davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Östermalm

Östermalm (Swedish pronunciation: [œstɛrˈmalm]; "Eastern city-borough") is a 2.56 km large district in central Stockholm, Sweden. With 71,802 inhabitants, it is one of Sweden's most populous and exclusive districts. It is an extremely expensive area, having the highest housing prices in Sweden.
During the reign of the ruler of all of Scandinavia, king Eric of Pomerania in the early 15th century, a royal cowshed/barn was erected on the lands of the village Vädla. Since the town of Stockholm had grown and started to encroach on the borders of that village, there were many complaints about animals causing damage in the town. In the 17th century, the inhabitants of Stockholm were allowed to keep their cattle there. In 1639, parts of the allocated land for the cowshed/barn were put up for development. In 1672 the eastern part became a military exercise field. For the following 200 years, it was the home of some higher officers, but most inhabitants were poor.
A new town plan presented around 1880 implied a grid of streets and avenues that was to become lined with elegant houses, with 4–6 floors. When the plan was implemented, it ended the rustic appearance of the district. The old official name "Ladugårdslandet" (literal meaning "The Barn Land") was replaced with "Östermalm" (literal meaning Eastern Outer City). Since the Crown had been the owner of parts of the district for centuries, a number of official buildings, museums and higher public educational institutions were located in the area. In the 20th century, a large number of embassies, including those of America, Britain, France, Germany, Poland, Thailand, Norway and Malaysia were established in Östermalm.
The Berwaldhallen (1979), home of both the Swedish Radio Symphony Orchestra and the Swedish Radio Choir, is situated on Dag Hammarskjölds väg, Östermalm.
59°20′15″N 18°05′20″E﻿ / ﻿59.33750°N 18.08889°E﻿ / 59.33750; 18.08889
Fortune and the Wood-Cutter

Fortune and the Wood-Cutter is a fairy tale collected in Traditions Populaires de l'Asie Mineure. Andrew Lang included it in The Brown Fairy Book.
A woodcutter, sick of working and always being poor, took to his bed instead of working. He told his wife he had had enough of Fortune's tricks and would not chase after her.
A neighbour borrowed their mules to secretly take some treasure he had found, though he knew it belonged to the sultan. When he saw soldiers, he hid, and the mules went back to their master. The wood-cutter and wife exclaimed on how chasing after Fortune made her flee, and doing nothing made her come.
Justicialista (automóvil)

Justicialista fue una serie de automóviles producidos en Argentina entre 1953 y 1955 por la Industrias Aeronáuticas y Mecánicas del Estado (IAME), durante el segundo gobierno del presidente Juan Domingo Perón.
En 1953, el Brigadier Juan Ignacio San Martín, responsable de la IAME, le propuso al presidente Juan Domingo Perón la fabricación de automóviles. Esto para aprovechar las instalaciones metalmecánicas del IAME.
A fin de acortar tiempos de desarrollo se importaron un automóvil y una rural DKW y se adaptó su tecnología. Originalmente el motor era de dos cilindros con baja potencia que resultaba insuficiente para el sedán. Entonces el Ing. Raúl Magallanes propuso un motor de dos tiempos pero con cilindros tipo en "U", solución usada por la fábrica austríaca Puch en sus motores de 125 y 250 cc.
El motor de Magallanes era completamente original pero con cuatro cilindros, dos cámaras de combustión y una cilindrada de 800 cc y se lo denominó M-800.
Para la carrocería se inspiraron en el Chevrolet 51 y los diseñadores aeronáuticos del IAME le dieron su particular imagen.
Para los coches sport se aplicó una novísima tecnología del plástico reforzado (poliéster) con fibra de vidrio a fin de bajar el peso, estimado en 850kg. Argentina se convirtió así en el tercer país en el mundo en utilizar este material: Sidney Hebert Allard, un constructor británico de autos deportivos, fue el primero en utilizar esta tecnología en 1937, y General Motors lo hizo solo unos meses antes del lanzamiento del Justicialista a través del Chevrolet Corvette.​
Luego de varios prototipos se definió por una versión de techo duro 2+2, esto es, que permitía hasta cuatro pasajeros. De este modelo se fabricaron solo 167 unidades antes del cierre compulsivo.​
Un modelo con este tipo de carrocería fue regalado por el presidente Perón al presidente Anastasio Somoza García de Nicaragua y fue el único ejemplar de Justicialista exportado. El Justicialista Sport obtuvo una relevancia internacional luego de su exhibición en la ciudad de Nueva York en 1954, donde ganó el Gran Premio de Elegancia en el Salón del Automóvil realizado en el Madison Square Garden.​
Se construyó además un sport cerrado, prototipo de la serie, el cual, durante el golpe militar, se encontraba expuesto en el Salón del Automóvil de París y nunca más volvió a la Argentina.
Con el golpe militar de 1955 y por Decreto N.º 4161 se detuvo la fabricación. Hasta ese momento, en los casi dos años de fabricación se produjeron 2300 vehículos, entre pick ups, furgones y sedanes. Las nuevas autoridades impuestas por el gobierno nacional de facto entregaron la planta de producción a la distribuidora nacional de vehículos Porsche y fue renombrada TERAM (Talleres Especializados Reparaciones Autos y Motores). El Justicialista fue modificado: el motor fue puesto en la parte posterior, cambiando la trompa para asemejarlo al Porsche 356, y fue denominado Puntero.
Motor:
Transmisión:
Chasis:
Medidas:
Rastrojero Frontalito F 71

El Rastrojero F71 (denominado popularmente como «Frontalito») es un vehículo comercial ligero manufacturado por las I.A.M.E. en Córdoba, Argentina.
Desarrollado a partir del frontal de la Auto Union, fabricada bajo licencia por IASFSA (Industrias Automotriz Santa Fe Sociedad Anónima), tras el cese de la producción de la misma. Se rediseña para albergar el motor diésel Indenor XD-4.88, el mismo que portaban las camionetas Rastrojero en todas sus versiones contemporáneas y se lleva a cabo su fabricación en I.A.M.E.
Tras 3.276 unidades fabricadas, su producción, al igual que el resto de modelos de I.A.M.E., cesa en 1979 por orden del ministro de economía José Martínez de Hoz.​​
Hay dos versiones oficiales Camión frontal liviano RD F71 y Microómnibus. Hay otras versiones no oficiales que se modificaron en serie.
De carrocería metálica con 3 puertas, motor ágil y económico. Para 12 pasajeros.
Fábrica de Tractores

