davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Panforte

Panforte é um típico doce de Natal italiano, que contém amêndoas, avelãs e frutas cristalizadas, além da cobertura polvilhada com açúcar de confeiteiro, cujas origens são muito antigas: os primeiros registros escritos datam do século XI. Naquela época chamava-se pane natalizio, pane aromatico ou pan pepatus.
Em maio de 2013, a Panforte di Siena obteve a certificação Indicação Geográfica Protegida (IGP). A variante negra distingue-se pela presença do melão cristalizado, pelo uso de açúcar como substituto do mel e pela adição de pimenta nas especiarias.
A história da origem do nome dado a esta sobremesa também é curiosa: desde o século X, faz parte da tradição culinária "pobre" preparar uma focaccia simples - feita com água e farinha - posteriormente tornada mais doce pela adição de mel e frutas, que foi amalgamado na preparação em pedaços pequenos, sem cozimento prévio. Então acontecia, especialmente quando se estava na primavera ou no verão, com o clima quente e alta umidade, que ao final do processo a fruta não secasse completamente, dando ao produto um sabor amargo característico, cujo nome significa literalmente "pão azedo".
Pandoro

O "Pandoro" é um bolo italiano comido como sobremesa especialmente depois do jantar de Natal. Geralmente apresenta formato de tronco de uma estrela de oito pontas (apresentando um formato estrelado visto de cima) e decorado com açúcar de confeiteiro, simbolizando a neve nos alpes italianos durante o Natal. O nome Pandoro vem de "Pan d'Oro", ou pão de ouro.
Diferentemente do panetone, pão natalino de origem milanesa, o pandoro não contém frutas cristalizadas, possui uma massa mais amanteigada e sabor a baunilha.
Pandoro já foi descrito no século XVIII. O bolo foi encontrado nos círculos superiores de Veneza. Um século depois, tornou-se a especialidade de Verona, onde a receita foi refinada. Em 30 de outubro 1894, Domenico Melegatti recebeu uma patente sobre o procedimento de usinagem de Pandoro.
Antes do século XVIII, o Pandoro ou outros bolos eram feitos de farinha, ovos, açúcar e manteiga apenas para pessoas ricas. As pessoas simples só comiam pão escuro.
O bolo pode ser de cor clara, mas passas ou outros frutos secos também podem ser adicionados. Com frutas, o bolo é chamado Panettone, uma especialidade de Milão.
Kasutera

O castella ou kasutera (カステラ) é um bolo japonês feito à base de açúcar, farinha, ovos e xarope de milho, muito apreciado em festividades e como comida de rua. De origem na gastronomia portuguesa, é semelhante ao pão-de-ló de Portugal, e é hoje uma especialidade tradicional de Nagasaki.
O bolo foi trazido inicialmente por mercadores portugueses no século XVI. O seu nome procederá da língua portuguesa pão de Castela, existindo tipos parecidos de bolos chamados de forma similar, como o francês pain d'Espagne, o italiano pan di Spagna e o grego pantespani, sendo que o reino de Castela abarcava o centro de Espanha. Outra teoria refere que o nome pode ter origem no facto de o bolo ser preparado com claras batidas "em castelo".
O castella vende-se geralmente em caixas grandes, com cada bolo com aproximadamente 27 cm de largura. O seu parente mais próximo é o referido Pão-de-ló português.
Em 1543, durante as Descobertas, mais exactamente por causa dos "descobrimentos portugueses", foram estes os primeiros europeus a aportar no Japão. Pouco depois iniciaram as suas actividades comerciais e missionárias.
E Nagasaki foi o porto de mar japonês em que mais se desenvolveram essas trocas comerciais e de saber. Os portugueses introduziram aí muitos artigos até então desconhecidos: mosquetes, botões, sabão, tabaco, abóboras e doces, como os confeitos e este castella.
Era um artigo gastronómico que se podia conservar durante bastante tempo, o que era útil aos marinheiros que permaneciam meses no mar.
Na era Edo, devido em parte ao preço elevado do açúcar no Japão, era um luxo. Quando o embaixador do Imperador do Japão era convidado, o shogunato Tokugawa obsequiava-o com o castella.
Castella foi introduzido pela primeira vez em Taiwan durante a era de Taiwan sob o domínio japonês. Em 1968, Ye Yongqing, proprietário de uma padaria japonesa em Taipei chamada Nanbanto, fez parceria com a empresa japonesa Nagasaki Honpu para estabelecer um negócio de castella.
A castella de estilo taiwanês é geralmente mais parecida com um suflê do que a variedade japonesa com um centro semelhante a um creme. Uma especialidade de Tamsui é um simples bolo castela em forma de almofada. O castella de estilo taiwanês foi introduzido no Japão.
Com os anos a receita foi aperfeiçoada, com o sabor adaptado aos paladares taiwanês. O castella tradicional é confeccionado com ingredientes naturais, com o sabor simples favorito de muitos japoneses. Há contudo muitas variedades com ingredientes: polvilhado com chá verde, com açúcar mascavado ou mel. Por vezes é moldado em formas variadas, e em porções individuais, muito populares nas festas.
Kit Kats no Japão

