 8 артилерийски полк. От 1922 до 1923 година учи в Математическия факултет на Софийския университет. В периода 1923 – 1928 година учи в Политехническия университет в Берлин. През 1928 г. е назначен на служба в 6 артилерийски полк. През 1929 година изкарва щабофицерски курсове в София. През 1929 година работи в Държавната военна фабрика. От 1931 година е в артилерийската инспекция, а от 1935 в щаба на армията, като през 1933 година завършва Военната академия в София.
През 1937 г. подполковник Гочев на назначен на служба в Оръжейната инспекция, на 3 октомври 1938 г. е произведен в чин полковник и през 1940 г. става началник на Военната фабрика в Сопот. От 1944 година е началник на отдел „Доставки и поддържане“, излиза в запас на 15 декември същата година по собствено желание (Царска заповед № 197). След това работи на частна практика като чертае чертежи и рисува портрети. В края на 1945 г. постъпва на работа във фабрика „България“ в Княжево като инженер. Там работи 5 – 6 месеца и доставя чугун. След това започва работа отново като инженер във фабрика „Глобус“ през 1947 г. Приятел на министъра на индустрията по това време Христо Лилков, но отказва да заеме поста на негов секретар. През 1949 година е вкаран в лагера Богданов дол, а между 1950 и 1954 е в лагера Белене. През 1951 г. Държавна сигурност го взима на активна разработка под псевдоним „Лакей“ поради това, че говори срещу комунистите.
Има два ордена „За храброст“ I и II клас и орден „Св. Александър“. Написва труд, озаглавен „Моторизацията“.
Регионален исторически музей (Търговище)

Регионалният исторически музей в град Търговище, България е наследник на създадените през 1920-те години музейни сбирки.
Решението за създаване на музей датира от 1951 г. Започва се на обществени начала. От 1953 г. има постоянна музейна експозиция. Окръжният исторически музей – Търговище функционира от 1960 г. като самостоятелен институт, който системно проучва и популяризира историята на Търговищкия край. Понастоящем е общински музей. Извършва проучвания на територията на Област Търговище.
Музеят може да посреща посетители в почивните дни и часове през цялата седмица по предварителна заявка на тел. 0601/ 65216; 64147 или чрез електронната поща (trgmuseum@abv.bg) и фейсбук страницата и профила.
Музеят е общоисторически, с пет основни отдела:
Разполага с уникални колекции и ценности от различни епохи, участвали в големи национални музейни експозиции в България и чужбина. Най-известно е Кралевското златно съкровище. Музейният фонд съхранява над 25 000 инвентарни номера, свидетелства от времето на неолита (7 хилядолетие пр.н.е.) до днес. С особен акцент е темата за ежегодния пролетен Ескиджумайски (Търговищки) панаир, с международна известност – фактор за търговския обмен в Османската империя (през Възраждането) и в Княжество България (след Освобождението).
Днес музеят разполага с 3 основни постоянни експозиции.
Във фоайето на старото училище „Св. Седмочисленици“ (1863), паметник на културата с национално значение, се представят временните изложби на музея.
Кокарда

Кокарда е вид инсигния – малък знак от метал, кожа или плат с националните цветове, поставян отпред на шапката от военни и други лица (може да се закрепи и на рамото, бедрото и други части на тялото)
Кокардата представлява лента (или розетка от различни ленти) с един или няколко цвята, кръгла или овална емблема, ушита или щампована, често снабдена с допълнителни символи. Цветовете и символиката на кокардата обозначават принадлежност към дадена държава, род войски, вид въоръжени сили или политическа партия (фракция). Като правило, в много държави правят различие между кокарда (cockade), представяща цветовете на националния флаг или вида въоръжени сили, и емблема на фуражката (cap badge), изобразяваща герб, символ на рода войски и т.н.
Като аксесоар към облеклото кокардата възниква в Западна Европа през XVIII век. Тази мода, както и самият термин се появява във Франция, макар че още преди това унгарските леки кавалеристи а украсявали шапките си с подобен аксесоар. Френските кокарди са първоначално от хартия и с различни цветове, но от 1767 г. стават бели – цвета на Бурбонската династия и се носят само в пехотата. По време на Великата френска революция по предложение на маркиз дьо Лафайет, към белия цвят са прибавени син и червен – цветовете на революционен Париж. Впоследствие тези цветове стават национални цветове на Франция, а бяло-синьо-червена розетка на шапката е първата национална кокарда.
В царска Русия също се възприема носенето на кокарда на шапките на официалните униформи.
Ирина Ласкарина Асенина

