davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Христо Димитров (иконописец)

Христо Димитров, по прякор Доспейски, по името на родното село на зографа – с. Доспей, е български живописец и иконописец, основоположник на Самоковската художествена школа от времето на българското Възраждане. Баща и учител на Захари Зограф и Димитър Зограф. Дядо на Станислав Доспевски.
Рождената година на Христо Димитров не е известна, предполага се, че е роден около 1745 – 1750 година Според семейни предания, като малък Димитров е заведен в Света гора да учи иконопис при своите вуйчовци – игумена на Хилендарския манастир Лаврентий и монаха Паисий. През 1770 година Христо Димитров пътува с единия си вуйчо по австрийските земи и получава по-добра художествена подготовка, която оказва влияние при формирането на собствения му стил, отдалечаващ се от нормите на късновизантийската иконопис и поставящ началото на българската възрожденска живопис. Свидетелство за това пътуване е оставената в наследство голяма сбирка гравюри на западни майстори като Албрехт Дюрер, Рембранд, Гуйдо Рени, Жак Кало, Джовани Пиранези, Антонио Полайоло и други.
При завръщането си по родните места, Димитров работи в Света гора, Македония, Западните покрайнини, Софийско, в Пазарджик и Самоков. През 1791, 1793 и 1797 работи икони за Митрополитската църква в Самоков, за което свидетелства запазена в църковните кондики бележка на името на „Христоте Даскало“. Подпис върху негова икона в щипската църква „Света Богородица“ гласи „В лето 1810 Христо рукою из Самоков“.
Христо Димитров е основоположник и първомайстор на Самоковската художествена школа, продължена и развита от синовете му Захари Зограф и Димитър Зограф, от синовете на Димитър Зограф Станислав Доспевски и Никола Доспевски, от обучаваните от Димитров Костадин Въльов (негов зет, женен за дъщеря му), Златин Агнин от Дебърско, Димитър Пищольозлиев и Йован Николов Иконописец и неговия син Никола Образописов.
До 1980-те години художественото наследство на Христо Димитров е сравнително слабо изучено и за малко творби се знае със сигурност, че са негово дело. Такива са цикълът икони, „Христос“, „Възкресение Христово“, „Успение Богородично“, „Свети Пантелеймон“, „Йоан Кръстител“ и други, се пазят в с. Ново село, Щипско. Неговата икона „Христос Велики Архиерей“ от 1793 година, намирала се в софийската църква „Свети Никола Стари“, е унищожена при бомбардировките над София през 1944 година.
През 2001 година е публикувано ново, съвременно проучване на творчеството на Димитров, с автор Е. Попова, и е установено авторството му над множество други икони и църковни стенописи. Негово дело са:
Долнопасарелски манастир

Долнопасарелският манастир „Св. св. Петър и Павел“ е православен манастир в България.
Намира се югоизточно от село Долни Пасарел на около 5 километра по стария път за град Самоков в красива местност на десния бряг на река Искър под връх Калето.
Вероятно възниква първоначално като параклис през XV век, а впоследствие се развива като малък манастир. През XIX век е построена запазената до днес църква украсена с великолепни стенописи от самоковски и дебърски майстори.
Манастирската църква датира от втората половина на XIX век. Тя е малка, еднокорабна, едноапсидна, безкуполна сграда с размери 7 x 15 метра. Построена е от камък покрит с варосан кирпич.
Първоначално в църквата работи самоковския художник Христо Илиев. Негово дело са стенописите в апсидното пространство от 1878 година, изобразяващи Богородица Ширшая небес и четиримата църковни отци литургисти.
През 1880 година свода и останалата част от църквата са изцяло покрити с прекрасни стенописи дело на братята Михаил и Христо Благоеви от село Тресонче, Дебърско. Над входната врата на църквата в нишата имало запазен отчасти надпис, който казва „из рука... Ристо Благоеви из Дебър от село Тресанче“. Втори надпис над вратата отвън дава датата 15 юни 1880 година.
Тяхната живопис поразява с яркостта и свежестта на колорита и експресивността на рисунъка. На западната стена е и портретът на ктитора игумен Васил Иванов от Сопот, в почти цял ръст, монашеско облекло, коленичил с ръце скръстени на гърдите и наведена глава. В ръката си тя държи разгърнат свитък с текст „Тебе молимся Владичицу сохрани манастиръ и народъ“. Позата на ктитора е уникална за българската религиозна живопис. Върху източната стена са представени светците Стефан и Роман Сладкопеец. Над тях от двете страни на олтара е сцената Благовещение, а най-горе в люнета е изобразен Св. Дух. Върху зенита на свода в четири кръгли медальона са поместени образите на Бог Саваот, Христос Вседържател, Новозаветна тройца и Йоан Кръстител. Върху стените е поместен регистъра на светците в цял ръст, а над тях върху раменете са свода са изобразени сцени от живота на Христос. Силно впечатление прави сцената Рождество Христово. Сцената Успение Богородично е на обичайното за нея място върху западната стена на църквата над входа.
Света Петка (Вуково)