Já foram lançados mais de 300 sabores de edição limitada sazonais e regionais de Kit Kat no Japão desde 2000. A Nestlé, que controla a marca Kit Kat no Japão, afirmou que o doce se tornou o mais vendido no país entre 2012 e 2014, superando o Chocolate Meiji. Uma campanha de marketing da companhia, feita em parceria com os correios japoneses para vender o doce em 20000 agências, ganhou o prêmio "Media Grand Prix" de Cannes, em 2010. Essa campanha incentivou associações com o nome do produto para o falso cognato Kitto Kattsu (きっと勝つ) , traduzido como "você certamente irá vencer", e estimulava o envio dos chocolates para alunos na época de vestibular, como amuletos de boa sorte.
Kit Kats começaram a ser vendidos no Japão em 1973, quando as confeitarias Rowntree's, britânica, e Fujiya, japonesa, fizeram um acordo. A marca se tornou a mais vendida no Japão, assumindo o posto que era do chocolate Meiji.
Em 2004, o sabor de chá verde foi lançado, e se tornou extremamente popular. Desde então, o produto foi vendido em mais de 300 sabores. Em 2010, a variação mais vendida foi o sabor de molho de soja. A Nestlé atribui o sucesso das variações do aroma do chocolate para a tradição nacional omiyage, de acordo com a qual especialidades culinárias regionais são levadas para a família e colegas de trabalho depois de viagens. A empresa acredita que a ideia de sabores de edição limitada, disponíveis em determinados lugares ou épocas do ano, cria uma "raridade", adicionando valor para os consumidores.
As lojas "Kit Kat Chocolatary", com receitas desenvolvidas pelo chef Yasumasa Takagi, foram inauguradas em 2014, abrindo sete lojas em menos de um ano. A empresa afirma que já serviu mais de um milhão de consumidores e lucrou mais de dois bilhões de ienes. Estas lojas vendem produtos mais elaborados de Kit Kat do que os industrializados, como barras de chocolate escuro com infusão de framboesa, rum de laranja com chocolate, ameixa, maracujá com pimenta e chá verde com flores de cerejeira. Em 2016, a Nestlé introduziu no mercado uma versão feita a partir de pó de saquê, misturado com chocolate branco.
Algumas variedades são restritas à regiões específicas do país, associadas com os ingredientes daquela determinada barra de chocolate; outras só são vendidas em determinadas épocas do ano. Em 2015, uma versão coberta com folha de ouro foi lançada, com apenas 500 unidades disponíveis no mercado.
Outras variedades notáveis incluem azuki (feijão vermelho), beni imo (batata-doce roxa), xarope de açúcar mascavo, matcha, e molho de soja.
Butterscotch

Butterscotch é um tipo de confeito cujos principais ingredientes são açúcar mascavo e manteiga, mas outros ingredientes são utilizados na preparação de algumas receitas, tais como xarope de milho, creme de leite, baunilha e sal. As receitas antiga mais conhecidas, que datam do século XIX, são da cidade de Yorkshire e usavam melado como substituição ou adição ao açúcar.
Uma das formas mais famosas de butterscotch era feita em Doncaster, na Inglaterra, com doces vendidos em latas e se tornaram um dos alimentos tipo exportação mais populares da região. Ela se tornou famosa em 1851, quando a rainha Vitória do Reino Unido foi presenteada com uma lata dos doces quando visitou a cidade. Molho de butterscotch, feito com a receita derretida em nata, é utilizada como uma cobertura de sorvete (principalmente sundaes).
Há diversas teorias no que diz respeito ao nome e a origem desse tipo de confeitaria, mas nenhuma delas é verdadeiramente conclusiva. Uma explicação é o significado "cortar" ou "marcar" para a palavra "scotch", já que o doce precisa ser cortado em pedaços, ou "scotched", antes de endurecer. Outra ideia sugerida é que surgiu de uma associação com "Scotland" (Escócia). Também é possível que scotch tenha surgido da palavra scorch, "queimar".
Em 1855, o "Glossário de Termos de Yorskshire" (Glossary of Yorkshire Words), de F.K. Robinson, definia o butterscotch como uma "bala de melado com uma amálgama de manteiga dentro".
As primeiras menções da confeitaria a associam com a cidade de Doncaster, em Yorkshire. Uma edição de 1848 do jornal Liverpool Mercury descreve uma receita para "butterscotch de Doncaster" como "uma libra de manteiga, uma libra de açúcar e um quarto de libra de melado, fervidos todos juntos" (450, 450 e 110 gramas, respectivamente).
Por volta da metade do século XIX, o butterscotch de Doncaster já era vendido comercialmente e distribuído para outros lugares do condado de Yorkshire por meio de filiais de confeitarias. A receita vendido pela confeitaria Parkinson's, ativa até os dias atuais, passou a ser vendido como "Butterscotch Real de Doncaster", e foi presenteado para Princesa Isabel II do Reino Unido, então a Duquesa de Edimburgo, em 1948, e Ana, Princesa Real, em 2007.
Entre o final do século XIX e o início do século XX, o doce britânico se tornou popular nos Estados Unidos.
Molho de butterscotch é feito de açúcar mascavo, cozida entre os 110 e os 120 ºC, e misturada com manteiga e creme de leite.
Lista de pinturas de Jean-Baptiste-Siméon Chardin

Esta é uma lista de pinturas de Jean-Baptiste-Siméon Chardin (1699-1779).
Chardin foi um pintor barroco da França. Ele é mais conhecido por suas pinturas de gênero, natureza-morta e obras em pastel, notáveis pelo realismo e atmosfera tranqüila e a luminosidade de suas pinturas.
Foi discípulo dos artistas Pierre-Jacques Cazes e Noël-Nicolas Coypel. Foi admitido na Académie de Saint-Luc e na Académie royale de peinture et de sculpture ambas em Paris, cidade onde o artista nasceu e trabalhoi.
Suas principais obras estão no Museu do Louvre, e nos principais museus do mundo como a Galeria Nacional de Arte em Washington, Metropolitan Museum of Art em Nova Iorque, National Gallery em Londres, Museu Nacional de Belas-Artes da Suécia em Estocolmo e no Museu de Arte de São Paulo.
∑ 226 items.
Peter Luger Steak House

Peter Luger Steak House é um restaurante tipo steakhouse localizado no setor Williamsburg na cidade de Nova Iorque e com um segundo local em Great Neck, em Long Island.
Foi considerado o melhor restaurante do tipo da cidade pela Zagat Survey por 30 anos. A casa, localizada no Brooklyn, é notória por seu bar em madeira original e ainda pela sua sala de refeições de aspeto germânico: vigas de madeira expostas, revestimento em madeira de carvalho polido, candeeiros de bronze suspensos no teto e a presença constante de cervejas sobre as mesas da sala. Atualmente, este local está qualificado com três estrelas no Guia Michelin. Em 2002 foi incluído na lista "America's Classics", elaborada pela James Beard Foundation.
O restaurante só aceita pagamento em numerário, cheques prenda Peter Luger ou com o cartão de crédito Peter Luger.
Blue Stars/FIFA Youth Cup