Ирина Ласкарина Асенина e никейска принцеса и българска царица (1258 – 1268), втора съпруга на цар Константин Тих Асен (1257 – 1277).
Ирина е потомка по майчина линия на Асеневата династия. Тя е най-голямата дъщеря на никейския император Теодор II Ласкарис и на Елена Асенина, дъщерята на Иван Асен II.
Атанас Буовски

Атанас (Аце) Попкостов (Костадинов), известен като Буовски, е български зограф от XIX-XX век. Рисува икони и стенописи. Добър колорист.
Роден е в 1856 година в леринското село Буф в семейството на поп Константин Буфски. Баща му бяга от османския солунски затвор и се установява в свободна България – в Кюстендил, където към него по-късно се присъединява и синът му.
Атанас работи в църквата „Света Марина“ в Ласкарево, където изписва стените и иконите. Над южната врата отвътре има надпис: „Всичката живопись въвъ черквата „Св. Марина“, иконостаса съсъ голѣми и малки икони и сички други изображения и украшения по зидоветѣ, дирецитѣ и тавана, се извърши съсъ иждивение на г. Недѣлча Златковъ от с. Бождово вѣчна му память, покойня 1885 униіе 15 от рука Атанасова поп К. иконописец“. Иконата на Света Марина е датирана 1884 година, а тази на Света Богородица има надпис „ѿ руки Атанасова поп К = иконопісец 1884 октомвріе 5“. В притвора е голямата сцена „Водене на болния при врачката“. Колоритът на изображенията е добър, лицата и ръцете са в топли и приятни тонове, а облеклата са хармонизирани.
След установяването му в Кюстендил Атанас изоставя живописта и се отдава и на строителство и бояджийство. Изгражда църквите в няколоко кюстендилски села – „Свети Димитър“ в Еремия, „Свети Димитър“ във Вратца, „Свети Илия“ в Лисец, „Възнесение Господне“ в Раненци и „Свети Георги“ в Друмохар. Автори е и на иконостасите в тях – обикновени дъсчени, но с резбовани царски двери.
Умира на 1 април 1941 година.
Неговото име носят известните Буовски скали над Кюстендил (често погрешно наричани Бухалски скали) на северозападния скат на хълма Хисарлъка, който е собственик на имот в подножието им.
Света Марина (Ладарево)

„Света Марина“ е възрожденска църква в светиврачкото село Ладарево, България, част от Неврокопската епархия на Българската православна църква. Обявена е за паметник на културата.
Църквата е построена през 1864 година на километър южно от Ладарево и на километър източно от Ласкарево, като гробищен храм, обслужващ и двете села. В архитектурно отношение първоначално е вкопана каменна трикорабна псевдобазилика без прозорци и с женска църква на запад. В 1968 – 1969 година храмът е цялостно преустроен – стените са надстроени, а външният трем е превърнат в притвор.
Цялата декоративна украса във вътрешността, без подиконните табла, е от 1884 – 1885 година, дело на Атанас Буовски- над южната врата отвътре има надпис: „Всичката живопись въвъ черквата „Св. Марина“, иконостаса съсъ голѣми и малки икони и сички други изображения и украшения по зидоветѣ, дирецитѣ и тавана, се извърши съсъ иждивение на г. Недѣлча Златковъ от с. Бождово вѣчна му память, покойня 1885 униіе 15 от рука Атанасова поп К. иконописец“. Иконата на Света Марина е датирана 1884 година, а тази на Света Богородица има надпис „ѿ руки Атанасова поп К = иконопісец 1884 октомвріе 5“. В притвора е била голямата сцена „Водене на болния при врачката“. Колоритът на изображенията е свеж и динамичен, лицата и ръцете са в топли и приятни тонове, а облеклата са хармонизирани. При голямото преустройство през 1968 – 1969 година са унищожени повечето стенописи, като оцелява единствено Богородица Ширшая небес в олтарната апсида.
Иконостасът е рисуван и частично резбован по царските двери, като венчилката е унищожена. Подиконите табла традиционно изобразяват сцени от Шестоднева и са дело на талантлив майстор, който предлага интересни линейно и колоритно решения. Иконите в храма – 7 царски и 17 малки на иконостаса, както и 7 целувателни – са с високи художествени качества.
В храма има и други ценни произведения на възрожденското изкуство – четири ковани свещника, сребърна утвар, сред която дискос от 1894 г., потир с лъжица и 3 кандила.
2001 Bulgarian parliamentary election