„Света Петка“ е късносредновековна българска църква в село Вуково, община Бобошево, област Кюстендил.
Разположена е на левия бряг на река Струма, в източната махала на селото.
Еднокорабна едноапсидна църква без притвор, с пиластри, образуващи плитка арка на западната фасада, с външни размери 8,10 Х 4,34 м. Сводът е полуцилиндричен. Излизащите на западната фасада анти и издадената апсида на източната стена раздвижват архитектурния обем. Полукръглата апсида е прорязана от малко, тясно прозорче. Градена е от ломени камъни, споени с бял хоросан. Цялата вътрешност е била изписана, а също и западната външна страна. Стенописите в църквата, доста добре и цялостно запазени, се отличават с богата пластична култура и са ценно свидетелство за развитието на късносредновековната религиозна живопис в България и на Балканите. Църквата е построена през XVI в.
Стенописната декорация, както гласи ктиторският надпис върху западната стена на наоса, е изпълнена през 1598 г. със средства на група заможни жители на селището. Декоративната система на стенописите е изградена от традиционни медальони с изображенията на Христос в свода, фризове от медальони с образи на пророци и светци, сцени и прави фигури на светители под аркада. Сред образите на светителите и мъчениците се намира едно от най-ранните изображения на свети Сава Сръбски (значително предшестващо късните му изображения от Възраждането), изображения на свети Силвестър, папа Римски, и на свети Бонифаций, популярни за западнохристиянското изкуство.
В декорацията на църквата се откриват редица детайли, свързани с влиянието на италианското изкуство – мустачките на някои от голобрадите войници, лица в профил в „Предателството на Юда“, рицарското знаменце върху копието на центуриона Лонгин от „Разпятието“, конникът в гръб от „Кръстния ход“ и др. С широката си идейна програма, с майсторското изпълнение на стенописите, с приобщеността си към редица достижения на италианското ренесансово изкуство, живописта в „Света Петка“ е сред най-добрите паметници на епохата.
Църквата е архитектурно-строителен паметник на културата (ДВ, бр.77/1968 г.) и художествен паметник на културата с национално значение (ДВ, бр.100/1969 г.).
Раваница (манастир)