La Fábrica de Tractores era una planta industrial argentina ubicada en la provincia de Córdoba, enmarcada en el complejo IAME (Industrias Aeronáuticas y Mecánicas del Estado). Es la primera fábrica de tractores que hubo en la Argentina.
Fue creada por Decreto N.º 475 el 11 de agosto de 1952, si bien hasta ese entonces funcionaba una dependencia similar en las instalaciones del Instituto Aerotécnico en la ciudad de Córdoba.
Su misión era producir por sí y con la cooperación de la industria privada, tractores y motocicletas de factura nacional. La piedra fundamental de la fábrica fue bendecida el 21 de enero de 1953 en ceremonia presidida por el Brigadier Juan Ignacio San Martín y el presidente de Fiat Vittorio Valleta. Se encontraba en Estación Ferreyra, Provincia de Córdoba (Argentina).​
La construcción de esta planta fue contratada "llave en mano" a la firma italiana Fiat S.p.A.
La firma Fiat, mediante Decreto N.º 17.370 y siguiendo el convenio original, compra la fábrica al conglomerado IAME convirtiéndola en la Fábrica de Tractores Fiat-Concord, terminando dicha transferencia el 10 de octubre de 1959.​
La Fábrica de Tractores pasa a ocupar entonces una nueva planta que había hecho construir en inmediaciones de la anterior, donde continúa las actividades bajo el nombre de DINFIA (Dirección Nacional de Fabricaciones e Investigaciones Aeronáuticas). En 1961 esta otra planta es adquirida por la firma Perkins, cesando la producción de tractores en 1963.
Mientras formaba parte del Instituto Aerotécnico, ya se habían fabricado unas 300 unidades del tractor Fiat 55.​ Luego de su integración al conglomerado IAME, se encaró la construcción del primer tractor prototipo denominado Tractor Pampa, que fue puesto en marcha en 1952, basado en el Lanz Bulldog D9506 de origen alemán. A diciembre de ese año hay 15 unidades Pampa prestando servicio experimental en distintos lugares del país.
El 28 de junio de 1954 se efectuó la primera entrega de 12 unidades para comercialización.
El Pampa era un tractor de 55/60 HP, de un solo cilindro y caja de cambios de seis marchas.
La producción total de tractores Pampa desde 1952 hasta 1963 fue de 3.760 unidades.
IAME Justicialista

The Institec Justicialista was a line of cars produced by the government of Argentina via IAME (Industrias Aeronáuticas y Mecánicas del Estado) from 1954 to 1955 as an attempt to develop a native Argentine automotive industry. It used a front-engine, front-wheel-drive layout with a two-stroke two-cylinder engine derived from a German DKW design and a conventional metal body. Due to the insistence of General Juan Domingo Perón a sports car prototype was made, a two-seat version was showcase as roadster in the Paris Motor Show. The prototype was repurposed Porsche with a fiberglass body powered by a 1.5-liter air-cooled Porsche flat-four engine and a Porsche four-speed gearbox driving the front wheels.
When General Perón was overthrown in 1955, the project was abandoned. Mismanagement, poor sales and along with poor quality when compared to other locally produced cars lead to the quick disappearance of the Justicialista. It was later briefly revived as the short lived Wartburg-powered Graciela. Overall, the line was sparingly produced and had few sales.
On the 30 of November 1949 the then President of the Argentine Nation Juan Domingo Perón signed a decree by which a military factory in Cordoba, until then used by the Navy, would be retooled for motor vehicle production.
Lacking any form of basic technical know-how and without the time or money for proper research and development, German DKW cars were bought from abroad and reverse engineered. The original DKW two-cylinder engine was deemed too small for larger cars and a two-stroke Puch V engine was proposed.
From the beginning the Justicialista was designed as a more jingoistic alternative and marketed towards the middle class. The assembly lines were operated by workers with military backgrounds and the factory managers employed a military management approach, which rendered the factories as extensions of the barracks. Less than 200 units were allegedly produced, and it never became commercially available.
Very few cars were ever produced. Some sources claim to be able to determine the number of manufactured vehicles for some models, but factory production reports and sale figures were lost or non-existent. Modern examples are often hard to authenticate since more replicas were built later on by enthusiasts, often using surplus body parts with engines from other vehicles, other than those built by IAME.
In 1955, all Justicialista lines were discontinued. The assembly plant was sold to Porsche and renamed Teramo. Soon production began for the short lived Porsche Puntero local variant of the Porsche 356A.
Ñandú (vehicle)

The Ñandú was an Argentine 4×4 military light utility vehicle. Taking inspiration from the Willys MB, it was developed by the "Dirección de Materiales" in 1943 for employment by the local Army. Only four prototypes were built, with the project being finally dismissed.
The Argentine Army committed Dirección de Materiales to develop and build prototype models to supply the Force. The first vehicle was named "Ñandú" (from greater rhea). Project and construction were supervised by engineer Martín Reuter, working at the Esteban De Luca workshop in Buenos Aires. As there were no manuals or materials to build a four-wheel drive system, the unit was equipped with a two-wheel drive taken from a DKW. Reuter also designed the 3-speed transmission. The engine was entirely manufactured in Argentina at "Fundiciones Santini" factory while the crankshaft was built from a Siemens Martin iron piece.
The prototype was tested on 11 September 1945. One year later, the manufacturers requested Ministry of Economy permission to start serial production of the Ñandú but it was not allowed. The Ministry alleged that Argentina was importing Willys MB vehicles from Belgium at US700 per unit, which was cheaper than producing the Ñandú.
Only 4 prototypes were produced, with three of them being auctioned by Banco Municipal. Reuter bought one of these models and then gifted it to one of his collaborators in the project.
Apart from the Ñandú, Reuter constructed another prototype, named "Nahuel", also dismissed.
IAME Rastrojero Conosur