Blue Stars/FIFA Youth Cup é uma competição de futebol internacional para equipes sub-20 ou sub-19. Uma competição cada vez mais popular, que apresenta os melhores talentos emergentes do mundo dos clubes de futebol. A FIFA assumiu a organização da competição em 1991.
Fundada pelo FC Blue Stars, Blue Stars/FIFA Youth Cup é um torneio internacional de futebol sub-20 e sub-19. O clube Zurique foi um dos primeiros a ter uma seção separada para a base. Esta base se expandiu para incluir um torneio envolvendo as melhores equipes de base do mundo. Reconhecendo a sua importância para o futebol juvenil, a FIFA assumiu o torneio em 1991. A competição agora atrai equipes de todo o mundo, incluindo o Brasil, Austrália, África do Sul, México, Inglaterra, Itália, Espanha e Argentina.
Em 2018, a FIFA criou uma edição do torneio para equipes de base do futebol feminino. Em 2020 e 2021, o torneio não realizado devido a Pandemia de COVID-19.
Amanda de Godoi

Amanda Corrêa de Godoi (Belo Horizonte, 3 de setembro de 1993) é uma atriz brasileira.
Amanda Corrêa de Godoi nasceu em 3 de setembro de 1993, no município de Belo Horizonte, em Minas Gerais. Filha da administradora Jacqueline Godoi e do dentista e ortodontista Geraldo Godoi, ela tem uma irmã mais velha, Brenda Corrêa de Godoi, médica. Amanda educou-se em colégios tradicionais, como o Colégio Santo Antônio, e se formou em Artes Cênicas pela PUC-MG, e em cinema pela PUC-RJ. A atriz também é ambientalista participa regularmente de ações da ONG Greenpeace Brasil protestando contra desmatamento e mudança climática.
White Widow (cannabis)

White Widow (em português: Viúva Branca) é uma cepa híbrida de Cannabis indica e Cannabis sativa criada e desenvolvida por Scott Blakey, também conhecido como Shantibaba, quando ele era co-proprietário da Greenhouse Seed Company. White Widow é um cruzamento entre uma linhagem sativa brasileira e uma indica do sul da Índia com muita resina. Os botões são de cor branca, com uma resina de cristal. Os usuários experimentam um poderoso sentimento de euforia e quebras de energia. A White Widow é uma das cepas de cannabis mais famosas do mundo.
A cepa White Widow foi considerada "uma das mais populares do mundo" pela revista Popular Science. A cepa venceu a Cannabis Cup da revista High Times em 1995. Além disso, está entre as cepas mais consumidas no mundo, considerando tanto o uso recreativo quanto medicinal.
Outback Steakhouse

Outback Steakhouse é uma cadeia de restaurantes norte-americana de casual dining com sede em Tampa, no estado da Flórida, Estados Unidos e com mais 915 unidades espalhadas por 15 países, nas Américas, Ásia e Oceania. O restaurante é especializado em culinária americana tematizada com cultura australiana nos nomes e decoração.
Em 2022, foi considerada a empresa do ramo de varejo e restaurantes mais admirada pelos consumidores brasileiros, segundo o ranking IBEVAR.
Seu primeiro restaurante em solo brasileiro foi inaugurado em 1997, na Barra da Tijuca. A rede possui 139 restaurantes em 56 cidades espalhadas por 17 estados e o Distrito Federal, tendo sido introduzida no país pelo empresário Salim Maroun.
Além do Outback, a Bloomin' Brands opera as redes Aussie Grill e Carrabba’s Italian Grill – que faz negócios como Abrraccio no país. Em 2022, introduziu o conceito de fast casual com a rede Aussie Grill by Outback.
O Outback acabou conquistando uma grande quantidade de clientes no país e a operação no Brasil é tida pela matriz americana como "uma das mais rentáveis do mundo". O faturamento da rede cresce, em média, 20% ao ano no país. Dos 10 restaurantes mais rentáveis da rede, 9 estão em solo brasileiro. A unidade com maior faturamento da rede no mundo está no Shopping Center Norte, na cidade de São Paulo.
O Brasil é o principal mercado em número de vendas e o segundo maior em quantidade de restaurantes, perdendo somente para os EUA. Seu maior concorrente no Brasil é a cadeia de restaurantes Applebee's, que mantém 11 restaurantes no país.
Applebee's

Applebee´s é uma rede de restaurantes fundada na cidade de Atlanta, Geórgia, Estados Unidos em novembro de 1980, por Bill e P.J. Palmer. A ideia era criar um restaurante que oferecesse os melhores serviços para seus clientes: boa comida, preço moderado e ótimo atendimento. Hoje, o conceito internacional da rede é o “neighborhood grill”, que traduz a preocupação em transmitir ao cliente um ambiente confortável e aconchegante. O conceito tornou a rede líder mundial no segmento de restaurantes com conceito Casual Dining em 14 países, com previsão de alcançar 3 mil unidades nos próximos anos.
As lojas refletem a energia da região em que estão instaladas. Nos Estados Unidos é possível encontrar fotografias, objetos e ícones de cada comunidade. No Brasil, a rede optou por um estilo que caracterize a semelhança entre os dois países, além de uma atmosfera aconchegante que lembre o ambiente caseiro.
Logan's Roadhouse