Раваница е православен манастир на Сръбската православна църква. Разположен е в едноименната местност на река Раваница . Намира са на 11 km югозападно от Чуприя. Основан през 1375 г. от Лазар Хребелянович.
Построена между 1375 и 1377 г., Раваница е известната Княз Лазар дарение, където е погребан след смъртта му в Косовска битка. Оттогава Раваница е дестинация за поклонници и важен център на културни дейности и Сръбски народасамблеи.
Манастирът е нападнат и повреден от Османски турци няколко пъти, през 1386, 1398 и 1436. В голямата война след втора обсада на Виена редица монаси бяха убити. Останалите монаси, бягайки от турската офанзива през 1690 г., взели мощите на княз Лазар. редица монаси бяха убити, а останалите взеха мощите на канонизирания княз Лазар и се оттеглиха пред офанзивата на османците през 1690.
Едва през 1717 г. единственият оцелял сред монасите, учител Стефан, се върна в Раваница и намерете манастира ограбен и пуст. С помощта на местните жители той възстановява манастира и построява нов притвор. Манастирът е претърпял многократни нападения по време на Сръбска революция.
В началото на 19 век. Новата реставрация се проведе в средата на 19 век. По време на Втората световна война германците още веднъж нарушават и повреждат манастира и задържат, измъчват и убиват неговия архимандрит Макарие на 24 февруари 1943 г.
Манастирската църква е посветена на Възнесение Господне и е бил укрепен със здрава отбранителна стена със седем кули, от които е запазена само част. Църквата Раваница е първият паметник на Морава училище от Сръбско средновековно изкуство.
Неговият основен план има формата на увеличен трилист с деветстранен купол в средата и по-малки осмоъгълни куполи над ъгловите заливи. Има 62 светлини за прозорци. Църквата е построена в алтернативни ходове от едноредови камъни и триредови тухли. Ценна керамична декорация използва геометрични шарки, флорални мотиви, зооморфен и антропоморфни форми.
Ти стенописи не са извършвани по едно и също време и от едни и същи художници. Те са датирани между 1385 и 1387 г. Стенописите със среден регистър, които са с най-висока художествена стойност, са рисувани от двама художници, единият от които известен като Константин, оставил подписа си върху стенопис на войн светец.
Забележителните композиции включват Причастие на апостолите и Поклонение на Агнето в олтарната апсида, както и фестивален цикъл в горните регистри на църквата. The Ktitor По-късно композицията е пребоядисана и е добавена стенопис на смъртта на Лазар. Той също така изобразява Принцеса Милица Хребелянович и синовете им Вук и Стефан.
Брусарски манастир

Брусарският манастир „Свети Архангел Михаил“ е манастир в Северна България на Българската православна църква, Видинската епархия, Ломската духовна околия. Действа периодично, за него се грижи свещеник от града.
Намира се на хълм край град Брусарци, Община Брусарци, област Монтана. Отстои на 37 км северно от Монтана, на 24,4 км южно от архиерейския център Лом и на 54 км югоизточно от епархийския център Видин.
Счита се, че манастирът е възникнал по времето на Втората българска държава (1187 – 1396). Разрушен от турците по време на Чипровското въстание (1688 г.), някои монаси са убити, други избягват.. Възстановен е от местното население в периода 1840-1852 г., като е избран игумен и е открито килийно училище.
Унгарският пътешественик Феликс Каниц описва целебната сила на манастирското аязмо, след като го посещава през 1860 г. Манастирът е плячкосан през 1876 г., монасите се разбягват. Игуменът решава (1880) да го премести наблизо, по-надолу към реката, за което е наказан, но монасите напускат и манастирският комплекс остава да служи за нуждите на енорията в Брусарци.
Отново е възстановен като действащ манастир през 1914 г. Впоследствие пак запустява, като от иманяри са ограбени иконите му, църковната и друга манастирска утвар. Възстановен е след 1989 г. По-късно обаче храмът е осквернен, иконите са разграбени, но са запазени стенописите му.
От някогашния манастирски комплекс е запазена само църквата – едноапсидна, с голям купол и камбанария, с оригинална архитектура. Строителството на манастирската църква започва през 1934 г., изографисана е в периода 1935 – 1939 г. от Мелетий Божинов.
Миленко Велев