The Rastrojero Conosur is a passenger car that was based on the utilitarian, second-generation Rastrojero Diesel. It is a 4-door sedan especially designed for use in taxi fleets. This car was built by the state enterprise State Mechanical Industries, of Argentina, from 1974 until 1979, when they ended the operations of this factory.
The car was aesthetically similar to a Rastrojero Diesel double cab, but instead of a cargo box, the vehicle consists of a trunk designed with a small slope. This left aside the straight line of the box of the original model.
As far as its mechanics are concerned, the Rastrojero Conosur was the same as the pickup. A 4.88 Indenor XD engine 1,946 cc (118.8 cu in) that delivers an output of 60 hp, powered by diesel oil through an indirect injection system Bosch EP / VA, all coupled to a 4-speed Borgward gearbox.
Its production, along with all Rastrojero vehicles, ended on May 22, 1979. The Rastrojero Conosur was mainly designed for use as a taxi. However, some Rastrojero Conosurs tend to be restored not as taxis, but as private vehicles.
Yabucoa

Yabucoa es un municipio de la región este del Estado Libre Asociado de Puerto Rico. Fundado en 1793, su nombre deriva de un término taíno que significa «lugar donde se cultiva la yuca». Es conocido «La Ciudad del Azúcar» o «Los Azucareros». Su gentilicio es «yabucoeño». Su patrón y parroquia son los Santos Ángeles Custodios.
Limita al norte con San Lorenzo, Las Piedras y Humacao, al sur con Maunabo, al este con el mar Caribe, y al oeste con San Lorenzo y Patillas. Se encuentra a 8 kilómetros de Maunabo y a 16 de Humacao.
Es una región variopinta con valles, montañas, balnearios, playas, etc.
En la costa quedan la playa el Cocal y el balneario de Playa Lucía. El puerto de Yabucoa se encuentra cerca de las ruinas del antiguo puerto (playa Guayanés). La Reserva Inés María Mendoza de Muñoz Marín, regentada por el Fideicomiso de Conservación, es un área natural de ondulantes praderas, estrechas playas y acantilados rodeados de arboledas. Es también importante hábitat de aves autóctonas como el comeñame, bienteveo, halcón, etc.
Yabucoa se funda el 3 de octubre de 1793 en terrenos donados por Don Manuel Colón de Bonilla y su esposa Doña Catalina Morales Pacheco. Su nombre significa, según el historiador Cayetano Coll y Toste, tierra de yuca.
Las extensas llanuras sembradas de caña de azúcar le valieron a Yabucoa el sobrenombre de Los Azucareros. Estuvo asociada al cacique Guaraca.
Según el censo 2010, Yabucoa tenía una población total de 37 941 habitantes, lo cual equivale a una densidad poblacional de 687,2 habitantes por milla cuadrada. Yabucoa cubre un área de 55,21 millas cuadradas.​
La población está compuesta por 24 888 (65,6%) blancos, 5334 (14,1%) negros o afroamericanos, 172 (0,5%) amerindios, y 57 (0,2%) asiáticos. El resto de la población se considera alguna otra raza o una mezcla de dos o más razas. Un 0,7% de la población no se considera hispana o latina.
Como todos los municipios en Puerto Rico, Yabucoa es administrado por un alcalde. El alcalde actual es Rafael Surillo Ruiz, del Partido Popular Democrático (PPD). Surillo fue elegido en las Elecciones Generales de Puerto Rico, 2012.
El municipio pertenece al Distrito Senatorial VII de Puerto Rico. Es respresentado por dos Senadores de Distrito, Jorge Suárez y José Luis Dalmau, quienes fueron elegidos en el 2012. En esas elecciones, Ramón Luis Cruz Burgos fue elegido como representante del municipio.​
Joseíto Mateo

Joseíto Mateo (Santo Domingo, 6 de abril de 1920-Ib., 31 de mayo de 2018) fue un consagrado merenguero dominicano que empezó su carrera en los años 1930.
Mateo comenzó su carrera como cantante durante los años 30, período en que fue ganando el favor del público. Tiempo después fue requerido por la disquera SEECO para que se sumara al elenco que en La Habana grabaría con la Sonora Matancera. Eran los años de la Era de Trujillo en los que los dominicanos requerían de un permiso de salida para viajar al extranjero. En un primer momento, dicho documento le fue negado a Joseíto. Esto trajo como consecuencia que en La Habana, ya contratado el disco y habiéndose seleccionado las piezas que formarían parte del mismo, incluida "El negrito del batey", el lugar de Joseíto fue ocupado por el cantante dominicano Alberto Beltrán, quien fue conocido desde entonces por el público cubano como "El negrito del batey", en lugar de su verdadero inspirador.
En uno de sus posteriores viajes, decidió quedarse en Cuba para cantar en CMQ, junto a Celia Cruz y La Sonora Matancera, grupo muy popular en ese momento.
Después del asesinato de Rafael Trujillo el 30 de mayo de 1961 y el fin de su dictadura, Joseíto decidió irse a probar suerte en Puerto Rico. Joseíto Mateo fue el primer cantante en tocar con El Gran Combo de Puerto Rico.
Falleció el 31 de mayo de 2018 a los 98 años, luego de ser diagnosticado con leucemia en el Hospital de las Fuerzas Armadas en Santo Domingo. Sus restos se encuentran en el Cementerio Puerta del Cielo.​ En su velorio el también músico Cheché Abreu dijo:
En 1962, Joseíto participó como vocalista en la primera gira del «Gran Combo» a Panamá, para promocionar el disco ‘El Gran Combo con Joseíto Mateo’. Allí conoció a los jóvenes cantantes Pellín Rodríguez y Andy Montañez, quienes terminaron por sustituirlo en la agrupación puertorriqueña. Él recordó después:
La labor profesional de Mateo se ha extendido por más de 70 años y constituye un importante referente de la dominicanidad y su cultura musical. Se nutrió de las raíces del merengue y se constituyó en un singular exponente del mismo. Su estilo innovador se caracterizó por una participación en escena enriquecida por su particular forma de bailar y cantar. Algunos de sus temas más conocidos son Madame Chuchí, Dame la visa, La cotorra de Rosa y La patrulla, entre otras. Joseito es conocido como "El Rey del Merengue".
El 11 de noviembre de 2010, Mateo fue reconocido en la 11.ª entrega de los Grammy Latinos con el premio Excelencia Musical que entrega la Academia Latina de la Grabación, por sus aportes a la música latina.​
En el año 2004, Mateo obtuvo el premio Gran Soberano, máximo galardón otorgado por la Asociación de Cronistas de Artes (ACROARTE) en la República Dominicana.​
Plaza de Bolívar (Tunja)