A Logan's Roadhouse é uma cadeia de restaurantes casuais com sede em Houston, Texas, Estados Unidos, fundada em 1991 em Lexington, Kentucky, Estados Unidos. Há 135 unidades da Logan's Roadhouse em vinte e dois estados.
A rede usa decorações em estilo retrô. Alguns dos estabelecimentos do Logan's têm decoração e arte inspiradas na localidade. Por exemplo, o Logan's da área de Detroit tem murais de pessoas vestindo camisas do Detroit Pistons. O cardápio da cadeia inclui bifes grelhados em mesquite, pratos tradicionais americanos, como sanduíches, sopas, saladas e frutos do mar, cerveja longneck gelada e pães caseiros com fermento.
Em 1999, tornou-se uma subsidiária integral do CBRL Group, de capital aberto, que também é proprietário da Cracker Barrel. Em 6 de dezembro de 2006, o CBRL Group vendeu a Logan's Roadhouse para as afiliadas da Bruckmann, Rosser, Sherrill & Co., Canyon Capital Advisors LLC e Black Canyon Capital LLC por US$ 486 milhões. Em 2010, a empresa de private equity Kelso & Company adquiriu a empresa.
Em 20 de fevereiro de 2013, Mike Andres, ex-vice-presidente do McDonald's e ex-diretor executivo do Boston Market, substituiu Tom Vogel como diretor executivo. Em 12 de janeiro de 2017, Hazem Ouf, ex-diretor executivo da American Blue Ribbon Holdings, foi nomeado presidente e diretor executivo.
Em 8 de agosto de 2016, a Logan's Roadhouse entrou com pedido de falência e anunciou planos para fechar dezoito de suas 256 unidades que estavam com baixo desempenho. Foi relatado que a cadeia estava lutando com dívidas pesadas e vendas em queda. Os locais que fecharam no final de setembro de 2016 incluem, na Flórida, dois em Kissimmee e Orlando, e um em Mary Esther, Tampa e Tallahassee; um em cada uma dessas cidades: Macon, Geórgia; Houston, Texas; Lafayette, Luisiana e Waynesboro, Virgínia.
Em 1º de dezembro de 2016, a Logan's Roadhouse saiu formalmente da falência com uma dívida reduzida de cerca de US$ 400 milhões para US$ 100 milhões.
Em 1º de novembro de 2018, a Logan's Roadhouse anunciou que foi adquirida pela CraftWorks Restaurants & Breweries.
Em 3 de março de 2020, a Craftworks entrou com pedido de proteção contra falência, Capítulo 11. Em 19 de março de 2020, todos os locais abertos do Logan's foram temporariamente fechados em meio à pandemia de COVID-19. Em 4 de abril de 2020, a Craftworks anunciou que todos os locais do Logan's Roadhouse permaneceriam fechados indefinidamente e que todos os 18.000 funcionários seriam demitidos.
Em 12 de junho de 2020, a SPB Hospitality comprou os restaurantes da Craftworks fora da falência por US$ 93 milhões.
P. J. Clarke's

P. J. Clarke's é uma famosa cadeia de restaurantes norte-americana. Foi fundada em 1884, na cidade de Nova Iorque. No Brasil a rede possui apenas três restaurantes, dois situados na cidade de São Paulo e um no Rio de Janeiro. Em 2014, a filial do Rio de Janeiro foi notícia pela apreensão de 280 quilogramas de carne e pães impróprios para o consumo, na operação "Rio 40 graus", do PROCON.
Carnival Miracle

Carnival Miracle é um navio de cruzeiro, da Classe Spirit, de propriedade da Carnival Corporation & PLC, operado pela Carnival Cruise Lines.
O Miracle foi o sexto e último navio de cruzeiro em uma série de novos transatlânticos tipo Panamax encomendados pela Carnival Corporation para a sua operadora norte-americana Carnival Cruise Lines e a italiana Costa Crociere. O primeiro navio da série, foi o Costa Atlantica, entregue em junho de 2000, Carnival Spirit e o Carnival Pride que foram entregues em 2001, seguido pelo Carnival Legend que entrou em operação em 2002. O Costa Mediterranea completa a Classe.
O Lido Buffet o Bistro Cafe além do serviço 24-Hr Room Service disponibilizam refeições rápidas durante as 24 horas do dia. Da cozinha Carnival Cuisine, são servidas as refeições formais nos dois principais restaurantes do navio, o Main Seating Dining e o Supper Club.
A atração noturna fica por conta do bem instalado teatro.
Amplas instalações para ginástica, esporte, pista para caminhadas, sauna, salas de jogos, piscinas estão disponíveis.
As cabines estão posicionadas em sua maioria voltadas para a parte externa da embarcação, e muitas delas possuem varanda individual.
O navio opera na região do Caribe, com escalas regulares nos portos de Bermudas, Puerto Rico, St. Thomas, Nassau e Belize entre outros.
O navio possui duas hélices movidas por 2 sistemas diesel-elétrico com potência de 62.370 kW cada.
Banoffee pie

Banoffee pie is a British dessert pie made from bananas, whipped cream, and a thick caramel sauce (made from boiled condensed milk or milk jam), combined either on a buttery biscuit base or one made from crumbled biscuits and butter. Some versions of the recipe include chocolate, coffee, or both.
The dessert's name, sometimes spelled "banoffi", is a portmanteau combining the words banana and toffee.
Credit for the pie's invention is claimed by Nigel Mackenzie and Ian Dowding, the owner and chef respectively of the former Hungry Monk Restaurant in Jevington, East Sussex, England. They claim to have created the dessert in 1971, basing it on a San Francisco recipe for "Blum's Coffee Toffee Pie", which used milk jam, a soft toffee made by boiling an unopened can of condensed milk for several hours. Mackenzie and Dowding found they were unable to perfect the recipe consistently, and after trying various changes including the addition of apple or mandarin orange, Mackenzie suggested banana and Dowding later said that "straight away we knew we had got it right". Mackenzie suggested the name "Banoffi Pie", and the dish proved so popular with their customers that they "couldn't take it off" the menu.
The recipe was published in The Deeper Secrets of the Hungry Monk in 1974, and reprinted in the 1997 cookbook In Heaven with The Hungry Monk. Similar recipes were adopted by other restaurants throughout the world. In 1984, several supermarkets began selling it as an American pie, leading Mackenzie to offer a £10,000 prize to anyone who could disprove their claim to be the English inventors. Dowding stated that his "pet hates are biscuit crumb bases and that horrible cream in aerosols". It was Margaret Thatcher's favourite food to cook.
The word banoffee entered the English language, used to describe any food or product that tastes or smells of both banana and toffee. A recipe for the pie, using a biscuit crumb base, is often printed on tins of Nestlé's condensed milk, though that recipe calls for the contents of the tin to be boiled with additional butter and sugar, instead of boiling the unopened tin. This is presumably for safety reasons, as tins of condensed milk bear the warning: "Caution - Do not boil unopened can as bursting may occur."
Пенкьовска планина