Parliamentary elections were held in Bulgaria on 17 June 2001. The result was a victory for the new National Movement – Simeon II, which won 120 of the 240 seats. Following the elections, Simeon Saxe-Coburg-Gotha, the country's last Tsar, who was deposed by the Bulgarian Communist Party in 1946, became prime minister.
The elections came four years after the last parliamentary elections in 1997, marking the first occasion since the fall of communism that a full term had been completed. A total of 65 parties registered for the elections, together with eleven independents.
National Movement – Simeon II was originally prevented from registering by Sofia City Court as it failed to meet the Central Election Committee's requirements. However, after forming an alliance with the Bulgarian Women's Party and the Movement for National Revival, the party was allowed to register.
Following the elections, Simeon Sakskoburggotski became prime minister and formed the Sakskoburggotski Government.
A study in the context of the election investigated which societal groups contribute to electoral volatility on the individual level. The findings described that voters belonging to the Turkish minority contribute to party system stability because they were less likely to switch their vote than their Bulgarian or Roma peers. The authors argue that "ethnic socialization provides information shortcuts for vote choice in low-information environments of new democracies." The case is considered evidence that ethnic minorities with relevant ethnic-linguistic parties in new democracies contribute to party system stability.
Kardam, Prince of Tarnovo

Kardam, Prince of Tarnovo, Duke in Saxony (2 December 1962 – 7 April 2015) was the eldest son of Tsar Simeon II of Bulgaria and his wife, Doña Margarita Gómez-Acebo y Cejuela. Kardam was born after the abolition of the Bulgarian monarchy. As such, it was only by courtesy that he was sometimes styled as if being a crown prince. He was known also as Kardam of Bulgaria and Kardam of Tarnovo, the latter being the title of the heir apparent of the Bulgarian throne.
He was born in Madrid, was baptised into the Eastern Orthodox faith and had a master's degree in Agricultural Economics from Penn State University.
In Madrid, on 11 July 1996, Kardam married Miriam Ungría y López, born in Madrid on 2 September 1963, a gemologist and daughter of Bernardo Ungría y Goiburu, a patent and trademark attorney and honorary president of the Colegio Heráldico de España y de las Indias and his wife, María del Carmen López y Oleaga, both of Basque descent.
They had two sons, who are first and second, respectively, in the line of succession to the now-defunct Bulgarian throne:
On 15 August 2008, Kardam and his wife were involved in a serious car wreck in El Molar, near Madrid. Prince Kardam was taken by helicopter to the Doce de Octubre Hospital, while his wife was taken to the La Paz Hospital. The car they were in crashed into a tree, then turned over just ten metres away from a nearby house.
Kardam suffered severe brain-skull trauma and severe injuries to his hands, while his wife suffered a broken elbow, broken ribs and a collapsed lung. She was treated and released from the hospital on 4 September. Galya Dicheva, a spokeswoman for the Saxe-Coburg-Gotha family, confirmed the information about the car wreck and explained that Kardam had undergone surgery in the evening following the wreck. According to doctors at the Doce de Octubre Hospital, Kardam was being kept in an induced coma in August, his hands were paralysed, and reports mentioned that he had lost two fingers. A Bulgarian news agency reported that he was released from the hospital in January 2009, was able to stand and communicate, and was recovering at home. About a year after his release from hospital, however, he suffered a critical setback and was re-hospitalised. He remained in a coma until his death from a lung infection in a hospital in Madrid on 7 April 2015. After an Eastern Orthodox funeral, he was buried at Saint Isidore Cemetery in Madrid.
In May 2010, Bulgarian authorities issued a summons to the comatose Kardam over issues relating to the management of property returned to him, to his father and to his aunt (as heirs to Kings Ferdinand and Boris III) by the post-communist government. Former King and Prime Minister Simeon II and his sister Princess Maria Louisa objected to the summons on the grounds that Kardam was incapacitated.
On 6 April 2024 his body was reburied in Vrana Palace.
Princess Nadezhda of Bulgaria