Миленко Стефанов Велев, известен още като майстор Миленко и Миленко Радомирец, е прочут майстор – архитект и строител, от епохата на Българското Възраждане.
Майсторът е роден в края на 18 век в село Блатешница, Радомирско. В едно свое писмо до Зографския манастир от 1859 година лично се е подписал като Миленко Блатешницки. Той е известен строител в Атон и въобще в Югозападна България.
Строи предимно църкви и жилищни сгради, но му възлагат и държавни обекти. Така например на него е възложен моста на река Струма до град Бобошево. Негово дело са черквите „Свети Никола“ в Баланово (1844), „Свети Никола“ в Дупница (1844), „Света Петка“ в Трън (1853), „Света Богородица“ в Бобошево (1853), „Свети Илия“ в Граница (1857). В последното село той е построява и известната „Границка къща“ – жилищна отбранителна кула.
От неговите постройки, които познаваме, най-известно е южното крило на Рилския манастир (1847 – 1848). Това е красива сграда, в която се намират интересно решени двуетажни монашески килии, трапезарията, игуменарницата, болницата, скевофилакията и библиотеката.
Църквите, построени от майстор Миленко са строени със смесена каменно-тухлена зидария и притежават богата фасадна пластика от слепи аркатури и трицентрови аркови фронтони и всичко е изработено в отлични пропорции и детайли. Те са едни от най-красивите сгради на възрожденската ни църковна архитектура.
Няма сведения за съдбата на майстор Миленко след 1859 година.
На Миленко Радомирец е наречена улица в квартал „Манастирски ливади“ в София (Карта).
Николай Тулешков. Тачи се паметта на възрожденски майстори. Арх & Арт борса.
Успение Богородично (Ковачево)

Дъбайският манастир „Успение Богородично“ е манастирска църква край светиврачкото село Ковачево, България, част от Неврокопската епархия на Българската православна църква. Обявена е за паметник на културата.
Църквата е средновековен манастирски храм, построен в XIV век, възстановена в XVII – XVIII век и отново преустроен в XIX век. Служи за храм на метоха на Роженския манастир и до нея е запазен конак от метоха.
В архитектурно отношение представлява трикорабна псевдобазилика без външна апсида. Женската църква на запад днес е разрушена. В интериора трите кораба са разделени от два реда дървени колони. Таваните са дъсчени и нови. Нова е и подовата настилка, както и дъсченият иконостас, но резбованите царски двери и иконите са от по-стар иконостас от XVII – началото на XVIII век.
Света Богородица Спилеотиса

„Света Богородица Спилеотиса“ или „Света Зона“ е средновековен манастир, който към днешна дата принадлежи към Неврокопската епархия на Българската православна църква. Манастирът, обявен за паметник на културата с национално значение, се намира само на километър югоизточно от центъра на град Мелник.
Предполага се, че сградата на манастира е изградена от самостоятелния мелнишки владетел деспот Алексий Слав около 1209 – 1211 г. През 1220 година деспот Слав издава грамота на манастира – Сигилият на деспот Алексий Слав, с която му дарява земя, книги и църковна утвар и му дава пълен имунитет. От втората половина на XIV век до началото на XX век манастирът е метох на Ватопедския манастир в Света гора. Дълго време манастирът запазва почетното си място в духовния и културния живот на Мелник. Той има важно значение и цариградските патриарси неведнъж повеляват на местните митрополити да не се бъркат в делата му. Запада едва през XIX век, заедно с другите мелнишки манастири.
Манастирът е разположен на плато на хълма Свети Никола в източния край на Мелнишката крепост. Едната от двете кули охраняващи пътя към Неврокоп е манастирската. Манастирът е разрушаван в средата на XIII, в XVI и в XVIII век. В 1795 година в развалините на манастира е построена църквата „Света Богородица на Светия пояс“ („Света Зона“). Манастирът е изоставен след изселването на гръцкото население в 1913 година. През 40-те години върху средновековната манастирска църква е построен параклис. В стенопис има вписан надпис:
Лешочки манастир