Пенкьовска планина е планина в Западна България, във физикогеографската област Краище, области Перник и Кюстендил, част от Руйско-Верилската планинска редица.
Планината има форма на латинска буква „L“. Дължината ѝ е около 25 км, а ширината – 3 – 4 км. На север седловина висока 1049 м в района на махала Кошарци (част от село Лева река) я свързва с Еловишка планина. На запад, югозапад и юг долината на Треклянска река (десен приток на Струма) я отделя съответно от планините Кървав камък, Кобилска и Земенска, а на изток долината на река Явор (Пенкьовска, ляв приток на Треклянска река) – от планините Ерулска и Рудина. Най-високата ѝ точка връх Конски връх (1187,1 м) се издига в южната ѝ част, източно от село Трекляно. Малко по-нисък (1169 м.), но със същия кръгозорен изглед е и връх Шильоко, за изкачването на който изходен пункт е с. Пенкьовци.
Уникалното за Пенкьовска планина е наличието на билен ръб, какъвто няма в друга българска планина. По него може да се изминат повече от 20 км, като разликите в надморските височини (денивелацията) при слизане и изкачване са в диапазон 100 м. Планината е изградена от мергели, пасъчници, варовици, гнайси.
Изградена е от метаморфни скали – гнайси, шисти, амфиболити. Преобладаващите почви са излужените канелени горски, върху които са разпространени редки широколистни гори.
Зимата е студена, лятото е прохладно, преобладаващи са западните и северозападните ветрове, максимумът на валежите е през май-юни, минимумът – през февруари. Условията са подходящи за излети през всички сезони.
Растителната покривка е представена от широколистни видове от рода дъб (цер, благун, гурун). Има и гори с преобладаване на габър, а по високите части - бял бор. Билото е голо и е заето от тревни формации, хвойна, трънка. Основен тип почви са излужените канелени горски почви.
Животинският свят на планината не е проучван специално. Тук са установени горски гущер, стенен гущер, черен кълвач, зелен кълвач, сойка, черен дрозд (кос), буков певец, щиглец, дългоопашат синигер, обикновена чинка, кукувица, от пеперудите - голям полумесец, белянки, синевки и др.
В подножията на планината, по долините на двете ограждащи я реки са разположени 11 села.
По източното и южното ѝ подножие преминават участъци от 2 пътя от Държавната пътна мрежа:
Еленски езера

Еленски (Еленини) езера са група от три езера в Мальовишкия дял на Северозападна Рила, разположени на висока циркусна тераса източно от връх Мальовица. Циркусът е заграден от върховете Малка Мальовица, Орлето и Мальовица от север и запад и Еленин връх от юг.
Еленино езеро наричат най-голямото и най-високо разположеното от трите езера – туристите обикновено дори не виждат другите две, които са много по-малки и встрани от пътеката. То се намира на 2479 m н.в. и на 42°10′20″ с. ш. 23°22′08″ и. д.﻿ / ﻿42.172222° с. ш. 23.368889° и. д.42.172222, 23.368889 Има удължена форма с неправилни очертания с площ от 14 дка и дълбочина до 5 m. Дълго е 220 m, а средната му широчина е 62 m. Подхранва се предимно от топенето на преспите. Част от водите му се оттичат подпочвено към Малкото Еленино езеро. От западния му край се разкрива прекрасна гледка към връх Орловец. Покрай него преминава зимен вариант за изкачване на връх Мальовица, както и маркираната лятна пътека от хижа „Мальовица“ за връх Мальовица и хижа „Иван Вазов“.
По-ниското езеро има форма на петоъгълник и отстои само на 20 m северно от първото, на 2474 m н.в. Третото е най-малко, има удължена форма от северозапад на югоизток, разположено е на около 160 m североизточно от второто и е на 2403 m н.в. Оттичат се чрез малък поток в река Мальовица, десен приток на Черни Искър.
Западен македонски траверс

Западният македонски траверс е туристически маршрут в Северна Македония, започващ от връх Люботрън на север и завършващ в Охрид на юг. Пътят минава през планините Шар, Бистра, Стогово и Караорман, а дължината му е между 185 и 220 километра. Тази разлика в дължината се дължи на изкачванията на планинските върхове по маршрута (напр. изкачването на Титов връх и Меденица, които добавят повече от дузина допълнителни километри).
Началото на пътеката е поставено през 1974 година от планинарското дружество ЕЛЕМА към Факултета по електротехника в Скопие. Преминаването на пътя е преустановено от 1994 до 2014 година, когато ежегодните преминавания се възобновяват.
Обикновено преходът се изминава за от 7 до 10 дни. Успешно преминалите прехода получават специална значка за спомен.
Сивино

Сивино (старо име: Текир) е село в Южна България. То се намира в община Смолян, област Смолян.
Село Сивино се намира в планински район в подножието на връх Ком (1569 м) на 1163 м надморска височина. Разположено е на около 2 км от границата с Република Гърция. Отстои на 10 км от село Смилян, на 27 км югозападно от град Смолян и на 270 км югоизточно от столицата София.
През селото тече река Сивинска, която извира непосредствено на самата граница.
Климатът е планински с подчертано беломорско влияние. Зимата е мека и снежна, лятото прохладно и влажно, а есента продължителна и топла.
На територията на селото се среща много редкият и защитен родопски крем.
В османски поименен регистър от 1841 г. се посочва, че от Сивино (Текир) са постъпили в армията 3 войници, което е косвено доказателство, че по това време в селото са живели българи мюсюлмани. По време на Илинденско-Преображенското въстание (1903 година) в село Текир има 112 къщи.
Един от най-известните родове в селото и околността е родът Даракчиеви, благодарение на който селото придобива известност по цяла България.
Село Сивино – видеоклип
Раздела