Princess Nadezhda of Bulgaria (Bulgarian: Княгиня Надежда; born Nadezhda Klementine Maria Pia Majella (Надежда Клементина Мария Пия Мажелла)); German: Prinzessin Nadeschda von Bulgarien; 30 January 1899 – 15 February 1958) was a member of the Bulgarian royal family.
She was born in Sofia as the younger daughter of Ferdinand I of Bulgaria and his first wife Princess Marie Louise of Parma who died giving birth to her. Along with her sister Princess Eudoxia she was educated under the direction of their step mother, Princess Eleonore Reuss of Köstritz.
Name Nadezhda means "Hope".
Princess Nadezhda was married on 24 January 1924 at Bad Mergentheim, Germany, to Duke Albrecht Eugen of Württemberg, the second son of Albrecht, Duke of Württemberg. They had five children.
Princess Nadezhda died aged 59 in Stuttgart, Germany.
Bulgarians in France

Bulgarians in France (Bulgarian: Българи във Франция, French: Bulgares en France), are one of the immigrant communities of the Bulgarian diaspora. Over 34,000 Bulgarians live in France, with the main concentration in Paris. They form one of the oldest communities of Bulgarians in Western Europe.
It is thought that individual groups of Bulgars reached modern France in the Migration Period (5th–6th century). In the 12th and 13th centuries, Bulgarian heretics came to France spreading the ideas of Bogomilism, which provided much of the theological basis of Catharism. The Cathars or Albigensians were also known as bougres, pointing to the Bulgarian origin of the sect.
It was not until the mid-19th century that contacts between France and the Bulgarian lands were intensified. France was an attractive centre for Bulgarian students abroad even before the Liberation of Bulgaria in 1878. Bulgarian public figure Nikola Pikolo spent the years from 1840 to his death in 1865 in Paris. Petar Beron, another Bulgarian enlightener, was also active in Paris in the 1850s and 1860s.
From 1879 on, France was the favoured destination for Bulgarians seeking higher education abroad, with particular domination in the fields of pharmacy and medicine. In 1926–1927, for example, of the 1,247 Bulgarians studying abroad, 537 were based in France; of those, 172 studied medicine. Germany took the place of France in the 1930s in terms of higher education.
Despite the sizable distance between France and the Balkans, there are reports of Bulgarian gardeners around Metz as early as 1870. Gardeners were the leading force of Bulgarian economic emigration. In 1930, there were 326 Bulgarian gardeners in France. It is estimated that the entire Bulgarian community in France numbered some 1,000–2,000 in 1945.
Historian Yordan Kolev estimates the number of Bulgarians permanently residing in France as of 2000 as 9,500. According to the same scholar, another group of over 20,000 Bulgarians are temporarily residing, studying and working in France.
Aleksandar Alekov

Aleksandar Trifonov Alekov (Bulgarian: Александър Трифонов Алеков) (born 25 April 1985) is a Bulgarian public figure, a candidate for European Parliament at the 2014 elections, representing People's Voice. He was nominated second on the electoral list of People's Voice after participating in the first public casting held by a political party in Bulgaria. Alekov is a political scientist, holding degrees from Hanze University of Applied Sciences, Groningen and City University London. He specialises in studying manifestations of nationalism and populism in the European Union. During a European elections debate broadcast on the Bulgarian National Television on 9 May 2014, in an outburst he openly expressed his disgust with Bulgarian political figures, accusing them of always fudging important issues.
Alekov is Ulcerative colitis sufferer and criticizes GMO foods with promoting healthy eating habits being center of his social and political campaigning.
In 2017 Alekov created the Bulgarian web portal http://AlportAl.net which deals with numerous topics, including promotion of youth sports, health advice and gastronomy.
Alekov is a supporter of Bulgarian football club Botev Vratsa. In 2009 he initiated a change of the club logo and personally created the new one, adopted by the club the same year.
In 2015 Alekov began working for the football academy of Botev Vratsa as a volunteer and dedicated his time to mentoring the children at the academy, involving them in numerous social initiatives around the city. He introduced English language lessons to the academy, which is considered a first in Bulgarian football and as representative of the Botev Vratsa fan club launched a campaign for raising funds for new sports equipment for all 120 children enrolled in the academy. In June 2016, he revived the children football tournament "The Days of Botev", which was part of the national celebrations in Bulgaria commemorating 140 years since the death of Hristo Botev. The tournament was organised solely by Alekov with support from the municipality and included teams such as Beroe Stara Zagora, Levski Sofia and CSKA Sofia. Botev Vratsa participated with the team of children born in 2004 and finished in fourth place having defeated Levski 4:3 in the group stage and drawing 1:1 with Beroe. Champions were DIT Academy defeating FC National Sofia in the final by 4:0. The tournament was declared a major success by fans and participants alike.