La Plaza de Bolívar es la plaza principal de la ciudad de Tunja. Está ubicada en el centro de la ciudad, entre las carreras 9.ª y 10.ª con calles 19.ª y 20.ª. A su alrededor se encuentran algunos de los principales edificios de la ciudad: al norte el Palacio de la Torre donde funciona la Gobernación de Boyacá, al sur la Alcaldía Mayor de la ciudad, al oriente la Catedral Basílica Metropolitana Santiago de Tunja , la curia Arzobispal, la Casa del Fundador Gonzalo Suárez Rendón, y la Academia Boyacense de Historia y al occidente la Casa Museo Juan de Castellanos, del Pasaje de Vargas y del Instituto de Cultura de Tunja. Fue declarada al igual que el Centro Histórico como Monumento Nacional de Colombia por la Ley 163 del 30/12/1959. También está cerca del Edificio CAMOL y de Ingenieros y Arquitectos
Iglesia de las Nieves (Tunja)

La Iglesia de las Nieves es un templo situado en el centro histórico de la ciudad de Tunja en Colombia, construido en 1572 y remodelado hacia mediados del siglo XX.​
Fundado en honor a San Pedro Apóstol en 1572, bajo el mandato del alcalde Miguel de Holguín, posteriormente adopta la advocación hacia la Virgen de las Nieves. Conserva retablos, ornamentación y obras de arte del templo original pertenecientes a la comunidad Agustiniana.
Sus atractivos principales son el retablo mayor. Elaborado en madera tallada y revestido en oro, presenta algunas de las más importantes esculturas del siglo XVII en la ciudad. Los óleos que le decoran son atribuidos al santafereño Baltazar Vargas de Figueroa.​
Teresita Román de Zurek

Teresita Román de Zurek (Cartagena de Indias, 29 de diciembre de 1925-Cartagena de Indias, 2 de mayo de 2021) fue una escritora y chef colombiana.​
Teresa Román nació en Cartagena, Colombia, el 29 de diciembre de 1925. Provenía de una familia de destacados químicos que emigraron de España a principios del siglo XIX. Su padre inventó la Kola Román, una bebida gaseosa rosada, que ella usaba como ingrediente en muchas de sus recetas. En 1963, Román publicó su primer libro de cocina, Cartagena de Indias en la Olla, que desde entonces se ha publicado en 45 ediciones en español e inglés. En 1998, publicó Mis Postres, un libro de cocina breve que consiste principalmente en postres de chocolate. En 2004 recibió una distinción del Festival de Cocina de Popayán por su labor de preservación de la cocina autóctona cartagenera. Román también perteneció a la internacional Chaîne des Rôtisseurs.
Román comenzó a trabajar en la Cruz Roja Colombiana en el Departamento de Bolívar a mediados de la década de 1960. Fundó la asociación "Damas Grises" y fue su presidenta regional de 1992 a 2000, antes de ser nombrada Presidenta Nacional de Honor. La Fundación Casa Museo del Cabrero trabaja para promover el legado del presidente colombiano Rafael Núñez. La Casa Museo Rafael Núñez está ubicada en el barrio Cabrero de Cartagena. Román lideró la organización luego de la muerte del fundador Eduardo Lemaitre.
Román vivía en Casa Román, una extravagante propiedad morisca del siglo XIX en Cartagena. Tenía una colección de 1.470 muñecas que representaban a las naciones del mundo. Inició la colección en 1948 con un baby doll de Romería del Rocío con falda de lino con volantes. Una de sus adquisiciones más recientes fue una muñeca de Shakira. Las muñecas se guardan en exhibidores de vidrio en una habitación de la esquina de Casa Román.
Fue premiada en varias ocasiones por su contribución y preservación de la cultura de Colombia y Cartagena. En 2006 fue nombrada Alcaldesa Honoraria de la Ciudad de Cartagena de Indias.​
Cuajada de arroz

La cuajada de arroz (tamil: தயிர் சாதம், telugú: పెరుగు అన్నం, canarés: ಮೊಸರು-ಅನ್ನ), también llamado yogur de arroz, es un plato indio, popular en los estados de Karnataka, Kerala, Andhra Pradesh y Tamil Nadu.
Aunque se prepara de la manera más simple mezclando simplemente arroz hervido y yogur, pueden usarse métodos más elaborados. Uno de ellos consiste en hervir el arroz hasta que se rompe y forma una pasta, dejarlo enfriar, condimentarlo con pimiento chile verde frito picado fino, jengibre y hojas de curry, y a veces también con mungo, semillas de mostaza, semillas de comino y asafétida, y por último añadir leche, yogur y sal.
Alternativamente puede prepararse machacando arroz cocido (habitualmente sobras) y mezclándolo con sal, yogur y un poco de leche para atenuar el sabor agrio de éste, y guarnecer la mezcla con mungo frito, semillas de mostaza, chile verde y cilantro picado.
La cuajada de arroz se toma a menudo acompañada por encurtidos del sur de la India, como los hechos de mango o lima. En la cocina casera del sur de la India, es normal tomar cuajada de arroz al final de la comida o la cena, pues ayuda a aliviar el efecto de los muy picantes platos principales.
En algunas regiones la cuajada de arroz se sirve de una forma única, con arroz hervido mezclado con cuajada suave y sal. Suele condimentarse también con aceite calentado con mostaza, hojas de curry, chiles secos, mungo, cilantro picado y a veces unas pocas semillas de granada fresca. Puede cubrirse la mezcla con boondi y servirse fría. También puede acompañarse con un poco de zanahoria asada.
Pakhal