Лешочкият манастир (на македонска литературна норма: Лешочки манастир) е православен манастир в диоцеза на Македонската православна църква – Охридска архиепископия. Разположен е северно от положкото село Лешок, Северна Македония, на шарпланинската височина Плоча. Към манастирския комплекс няколко църкви.
Най-старият храм е „Свети Атанасий“, така нареченият Стар манастир. Останките на храма се намират над калето на Лешок.
Католиконът „Свети Атанасий“ на новото място на манастира е от XIX век. Намира се на мястото на манастирския чифлик на средновековния манастирски комплекс. Църквата понася значителни щети по време на военния конфликт през 2001 година. Армията за национално освобождение контролира почти цяла Северозападна Македония и води престрелки с македонските правителствени сили. Македонското население в смесените райони започва да се изтегля от зоните в обсега на АНО. В тази напрегната обстановка албански екстремисти поставят експлозиви в главната църква на манастирския комплекс до село Лешок и на 21 август 2001 година взривяват до основи църквата. След подписването на Охридското споразумение обстановката в страната се нормализира и това дава възможност да се започне работата по възстановяването на църквата. С проектът по възстановяването на църквата в Лешок се заема Институтът за опазването на паметниците в Северна Македония. Към този проект се включва и Европейския съюз, който отпуска 430 000 евро. С тези пари се осъществи възстановяването на църквата със същите камъни, които са използвани при първоначалния ѝ строеж. Всички те са номерирани и сортирани от Македонския институт за паметниците, който осъществи проекта. С парични средства се отзовава и Норвегия. Европейската агенция за възстановяване отпуска допълнителни средства на Македонския институт в размер на 150 000 евро, с които ше бъдат реставрирани и консервирани 392 m стенописи в църквата. След четири години, на 23 юли 2005 година, църквата „Свети Атанасий“ е преосветена и отново открита за богослужения.
Втората църква „Успение Богородично“ или „Света Богородица“ е двуапсидна църква от XIX век, изографисана от майстор Михаил Гюрчинов от Галичник в 1849 г. при игумена Силвестър (1845 – 1860). Български възрожденски писател Кирил Пейчинович е игумен на манастира от 1818 до смъртта си в 1845 година и гробът му се намира до църквата „Света Богородица“.
Църквата параклис „Св. св. Кирил и Методий“ се помещава в източната страна на южния корпус на манастира. Третата църква на манастирския комплекс е посветена на Лазар Хребелянович и е построена по югославско време между Първата и Втората световна война.
В 1929 година в Лешочкия манастир рисува видният български зограф Данаил Несторов.
Хаджидимовски манастир

Хаджидимовският манастир „Свети Георги Победоносец“ е български мъжки манастир, подчинен на Неврокопската епархия на Българската православна църква, спадащ към Гоцеделчевската духовна околия. Обявен е за паметник на културата с регионално значение. Манастирът е най-големият по долината на Места и трети в Югозападна България след Рилския и Роженския.
Манастирът се намира на възвишение южно от град Хаджидимово, чието старо име е Сингартия (или Долно Сингартия) и затова в миналото манастирът е известен и като Сингартийски или Долносингартийски. Построен е върху старо християнско светилище.
Църквата е изградена през 1864 година. Надписът в храма гласи:
В следващата 1865 г. църквата е осветена. Манастирът на два пъти е опожаряван. През 1979 г. е построен параклисът „Свети Димитър“, чиято вътрешна украса е изцяло дело на неврокопския художник Костадин Златков.
Иконостасните икони са дело на неврокопския майстор Серги Георгиев. На иконата на Света Богородица има надпис: „Платецъ Ѳеѡдоръ Стефанович ѿ Неврокопъ на 1866 септем 15 рука Стергіа“. Подписът на иконата на Свети Анастасий е „1870 рук Стергіа“, а на „Възнесение Илиино“ „Платецъ честниы брате Иліа и Нікола Вулковы и чада егѡ напомненіе 1866 септемвріѧ з рука Стергіѧ“. Иконостасът и владишкият трон са възстановени по автентичния образец.
В храма има смятана за чудотворна икона на Свети Георги, датирана към 1750-1800 г.
Отбелязването на храмовия празник започва още на 5-ти май с традиционното за манастира отслужване на всенощно бдение по светогорски устав, което започва около 20:00 часа и продължава до ранните часове на 6 май. На самия Гергьовден се отслужва архиерейска литургия. Храмовият празник на манастира е и официалният празник на град Хаджидимово.
Rafail's Cross

Rafail's Cross is a famous wooden crucifix at Rila Monastery in Bulgaria.
The crucifix is a wooden cross made from a single piece of wood (81 х 43 cm). It was whittled down by a monk named Rafail using fine burins and magnifying lenses to recreate 104 religious scenes and 650 miniature figures. Work on this piece of art lasted not less than 12 years before it was completed in 1802 when the monk lost his sight.
Biljana platno beleše