Раздела е високо билно понижение (седловина) в Северозападна Рила на 2410 m н.в. Той е важен орографски възел и средище на няколко туристически пътеки.
Намира се в северозападното подножие на връх Дамга. Преходът между Мальовишкото и Отовишкото било тук е добре изразен. Тази част от билото се явява и вододел между циркуса на Седемте езера (р. Джерман) и Голямо Пазардере (р. Дупнишка Бистрица), а на север от Раздела е вододелният хребет между Седемте езера (р. Джерман) и Чанакгьолските езера (р. Прави Искър). От Раздела на североизток се отделя хребетът Зелени рид.
Раздела е кръстопът на туристически маршрути. Пътеката на северозапад води към циркуса на Седемте езера и после се разклонява към хижите Седемте езера, Рилски езера и Скакавица. Пътеката на изток върви по Зелени рид за долината на Черни Искър, има разклонения към Чанакгьолския циркус и Урдиния циркус. На юг се отправя пътека към хижа Мальовица с разклонение за Рилския манастир, а в посока запад – пътека за хижа Иван Вазов.
При лоша видимост ориентирането в района на Раздела е трудно, въпреки маркировката, и трябва да става с компас. Азимути от главния маркировъчен стълб на Раздела: към х. Иван Вазов – 220°, към Зелени рид – 40°, към връх Дамга – 120° и към х. Седемте езера (по лятната пътека) – 330°.
Лясковец (връх)

Връх Лясковец е покрит с лед връх с височина 1473 м в североизточния край на хребета Фрисланд в Тангра планина на остров Ливингстън в архипелага Южни Шетландски острови, Антарктика.
Върхът е разположен между Каталунската седловина на запад и Шипченската седловина на изток, със стръмни западни, източни и южни склонове, и спускащ се на север страничен рид към връх Зограф, свързан чрез Лозенска седловина с Лозенски нунатак, Ерменска могила и Ахелойски нунатак в ледник Хюрън. Връх Лясковец се издига над ледник Хюрън и негови притоци на север, и ледник Мейси и залив Бруноу на юг.
Върхът е наименуван на град Лясковец в Северна България.
Връх Лясковец има географски координати 62°39′48.5″ ю. ш. 60°08′34.7″ з. д.﻿ / ﻿62.663472° ю. ш. 60.142972° з. д.-62.663472, -60.142972, което е 2.3 км на изток-североизток от връх Фрисланд (1700 м), 3.2 км на юг-югоизток от Кузманова могила, 1.33 км южно от връх Зограф, 1.3 км западно от връх Левски, 4.6 км западно от Големия Иглен връх (първенец на хребета Левски, ок. 1690 м) и 4.1 км северно от Пешев връх.
Първото точно картографиране на върха е от 2005 и 2009, въз основа на българското топографско проучване Тангра 2004/05, с по-ранно британско картографиране от 1968.
Първото изкачване на връх Лясковец е осъществено на 14 декември 2004 г. от българите Любомир Иванов и Дойчин Василев от Лагер Академия (надморска височина 541 м) по време на топографското проучване Тангра 2004/05. Техният маршрут (с трудност от категория III по UIAA) започва с 4-километрово изкачване по твърд но просечен с пукнатини фирн до Каталунска седловина (1260 м) на главното било на Тангра планина, следвано от траверс на стръмния западен склон на върха до достигане на неговия северен склон, откъдето лесно се стига до най-високата му точка.
Второто изкачване на върха, също по маршрута Иванов–Василев, е извършено от българските алпинисти Дойчин Боянов и Николай Петков на 1 януари 2015 г.
Ботев (връх)

Ботев е най-високият връх на Стара планина и на нейния дял Калоферска планина, висок е 2376 метра.
Представлява обширно пасище с гранитна основа, страдащо от значителна ерозия.
На връх Ботев са изградени метеорологична станция и радиорелейна и телевизионна станция (отворена на 10 юли 1966 г.), която покрива с телевизионен и радиосигнал над 65% от територията на България.
Върхът се намира в Троянско-Калоферския дял на Средна Стара планина, на границата между област Ловеч и област Пловдив. Най-близо разположените градове на юг от билото са Карлово и Калофер, а на север – град Априлци.
Връх Ботев се намира в Троянско-Калоферска планина, част от Средна Стара планина. Счита се, че в района на връх Ботев има навлечени стари гранитни структури от Средногорието – т.нар. Ботевски навлак. Основно масивът е съставен от гранитни скали, датиращи от олигоцена – комплекс на средно киселите вулканити – латити, андезити, шошонити.
Старомиоценското денудационно ниво в Стара планина има характер на пенеплен (заравненост), който е особено просторен на 2200 м н.в. и около първенеца в. Ботев, чийто огромен камбаноподобен корпус рязко доминира над широкообхватната му слаборазчленена околност.
Плоският билен релеф около Ботев и Триглав е изолиран с високи откоси, които откъм север (Северния Джендем) се спускат стръмно от 2000 – 2200 м надолу, а от юг (Южен Джендем) – от 1800 – 1900 м.
Върхът попада в планинския климатичен пояс. Той обхваща онези части от територията на България, които имат приблизителна надморска височина около и над 1000 метра. Най-високите температури са през лятото, а най-ниските – през зимата. Времето е динамично, поради специфичното местоположение.
Ветровете на върха са най-силните в страната, на второ място е връх Мусала със 7,6 м/с годишна скорост на вятъра.
Източник: Кл. справочник на НРБ, т.4, 1982 г.
Източник: Климатичен справочник на НРБ, том II, 1979 г.
Южните склонове на върха са стръмни и на места пресечени от отвесни скали (наречени Райски скали), подходящи за катерене. Там се намира най-високият водопад в България и на Балканския полуостров, наречен Райско пръскало, с височина 124,5 м. Водопадът се захранва от снежните преспи, намиращи се под върха.
При недостатъчен туристически опит и подготовка и липса на компетентен водач трябва да се внимава в маркировката, в противен случай има опасност туристите да се изгубят или да пострадат. Характерни са случаите през май и декември 2014 г.
На Юмрукчал е наречена улица в квартал „Люлин“ в София (Карта).
Черни връх (област Бургас)