Pakhal es un término oriya para un plato indio consistente en arroz cocido fermentado en agua. La parte líquida se llama turani. Es un plato tradicional, que lleva también cuajada, pepino, cebolla frita y hojas de menta. Se sirve popularmente con verduras asadas (patata, berenjena, etcétera) o pescado frito.
Para prepararlo, se cocina el arroz y se deja enfriar. Se fríe semilla de comino y se muele. Se añade al arroz el comino, cuajada, hoja de cilantro y sal al gusto, y se sirve con pescado frito y verdura frita.
Es un plato popular en Orissa, Bengala, Assam, Jharkhand y Chhattisgarh. Se ha recomendado el consumo de pakhal para prevenir los golpes de calor. En Bangladés y Bengala Occidental se conoce como panta bhat o pani bhat, y en Assam como poita bhaat.
No se sabe cuándo el pakhal fue incluido por vez primera en la dieta diaria del este de la India, pero aparece en la receta del Templo de Jagannātha de Puri. Este templo fue construido en el siglo X, por lo que el plato ya existía en esa época.
Queso Paraguay

El queso Paraguay (en guaraní: kesu Paraguái) es un queso artesanal de leche vacuna, propio de la tradición gastronómica paraguaya.​​ Se trata de un tipo especial de queso que se elabora a partir de la cuajada (preparado que se logra de la mezcla de leche pura con el “cuajo”, parte del tubo digestivo de ciertos rumiantes que segrega, durante la digestión del animal, ácido lácteo), que generalmente lleva sal y que, como se fabrica con leche “entera” (no descremada o sin grasa), deviene en un tipo de queso semiduro y nutritivo. Posee una masa blanda y un sabor un poco ácido, con una vida útil aproximada de 45 días.
El nombre “kesú Paraguái” con el que se lo conoce en el campo paraguayo, deviene de los vocablos guaraníes “kesu” (guaranización de la palabra "queso") y “Paraguái” (Paraguay, nombre del país de donde es originario).
La utilización de la palabra “Paraguái”, con “i” latina en sustitución de la “y” griega, obedece al hecho de que en el idioma Guaraní la “y” se pronuncia de manera diferente a como suena en español y siempre designa al “agua”.
Los únicos ingredientes que se utilizan en la fabricación del “kesú paraguái” son la leche entera y pura y la “cuajada”.
La preparación del “kesú paraguai” atraviesa por tres procesos: la puesta a punto del “cuajo”, la elaboración de la “cuajada” y finalmente, la fabricación del queso.
El conveniente tratamiento del “cuajo” contempla los pasos siguientes: se lo abre y se lo lava muy bien para luego colocarlo en un recipiente agregándole abundante jugo de naranja agria o limón. Se lo deja impregnarse de ese líquido por espacio de tres a cuatro horas, transcurridas las cuales se lo pone a secar al sol, bien extendido en un sitio aireado. Cuando está bien seco, el “cuajo” está en condiciones de “cortar” la leche.
En cuanto a la “cuajada”, en un recipiente adecuado se coloca leche cruda a la que se agrega el “cuajo”, revolviendo el preparado esporádicamente y por espacio de aproximadamente una hora. Luego de ese tiempo se hace gotear la leche sobre la palma de la mano y si presenta pequeños coágulos, se retira el cuajo y se aguarda un rato no muy largo, transcurrido el cual la “cuajada” estará lista.
Finalmente, el queso se elabora rompiendo la “cuajada”, que para entonces debió reposar por espacio de unas horas. Rota la “cuajada” con las manos se la deja reposar nuevamente para que pierda todo el líquido o jugo llamado “suero”. Cumplido este paso, se procede a apretar la “cuajada” hasta sacarle todo el líquido que contenga. Totalmente liberada de “suero” la “cuajada”, se llenan con ella los bastidores de forma cuadrada o rectangular especialmente dispuestos para el efecto y que, por lo mismo, reciben el nombre de “queseras”. Al día siguiente, el “kesú paraguái” estará listo para su consumo.
Chongos zamoranos

Los chongos zamoranos son un postre tradicional de leche cuajada de la gastronomía de México. Su origen se atribuye a los conventos del época virreinal, en la localidad de Zamora, la tercera ciudad más poblada e importante del estado de Michoacán.
Se elabora con leche cortada mediante cuajo, pastillas para cuajar de origen microbiano o mediante jugo de limón, a la que se le agrega azúcar y canela. A diferencia de otros postres elaborados con leche cuajada, los chongos se ponen a hervir a fuego muy lento por horas hasta que se forman los glomérulos suaves de leche en almíbar que parecen chongos. Su consistencia, a diferencia de los quesos, es muy suave.
Son un postre de sencilla elaboración y exquisito sabor, es común que se elabore en los hogares tanto de Zamora, como el resto del sur del país.
También se producen enlatados industrialmente para su consumo dentro y fuera del país.​ La principal exportación es a los Estados Unidos, y varios países de Sudamérica y Centroamérica.
Cathedral Basilica of St. James the Apostle, Tunja

The Cathedral Basilica of St. James the Apostle (Spanish: Catedral Basílica de Santiago Apóstol) also called Tunja Cathedral It is the oldest Roman Catholic cathedral of Colombia, which is enshrined under the patronage of St. James the Greater (Santiago Apóstol). The building is located on the eastern side of the Plaza de Bolivar in Tunja, in the historic center of the city of Tunja (capital of the department of Boyacá) in the South American country of Colombia.
The cathedral is the main church of the Archdiocese of Tunja and archbishopric, since his elevation to diocese by the Bull of pope Leo XIII called Infinitus amor and published on July 29, 1880.
Its construction was hired by Juan de Castellanos and Gonzálo Suárez Rendon to Pedro Gutiérrez, who began work in 1567. His style can be within the Isabeline style, although some later renovations have added neoclassical building elements; It has a single tower and its interior consists of three naves with side chapels. The exterior of Renaissance style was designed by Bartolomé Carrión in 1598.
The historical Tunja sector (including the cathedral) was declared a National Monument (Monumento Nacional) of Colombia by Law 163 of December 30, 1959.
5°32′01″N 73°21′41″W﻿ / ﻿5.5336°N 73.3613°W﻿ / 5.5336; -73.3613
Pedagogical and Technological University of Colombia