Biljana platno beleše (Bulgarian: Биляна платно белеше; Macedonian: Билјана платно белеше, Macedonian pronunciation: [ˈbiljana ˈpɫatnɔ ˈbɛlɛʃɛ]; "Biljana was bleaching linen") is a folk song from Vardar Macedonia. In Bulgaria it is considered a Bulgarian folk song. In North Macedonia it is viewed as a Macedonian folk song.
A young girl, Biljana, is washing linen as a dowry for her upcoming wedding at a spring of the Ohrid Lake. A caravan of vintners soon come and are charmed by her beauty. She warns them not to step on her linen. They try to impress her with their riches, saying that they will pay with their wine if they step on the linen. But she does not want their wine. To common surprise (and in conflict with the original intent to marry someone else), she falls for a young man riding their carriage and tells them that she likes him. The group of men reply that the young man is already engaged to another, that the wine they carry is for him, and that he is to be married that Sunday. The love was carried on by the waters of the source.
Motifs from this song can be found in collections Folk Songs of the Macedonian Bulgarians by Stefan Verkovic (1860) and in the Bulgarian folk songs by Miladinov brothers (1861). The text and the musical notation of the song were published in the periodical bulletin of the Bulgarian Academy of Sciences Collection of folklore in 1894. Nevertheless, the same motifs (maid bleaching linen on the river and falling in love with passing vintner/kiradgee) are also found in different songs through the whole of the former Bulgarian folklore area (incl. Macedonia): from the Lake Ohrid to the Black Sea, and from the Danube River to the Aegean Sea.
The song has been interpreted by numerous artists throughout the Balkans. The first accounted interpretation was that of the Ohrid local performers in the early 19th century, though the original source is unspecified as it was probably passed down through oral tradition. Its text was used in a composition by Serbian Romantic-era composer Stevan Stojanović Mokranjac, and in more recent times it has been interpreted by Dobri Stavrevski, Nikola Badev, Vaska Ilieva, Toše Proeski, Slavi Trifonov, etc.
Bernabé Piedrabuena (obispo)

Bernabé Piedrabuena (San Miguel de Tucumán, 10 de noviembre de 1863-San Miguel de Tucumán, 11 de junio de 1942) fue un religioso argentino, Obispo de la Diócesis de San Miguel de Tucumán.
Hijo de Bernabé Piedrabuena, militar y político y de Ángela Mariño, era nieto de Bernabé Piedrabuena, gobernador de Tucumán en la época de Rosas.
Fue bautizado en la Iglesia Matriz de Tucumán. Donde hoy se encuentra el Colegio del Huerto, estuvo la casa de su primera maestra, Luisa.
Después ingresó al Colegio de Santo Domingo, donde siguió sus estudios. A los 9 años hizo su Primera Comunión.
Diócesis de Atlacomulco

La diócesis de Atlacomulco (en latín: Dioecesis Atlacomulcana) es una circunscripción eclesiástica de la Iglesia católica en México. Se trata de una diócesis latina, sufragánea de la arquidiócesis de Toluca. Desde el 3 de julio de 2024 se encuentra en Sede Vacante.
La diócesis tiene 5364 km² y extiende su jurisdicción sobre los fieles católicos de rito latino residentes en el estado de México en los 17 municipios de: Acambay, Aculco, Atlacomulco, Chapa de Mota, El Oro, Jilotepec, Jiquipilco, Jocotitlán, Ixtlahuaca, Morelos, Polotitlán, San Felipe del Progreso, San José del Rincón, Soyaniquilpan de Juárez, Temascalcingo, Timilpan y Villa del Carbón. Colinda al norte con la diócesis de Tula, al sur con la arquidiócesis de Toluca, al este con la arquidiócesis de Tlalnepantla y la diócesis de Izcalli, al oeste con la arquidiócesis de Morelia y al noroeste con la diócesis de Querétaro.
La sede de la diócesis se encuentra en la ciudad de Atlacomulco de Fabela, en donde se halla la Catedral de la Divina Providencia y la excatedral de Nuestra Señora de Guadalupe.
En 2020 en la diócesis existían 65 parroquias agrupadas en 12 decanatos:​
La diócesis fue erigida el 3 de noviembre de 1984 con la bula Quandoquidem ad plenius del papa Juan Pablo II, derivando el territorio de las diócesis de Toluca (hoy arquidiócesis) y Cuautitlán.​ Su primer obispo fue Ricardo Guízar Díaz, quien tomó posesión el 27 de diciembre de 1984 y posteriormente fue nombrado arzobispo de Tlalnepantla. Su segundo obispo fue Constancio Miranda Weckmann, quien tomó posesión el 4 de agosto de 1998 y luego pasó a ser arzobispo de Chihuahua.
Originalmente sufragánea de la arquidiócesis de México, el 28 de septiembre de 2019 pasó a formar parte de la provincia eclesiástica de la arquidiócesis de Toluca.
Según el Anuario Pontificio 2021 la diócesis tenía a fines de 2020 un total de 1 222 500 fieles bautizados.
Puerta de San Romano