Чèрни връх е село в Югоизточна България, община Камено, област Бургас.
Село Черни връх се намира на около 12 km запад-югозападно от центъра на областния град Бургас, около 15 km юг-югоизточно от общинския център Камено и около 17 km североизточно от град Средец. Разположено е по западните склонове на възвишенията Върли бряг в Бургаската низина, северно от язовир Мандра (Мандренско езеро) и югозападно от Бургаското езеро. Надморската височина в центъра на селото при църквата е около 50 m, на изток нараства до около 70 – 80 m, а на юг – до около 80 – 100 m.
Общински пътища свързват село Черни връх: на югоизток с второкласния републикански път II-79 (Елхово – Средец – Бургас); на запад със село Полски извор и третокласния републикански път III-7907; на север с път III-7907 и по него на североизток – с квартал Горно Езерово на Бургас.
Землището на село Черни връх граничи със землищата на: град Бургас на север и изток; село Димчево на югоизток (като част от язовир Мандра); село Константиново на юг; село Тръстиково на югозапад; село Полски извор на запад.
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.
През 1934 г. селото с дотогавашно име Кара тепе е преименувано на Черни връх.
Начално училище в село Черни връх има от 1906 г. Обучението в него е от І до ІV клас, след което учениците се пренасочват в училището в село Тръстиково. Поради недостатъчен брой ученици, от 1 септември 2009 г. училището в Черни връх е закрито.
Населението на село Черни връх наброява 945 души при преброяването към 1934 г. и 1168 към 1956 г., намалява до 694 към 1985 г., а към 2020 г. наброява (по текущата демографска статистика за населението) 910 души.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Село Черни връх към 2022 г. е център на кметство Черни връх.
В село Черни връх към 2022 г. има:
Панаирът (съборът) в селото е през първата седмица на септември. Започва в петък вечерта и продължава до края на седмицата.
Черни връх

Черни връх (2290 m) е най-високата точка на Витоша. Намира се в местността „Лепая“ от землището на село Чуйпетлово.
Надморската му височина е 2290 m, което нарежда Витоша на четвърто място по височина сред българските планини – след Рила (връх Мусала – 2925 m), Пирин (връх Вихрен – 2914 m) и Стара планина (връх Ботев – 2376 m).
На върха има метеорологична станция, построена през 1935 г. – малко след обявяването на Витоша за народен парк, първият такъв на Балканския полуостров. В станцията има малка туристическа чайна, както и пост на Планинската спасителна служба (ПСС).
От върха се разкрива невероятна гледка към Софийското поле, Стара планина и Рила.
При средногодишна скорост на вятъра от 9,3 m/s Черни връх е вторият най-ветровит връх в България след връх Мургаш (10,3 m/s).
Средната продължителност на слънчевото греене на Черни връх през годината е, както следва:
Най-близките до върха хижи са х. „Алеко“ (1810 m н.в, 3 km посока север-североизток, връзка до София с автобус и лифт) и хижа „Кумата" (1725 m н.в., 5,5 km посока северозапад). В подножието на върха започва ски-писта, отвеждаща до х. „Алеко“, където има обособен ски-център.
На Черни връх е наречен булевард в София (Карта).
Покорител на десетте планински първенци

Движението „Покорител на десетте планински първенеца“ е по подобие на инициативата „Опознай България – 100 национални туристически обекта“ на Българския туристически съюз (БТС) и цели популяризирането на планинския туризъм в България.
Инициативата е от 1 януари 2005 г. и е насочена към запалените планинари. Движението заменя предишното „Покорител на седемте планински първенеца“. Целта е да бъдат събрани печати от най-високите върхове на планините в България:
Печатите са триъгълни и се събират в отделна книжка. Книжките се издават от Българския туристически съюз. Продават се от туристическите дружества и туристическите обекти край планинските първенци. Сребърна значка се дава на всички изкачили седемте планински първенеца от предишното движение. За получаване на златна значка е необходимо изкачването на всичките 10 планински първенеца от настоящото движение. За получаването на значките е необходимо представяне на книжка, подпечатана с необходимия брой печати.
Значките се получават в централния офис на БТС на адрес: София, бул. „Васил Левски“ № 75.
Местоположение на печатите:
Гоцев връх

Гòцев връх (до 29 юни 1942 г. Али Ботуш, от 5 януари 1946 г. до 23 ноември 1951 г. Алиботуш, на гръцки: Τσολιάς, Αλή Μποτούς, Αλή Μπουτούς) е най-високият връх на планината Славянка в България – 2212 метра.
Гоцев връх се издига на главното планинско било на югозапад от Голям Царев връх и на изток от връх Шабран. На северозапад от Гоцев връх се намира голямо безотточно карстово понижение, известно като Сухото езеро. Върхът е масивен, очертан от югоизток от висок скалист откос Козята стена. Изграден е главно от протерозойски мрамори. Почвите са тънки кафяви горски. Склоновете са обрасли с високопланинска тревна растителност. Срещат се много ендемитни растителни видове. По билната му част минава държавната граница между България и Гърция. Югоизточно от върха се намира гранична пирамида № 100.
До 1951 година върхът носи името Алиботуш. Новото му име е дадено в чест на големия български революционер Гоце Делчев.
Гоцев връх е включен в инициативата на БТС „Покорител на 10-те планински първенци“. Печат има в хижа Славянка и хижа „Извора“.
От 2018 година ежегодно през месец юли се организира масово изкачване на върха.
Основни изходни пунктове за изкачването на върха са хижите Славянка (над село Парил) и Извора (над село Петрово), бивши гранични застави, както и село Каракьой на гръцка територия.
Рудина планина (Краище)