The Pedagogical and Technological University of Colombia (Spanish: Universidad Pedagógica y Tecnológica de Colombia), also known as "La UPTC", is a national public university in Colombia with main campus in Tunja and presence in the country's seven departments.
The university has a headquarters, three sectional branches, six sites for extension programs and 21 regional centers for distance learning in which there are 11 faculties, 52 undergraduate academic programs, 15 undergraduate academic distance programs and 23 postgraduate programs. It is an educational, scientific and technological university, currently ranked number 7 among the best 64 universities in Colombia (2012) according to a study by Research Sapiens Group research sapiens that built a ranking, which was titled "U-Sapiens Ranking Colombia" where are cataloged 64 universities of the country.
The most important branches of the Uptc are located in the main cities in Boyacá.
Avenida Central del Norte, 150003 Tunja
Hospital Antiguo San Rafael Tunja
Calle 4 Sur 15-134. 152211, Sogamoso
Carrera 18 23-55. 150461, Duitama
Calle 14A 2-36. 154640, Chiquinquirá
Carrera 14 44-51. 110311, Bogotá D.C.
5°33′16″N 73°21′09″W﻿ / ﻿5.55444°N 73.35250°W﻿ / 5.55444; -73.35250
Pastel de Gloria

A pastel de Gloria (plural: pasteles de Gloria), Gloria cake, or glory cake is a puff pastry generally containing guava jelly or guava paste inside, sprinkled with granulated sugar. They can alternatively be filled with almonds, cheese, or dulce de leche. Because of their appearance, they are also known by other names such as "cow's teat" and "tetillas de monja" ("nun's nipple").
Pasteles de gloria are believed to have an Arabic origin, and variants are found in southeast Spain, where they are often served around Christmas. They are a popular dessert in Colombian cuisine.
Pasteles de gloria are mentioned in Federico García Lorca's play Doña Rosita the Spinster.
La Esmeralda Dam

La Esmeralda Dam is an embankment dam on the Batá River northwest of Santa María in Boyacá Department, Neira Province, Valle de Tenza (Tenza Valley) Colombia, 52 km to south of Tunja city. The primary purpose of the dam is hydroelectric power production and it is part of the Chivor Hydroelectric Project. Water from the Batá is diverted by the dam to a power station that discharges to the Lengupá River. The power station supplies 8% of Colombia's power demand.
Initial studies for the project began in 1954. The idea behind the dam was to divert water from the Batá to the Lengupá which lies at a much lower elevation. This idea was originally suggested by a topographer at The Electric Promotion Institute and later contemplated by an American-French delegation that was helping to develop Colombia's Electrification Plan at the time. Colombia's president at the time, Gustavo Rojas Pinilla promoted the project as well and it was dubbed "Project Gustavo". In 1958, further studies including geological and hydrological began. The hydroelectric project was designed in two 500 MW stages and it became apparent that additional funding would be needed to construct it. In November 1970, Ingetec S.A — under the supervision of Interconexión Electrica S.A — began construction on stage one after receiving a World Bank loan. Stage one was complete in 1977 and a year prior, construction on stage two had started in June. By 1982, stage two was completed and inaugurated. Stage two required a World Bank loan as well. In 1996, operation and ownership of the dam and power plant was transferred from the public to the private sector.
La Esmeralda dam is a 237-metre (778 ft) tall and 310-metre (1,020 ft) long central core rock-fill embankment dam with a structural volume of 11,500,000 cubic metres (410,000,000 cu ft). The dam's reservoir has a 758,000,000 cubic metres (615,000 acre⋅ft) capacity, of which 680,000,000 cubic metres (550,000 acre⋅ft) is active storage. The reservoir has a surface area of 12.6 km (5 sq mi) and a maximum depth of 130 metres (430 ft). Its maximum length is 22 kilometres (14 mi) at a normal elevation of 1,200 metres (3,900 ft) above sea level and its maximum width is 1 kilometre (0.62 mi). Helping to withhold the reservoir are two auxiliary dams.
Chivor Power Station, lies to the southeast and is fed with water from reservoir by two separate 7.6-kilometre (4.7 mi) long tunnels (stage one and two). Near the banks of the Lengupá River, the tunnels split into eight separate penstocks to supply each 125 megawatts (168,000 hp) Pelton turbine-generator with water. Once utilised for electricity, the water is discharged into the Lengupá. The normal drop in elevation from the reservoir to the power station is 130 metres (430 ft).
Фонтан

Фонтан (понякога наричан и шадраван) е устройство, в което водата извира от определено място, пълни басейн и след това се оттича. Водата може да преминава по различни повърхности като стъкло, метал, камък, може да прелива от един басейн в друг или да пада във формата на водопад. Най-често фонтаните се срещат в градини и паркове, където създават спокойна атмосфера за почивка. По-големите фонтани включват и скулптури.
Една от най-характерните забележителности на повечето фонтани са водните струи, изстрелвани под налягане във въздуха. Някои от тях през нощта са осветени в различни цветове. Много хора хвърлят монети в шадраваните като си пожелават нещо, което вярват, че ще се случи. Към някои от тях е добавена музика (наричат се пеещи фонтани) и водните струи и светлините се сменят в такт с музиката.
Ранните фонтани разчитат само на стичащ се под действието на гравитацията поток вода от извор или доставян с акведукт от далечен източник с по-голяма височина, която да осигурява хидравличен напор. Първите модерни фонтани се появяват в Персия и Италия около 16 век.
Фонтан на Четирите реки