La puerta de San Romano, actual Topkapi («Puerta del cañón»), es una puerta, todavía conservada, de las murallas de la ciudad de Constantinopla (actual Estambul), que fue construida en el siglo V por el prefecto del pretorio Antemio, regente del emperador Teodosio II.
Como las otras puertas de las murallas de la ciudad (la puerta de Belgrado está particularmente bien conservada) es una doble entrada que cruza el doble recinto del que están hechas las murallas teodosianas, con un patio interior bordeado por muros transversales (períbolos). La puerta del muro interior era la más importante y estaba flanqueada por dos altas torres, desde las cuales, gracias a su altura, también era posible proteger la entrada colocada en el muro exterior. Las torres eran similares a las que se encuentran a lo largo de todo el recorrido de las murallas; su posición permitió a los defensores proteger la entrada más interior de los disparos de los arqueros enemigos.​ La entrada externa, por otro lado, era bastante modesta, una simple puerta arqueada recién levantada por encima del nivel de la pared externa.
La puerta sufrió una severa devastación durante el asedio de Constantinopla en 1453, durante el cual se derrumbó una de las torres de la entrada más interna.​​ Este fue probablemente el lugar donde murió el último emperador bizantino, Constantino XI Paleólogo, durante el asedio, comprometido en la defensa de lo que se consideraba el punto más débil de las defensas de la ciudad.​​ Además, faltaban muchas de las almenas de los muros y los muros transversales que encierran los períbolos también estaban mal conservados. La puerta se vio afectada por los trabajos de restauración realizados desde 2005 por el gobierno turco para toda la arquitectura del período bizantino de Estambul.
Catedral del Sagrado Corazón (Taskent)

La Catedral del Sagrado Corazón​ o más formalmente la Catedral del Sagrado Corazón de Jesús​ y a veces conocida también como la "Iglesia Polaca" es el nombre que recibe un edificio religioso que pertenece a la Iglesia católica y se encuentra en la calle Sadiq Asimov de la ciudad de Taskent al este del país centro asiático de Uzbekistán.​
Se trata de una estructura relativamente reciente que fue construida a principios del siglo XX. Está decorada con vidrieras de colores, pequeñas torres en el techo y una puerta arqueada. Tiene una sala y una biblioteca nombradas en honor del papa Juan Pablo II.
Su construcción comenzó en 1902. Se inauguró en 1912, se cerró en 1917 debido a la revolución comunista y se reabrió en 1991​ tras la disolución de la Unión Soviética.
Mujer en su baño (Jan Steen)