Рудина планина (или Рудини) е планина в Западна България, във физикогеографската област Краище, област Перник, част от Руйско-Верилската планинска редица.
На запад долините на реките Селска, Пенкьовска и Треклянска я отделят съответно от Ерулска, Пенкьовска и Земенска планина, а на север Муренската седловина (838 м) я свързва с Ерулска планина. На изток долината на река Светля я отделя от планината Черна гора, а на юг долината на Струма – от Конявска планина. В тези си граници от север на юг планината е дълга 16 км, а ширината – 9 км. Ридовете ѝ имат посока север-юг и се делят на три части: на север рида Голоух (връх Голоух 991,6 м), в североизточната част ридът Сирищнишка Рудина с най-висок връх Сирищнишка Рудина (1172,1 м, най-високата точка на планината), а южно от долините на реките Матковица и Сирищнишка е Пещерски рид с най-висок връх Бандерата (1155 м).
Ридовете са къси, нископланински, изградени от триаски варовици, мергели и пясъчници, юрски седименти и др. Почвите са канелени горски и рендзини. Обрасла е с рядка широколистна гора и пасища.
Главно в подножията на планината са разположени 14 села: Враня стена, Горна Врабча, Долна Врабча, Еловдол, Жабляно, Калотинци, Ковачевци, Лобош, Мурено, Пещера, Ракиловци, Светля, Сирищник и Смиров дол.
По всичките подножия на планината преминават участъци от 3 пътя от Държавната пътна мрежа:
В средата на планината, югозападно от връх Сирищнишка Рудина е разположена хижа „Джамен“, а в двата края на планината манастирите Чепински (на север) и Пещерски (на юг).
През 2015 беше изградена екопътеката „Поглед към девет планини“. Има две начални точки:
Репляна

Репляна̀ е село в Северозападна България. То се намира в община Чупрене, област Видин. Населението му е около 138 души (15 март 2024).
Село Репляна се намира в планински район. Средната надморска височина е 600 m, с най-висок връх Реплянска църква, извисяващ се на 1969 m.
В землището на селото попадат части от резерват „Чупрене“ и защитена местност „Чупренски буки“.
Пещери край село Репляна:
В района на селото е селектирана породата „Реплянска овца“, отглеждана главно в Белоградчишко и Монтанско. Тя е включена в Списъка на Националния генетичен фонд и е от национално значение поради намаляващия ѝ брой (породата е включена в Червения списък на ФАО на застрашените домашни породи).
В землището на селото, в местността „Манастирище“, са открити останки от три манастира, но не е установено от коя епоха са. В местността „Кръст“ има следи от изоставени гробищата.
Броят на жителите на селото е с тенденция на намаляване.
Преброяване на населението през 2011 г.
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
Всяка година на 6 май се провежда съборът на село Репляна.
2018 Winter Olympics Parade of Nations

During the 2018 Winter Olympics Parade of Nations at the 2018 Winter Olympics opening ceremony, beginning at 20:00 KST (UTC+9) on 9 February 2018, athletes bearing the flags of their respective nations led their national delegations as they paraded into the Pyeongchang Olympic Stadium in the host city of Pyeongchang, South Korea. 92 teams qualified to compete (91 nations and Olympic Athletes from Russia).
Athletes entered the stadium in an order dictated by Olympic tradition. As the originator of the Olympics, the Greek team entered first. Other teams entered in alphabetical order based on the names of countries in the Korean language. Following tradition, the delegation from the host nation, South Korea, was scheduled to enter last. However, following solidarity negotiations with North Korea, the host nation was instead represented by the unified Korean delegation, consisting of the South Korean and North Korean teams, marching under the Korean Unification Flag.
The names of the nations were announced in French, followed by English and Korean, the official languages of the Olympic movement and the host nation, in accordance with traditional and International Olympic Committee (IOC) guidelines. Background music included such Korean songs from throughout the ages from as old as the folk song Arirang, to "Short Hair" by Cho Yong-pil and "The Beauty" by Shin Jung Hyun & Yup Juns of the 1970s, and modern K-pop hits such as "Gangnam Style" by Psy, "Likey" by Twice, "Fantastic Baby" by Big Bang, "DNA" by BTS, and "Red Flavor" by Red Velvet.
Below is a list of parading countries and their announced flag bearer, in the same order as the parade. This is sortable by country name, flag bearer's name and flag bearer's sport. Names are given in the form officially designated by the IOC.
Midžor

Midžor (Serbian Cyrillic: Миџор, pronounced [mîdʒɔr]) or Midzhur (Bulgarian: Миджур, pronounced [miˈd͡ʒur]) is a peak in the Balkan Mountains, situated on the border between Bulgaria and Serbia. At 2,169 metres (7,116 ft), it is the highest peak of the Western Balkan Mountains, as well as the highest in Serbia.
In Bulgaria, the peak is known as Midzhur.
Since the early 1990s, it has been accessible to tourists from both sides of the border; previously, access was forbidden due to the peak being in the border area. Due to those restrictions, the nature around the peak has been preserved untouched. On the Bulgarian side, the peak is reachable from the villages of Chuprene and Gorni Lom in Vidin Province.
From Chuprene there are two possibilities for climbing. There is a 17 km dirt road following the river Chuprenska to the Gorski Ray refuge (1,450 m) or a 9 km foot track following the river Manastirska.
From the refuge there is a marked track which passes through the Chuprene biosphere reserve and leads to the main summit on a saddle between the peaks Replyanska Tsarkva (1,969 m) and Ostra Chuka (1967 m). To the south east through the peaks Ostra Chuka and Oba (2,033 m) the track reaches a saddle from where the Lom River and the Timok flow out at border stone 336. From there, the peak can be climbed from the north-western slope.
At 7 km from the village of Gorni Lom is located the Gorni Lom refuge (840 m). There is also another refuge upstream called Mudzhur. There are steep tracks from there leading to the saddle between Oba and the peak at border stone 336 from where both tracks from the two villages merge.
The source of the Lom River is at the foot of the peak. A cascade of small hydroelectric power plants is in operation on the river near the peak and four more are under construction. Chuprene biosphere reserve, which is under the protection of UNESCO, is situated to the west of the peak. It is one of the last sanctuaries in Bulgaria where the Capercaillie nests.
In Serbia the peak is known as Midžor.
The extreme peak of the western mountain is north of the village of Topli Dol, located in the centre of Serbian Stara Planina, between Tri Čuke (1936 m) on the SE side and Babin Zub (1758 m) on the SW side. The massif of the Midžor peak is substantial. Its western, eastern, and southern slopes are grassy and not so steep, while its northern side is rocky and very steep. This side is also the most attractive and very popular among rock climbers.
There is a hotel called "Babin Zub" on the slopes. There are no fees or permits needed to enter the Serbian Stara Planina.