Фонтанът на Четирите реки се намира на площад Навона в Рим. Създаден е по поръчка на папа Инокентий X от Лоренцо Бернини през 1651 г. Мъжките фигури във фонтана символизират четирите реки – Нил, Ганг, Дунав и Рио де ла Плата.
През 1644 г. папа Инокентий X решава да издигне до семейния Дворец Памфили египетски обелиск, донесен в Рим от император Каракала. Обявен е конкурс за най-добър проект, но великият Бернини не е допуснат за участие по молба на неприятели. Въпреки това Бернини изготвя проект за фонтана, разполагайки около обелиска статуи на речните богове на главните реки в четирите части на света (Нил, Ганг, Дунав и Рио де ла Плата). Неговият покровител Людовизи, като съпруг на племенницата на папата, поставя макет на фонтана в столовата, където папата обядва. Инокентий е поразен от проекта. Отменя конкурса и възлага на Бернини да се заеме с изграждането на фонтана.
Фонтанът на Четирите реки, също както и фонтаните Ди Треви и Баркача, черпи вода от древния акведукт Аква Вирго.
41.898889, 12.473056
Фонтани на Уолъс

Фонтаните на Уолъс в Париж, Франция представляват големи чугунени обществени фонтани-скулптури с питейна вода.
Разположени са главно по най-оживените пешеходни алеи и тротоари, и са разпръснати из целия град като изборът на местата за разполагането им е бил оставен на жителите му. Изискванията са били фонтаните да бъдат поставени на практични места и да се сливат с обстановката по възможно най-хармоничния начин. Повечето са били разположени по площади или кръстовища.
Първоначалният приблизителен проект и финансирането по изграждането им са дело на британския филантроп – сър Ричард Уолъс, а изработката им е дело на скулптора Шарл-Огюст Лебур. Фонтаните са голям естетически успех и впоследствие са признати в цял свят като един от символите на Париж. Фонтан на Уолъс може да се види и пред музея Колекцията „Уолъс“ в Лондон, галерията, в която се съхраняват произведенията на изкуството, събрани от сър Ричард Уолъс и първите четири маркизи на Хертфорд.
Сър Уолъс, в желанието си проектът му да бъде завършен възможно най-бързо, извиква от Нант вече познатия му и известен с таланта си скулптор – Шарл-Огюст Лебур, който проучва и усъвършенства провокиращите скици на Уолъс, за да направи фонтаните истински произведения на изкуството.
За големия модел Лебур създава четири кариатиди, представляващи доброта, простота, милосърдие и трезвост. Всяка една от тях се различава от сестрите си по начина, по който сгъва коленете си и по начина, по който туниката ѝ е прибрана в блузата.
Фонтан на Дубай

Фонтанът в Дубай е най-големият в света музикален фонтан със собствена хореография.
Намира се в средата на 120 дка езеро край небостъргача Бурдж Халифа, разположено в центъра на гр. Дубай, Обединените арабски емирства.
Проектиран е от компанията WET Design, Калифорния, изградила фонтаните в езерото пред хотел „Беладжио“ в Лас Вегас. Осветен е от 6600 светлини и 25 цветни прожектора, дължината му е 275 m и изхвърля вода на височина 152,4 м във въздуха под съпровода на класическа или съвременна арабска или световна музика. Цената за построяването му е достигнала 800 милиона дирхама или 218 милиона щатски долара.
Името на фонтана е избрано след състезание, организирано от строителната организация Emaar Properties, и съобщено на 26 октомври 2008 година. Изпробването на фонтана започва през февруари 2009 и на 8 май 2009 е пуснат официално да работи заедно с откриването на мол „Дубай“. На 2 януари 2010 дължината на фонтаните в Дубай достига 275 m.
Фонтанът може да изхвърли 83 000 литра вода във въздуха във всеки момент. Инсталирани са повече от 6600 светлини и 25 цветни прожектора. В края на 2010 г. фонтанът се сдобива с нов елемент – огън, който очертава фонтана (огънят е временно използван за честването на Новата 2011 година). Фонтанът е направен така, че да изхвърля вода във въздуха в различни комбинации и шарки. Лъчът светлина може да се види от около 200 мили.
Състои се от много дюзи и пистолети с високо налягане: гребла или водни роботи, които правят така, че все едно водата танцува; пистолети, които изстрелват водата нагоре; суперпистолети, които изхвърлят водата под по-голямо налягане до 240 фута във въздуха; пределни пистолети, изхвърлящи водата с най-голямо налягане до 420 фута нагоре. Тези пистолети създават висок шум, наподобяващ бомба, след като изстрелят водата.
Суперпистолетите се използват най-малко при всяко шоу, защото отнема доста време да се създаде достатъчно налягане и енергия да се изстреля водата на такава височина. След церемонията по откриването пределните пистолети са изключени и повече никога не влизат в употреба по време на шоута.
Фонтанът е анимиран с музикален съпровод и светлинно шоу, видимо от всяка част на алеята около езерото, както и от много други заобикалящи го постройки. Представленията започват в 13:00 и в 13:30 ч., както и на всеки 30 минути от 18:00 до 22:00 ч. през седмицата и от 18:00 до 23:00 ч. през уикендите.
Сграда

Сградата или зданието е съоръжение, трайно свързано със земята и предназначено да предпазва хора или предмети от атмосферните въздействия. Сградите могат да имат различна сложност - от прост навес, предпазващ от дъжда отделен човек, до болничен комплекс с регулирана температура, въздушни потоци, осветление, газово съдържание, движение на бактерии и частици, налягане на въздуха и човешка дейност.
Всяка сграда съдържа поне няколко от следните основни подсистеми:
Сграда на „Банк Отоман“ (Солун)

Сградата на Банк Отоман или Сградата на Солунската държавна консерватория (на гръцки: Κτίριο Παλιάς Οθωμανικής Τράπεζας) е историческа постройка в град Солун, Гърция.
Сградата е разположена във Франкомахала, на улица „Франки“ № 15.
Първоначалната сграда е собственост на английския консул в Солун Джон Абът, който построява луксозно имение около 1840 година. В 1863 година сградата е продадена на Отоманската банка, която отваря в нея солунския си клон. На 29 април 1903 година година обаче сградата е взривена и унищожена от български анархисти по време на Солунските атентати. Оцеляват единствено части от фасадата и трезорът в мазето.
Постройката на новата сграда е възложена на видния архитект Виталиано Позели и тя е открита на 20 юни 1904 година. Построена е от дебърския майстор Атанас Митровски. Сградата бързо става една от забележителностите на града и се споменава във всички пътеводители. При Солунския пожар в 1917 година претърпява минимални щети, тъй като е защитена от пожарникари. В 1921 година е извършена реставрация от Плобер, а в 1924 година от Ели Модиано. В 1930 година престава да бъде банка и 1949 година става собственост на Института за социално осигуряване. През 1977 година сградата е обявена за паметник на културата. На следната 1978 година пострадва силно от Солунското земетресение и в продължение на 6 години е изоставена. След реконструкция от 1983 година в нея е настанена Солунската държавна консерватория.
От архитектурна гледна точка сградата е необарокова с много влияния от френската архитектура. Позели запазва старата фасада за основа. Доминиращ елемент в организацията му е вътрешният двор, в който се влиза през засводен стъклен вход. Друга отличителна черта на сградата са големите балкони с ренесансови елементи и впечатляващото стълбище. Статуите в градината са внесени от европейски страни.
Сграда на 51-во основно училище (Солун)

Сградата на 51 основно училище (на гръцки: 51ο Δημοτικό Σχολείο Θεσσαλονίκης) е историческа училищна постройка в град Солун, Гърция.
Сградата е разположена на улица „Касандрос“ № 54.
Училището е основано между 1876 и 1879 година под името Училище за прогрес (Mekteb-i Terakki) от богатите евреи дьонме - частно училище, което цели да доведе западните научни знания в Османската империя. Сградата е построена за настаняване на училището. Училището за прогрес е едно от най-прогресивните османски училища, тъй като е едно от първите, които преподават чужди езици и имат женски отдел и отдел за възрастни. В началото на XX век училището е преименувано на Търговско училище за напредък (Yadighiar-iTerakki Ticaret Mektebi) и се създава клон на училището в квартала Хамидие. През 1912 година, поради Балканската война много мюсюлмани напускат Солун и в училището остават много малко ученици. В 1916 година в сградата е разположена част от жандармерията. В 1923 година всички мюсюлмани се изселватот Солун, последната част на училището е затворена и сградата става собственост на гръцката държава. От края на Втората световна война в сградата се помещава 51-во основно училище. Обявена е за защитен обект през 1983 година.
В архитектурно отношение е двуетажна правоъгълна сграда с полусутерен и керемиден покрив. Архитектурата е еклектична като има елементи от необарока - фронтонът над входната врата, но също така и от неокласицизма - абсолютна симетрия във вертикалната ос, но също така и в отворите. Първият и вторият етаж се разграничават чрез използването на различен декоративен ключ над прозорците. Централната ос се подчертава от централната врата и единствения балкон на сградата, който оригинално е с балюстради, а не с метален парапет. Тази ос завършва с необароков фронтон, от който е оцеляла само малка част от надписа. Голямата, двукрила дървена врата с полукръгъл прозорец е заменена с метална.
Берлемон (сграда)

„Берлемон“ (на френски: Berlaymont) е известна сграда в Брюксел, Белгия, където се намира Европейската комисия - изпълнителният орган на Европейския съюз.
Строителството на сградата започва през 1963 и завършва през 1969 г. Сградата има общо 14 етажа. Офисът на председателя на Комисията и заседателната зала са разположени на 13-ия етаж.
Самата комисия е разпръсната в общо 60 отделни сгради, но Берлемон служи като седалище и е станала символ на Комисията, която се намира тук от деня на нейното откриване.
Сграда на Община Бургас

Сградата на Община Бургас е административна сграда в град Бургас, България, в която се намира седалището на администрацията на Община Бургас.
Сградата е построена в началото на 30-те години по проект на архитект Георги Овчаров на мястото на изгорялата градска библиотека. Намира се на улица „Александровска“ № 26, в централната част на града.
Тираноктони (скулптура)

„Тираноктони“ (на гръцки: Τυραννοκτόνοι, на италиански: Gruppo dei Tirannicidi) е мраморна скулптура висока 182 см, датирана от II век. с автори Критий и Несиот, изложена в Националния археологически музей в Неапол, Италия.
„Тираноктони“ е скулптурна група, изобразяваща Хармодий и Аристогейтон, наричани още Тираноктони (тираноубийци). Това е първата гръцка скулптура, която изобразява исторически фигури и факти, като се смята за пресечната точка между архаичния период и класическия стил в гръцкото скулптурно изкуство.
След установяването на демокрацията в Атина скулптурната група на Тираноктонитв е поръчана на скулптора Антенор и е поставена впоследствие на атинската Агора. Тя е открадната от персите по време на окупацията на Атина през 480 г. пр. Хр. и е върната на атиняните от Александър III Македонски (според историка Ариан) или от Селевк I Никатор (според римския писател Валерий Максим). Междувременно обаче гражданите на Атина поръчватна Критий и Несиот нова скулптура на Хармодий и Аристогейтон, която е изработена от майсторите приблизително през 477 г. пр. Хр.
В наши дни и двете първоначални скулптури са изгубени и от тях са останали само копия, направени през римския период. Едно от тези копия, датиращо от II век, е изложено днес в Националния археологически музей в Неапол.
Хармодий и Аристогейтон са гръцки, герои убили през 514 г. пр. Хр. от атинския тиран Хипарх. Атиняните наричат двамата герои Тираноктони (тираноубийци).
Скулптурата ни показва идеализираните портрети на двамата герои. Хармодий е изобразен с голо тяло и доста по-възрастен от действителните години на героя. Виждаме го обръснат и с мечове в двете си ръце, като дясната ръка е вдигната и изнесена напред. Аристогейтон е изобразен с брада, хламида, преметната върху лявото рамо, държащ два меча в ръце, като лявата му ръка е вдигната и изнесена напред. От четирите меча са останали само дръжките.
Историята на Хармодий и Аристогейтон продължава да бъде цитирана като възхитителен пример за героизъм и преданост в продължение на много години. Фактът, че скулптурите на Освободителите са копирани и по времето на римляните, демонстрира трайността на легендата за Тираноктоните.