Una mujer en su baño es una pintura al óleo del maestro holandés Jan Steen. Firmado y fechado en 1663, se encuentra en la Colección Real británica. Mide 65,8 × 53,0 cm y el marco del cuadro mide 82,6 × 69,4 × 6,0 cm.
La pintura muestra a una joven parcialmente vestida y sentada al borde de su cama con dosel, que se está poniendo las medias. Su chaqueta con el borde de piel está abierta y sus zapatos esparcidos por el suelo. Un perrito faldero yace en su cama deshecha con el orinal abajo. La figura, con las piernas a la vista, es seductora y mira directamente al espectador con expresión tentadora. Su dormitorio se abre tras una imponente puerta arqueada entre dos columnas con capiteles corintios sobre zócalos decorados. El arco de la puerta está decorado arriba con guirnaldas y un querubín llorón. El propio espectador se mantiene así alejado de la habitación.
El ingenio del artista crea con las imágenes un juego de palabras: la palabra holandesa para medias (kous), usada también eufemísticamente para aludir a la fornicación, y la palabra holandesa para orinal (piespot), dan como resultado pieskous, una palabra despectiva para referirse a las mujeres en jerga.
Firmado en la columna de la izquierda: JSteen (JS en el monograma) y fechado en la columna de la derecha: 1663. Para comprender el significado de la firma del artista en la columna, hay que saber que "Steen" significa "piedra" en holandés.
El contraste obvio y deliberado entre el interior y el exterior muestra claramente la escena aparentemente cotidiana como una pintura alegórica: la entrada arqueada es un umbral que ninguna persona sensata debe cruzar, por fuerte que sea la tentación. Su arco muestra el simbolismo del girasol (constancia), la vid (virtud doméstica) y el querubín llorón (amor casto profano), que representa la honestidad moral. En el cuarto, el espectador se enfrenta a una multitud de vanitas: un laúd con una cuerda rota en el escalón de entrada, apoyado en un cráneo entrelazado con una vid, en la mesita una palmatoria con la vela apagada y un joyero abierto. Todo esto simboliza los efectos temporales del placer sensual equivocado. Incluso ponerse una media tenía un mensaje claro, que se puede encontrar en el libro de emblemas Sinnepoppen de Roemer Visscher (1614): un comportamiento impetuoso como ponerse una media demasiado rápido podría llevar a perforarla, del mismo modo que la sensualidad podría conducir a la ruina, física y moral. Steen insinúa que al cruzar el arco de la puerta, se corre el riesgo de perder la virtud. Entonces también tiene sentido que el interior signifique amor profano y carnal y el exterior signifique amor casto y espiritual.
https://www.rct.uk/collection/404804/a-woman-at-her-toilet
Fortaleza de Zanavi

La Fortaleza de Zanavi (en idioma georgiano: ზანავის ციხე), está enclavada en el pequeño pueblo Didi Zanavi del municipio de Adigeni en la parte sur de la región de Samtsje-Yavajeti, Georgia.​ Pertenece a la Edad Media. Ha sido inscrito durante el 2007 en el registro de Monumentos culturales inamovibles de importancia nacional de Georgia.​
La fortaleza medieval está edificada sobre una gran roca escarpada de difícil acceso. La estructura principal de la ciudadela es una torre de tres pisos con una parte trasera redondeada, con aspilleras en todos los lados y un horno en el segundo piso. La puerta arqueada en las paredes del sur conduce a un patio, que contiene una tanque de agua excavada en la roca. Más al sur, hay dos torres, una de ellas contiene los restos de una iglesia. La antigua muralla de una construcción posterior al edificio de este fuerte está realizada con rocas y cal.
Iglesia de Santo Domingo de Silos (Alarcón)

La iglesia de Santo Domingo de Silos es un templo católico de la localidad española de Alarcón, en la provincia de Cuenca.
Se ubica en el número 1 de la plaza de Santo Domingo de la localidad conquense de Alarcón, en Castilla-La Mancha. La iglesia tiene planta rectangular de una sola nave, con ábside al frente y torre cuadrada en el piecero. De la bóveda de la nave solo quedaban el tercer tramo (de arista) y los arcos fajones. Quedaban en pie en el momento de su declaración como bien de interés cultural las paredes con sus arcos formeros. La capilla se encuentra en el muro norte y la sacristía al sur.​
El ábside es semicircular cubierto con bóveda de arista, con ventanas de rasgado liso hacia el interior y cegada. En el cuerpo anterior, en el muro norte hay una entrada a la capilla lateral, cuadrada, con bóveda de lacería gótica de cinco plementos, triangular el del centro. La bóveda está decorada con pinturas en rojo y negro, que representan cabezas y cuerpos de serpientes. Dicho grafismo estaría directamente relacionado con el escudo de los Pacheco –calderos y serpientes–. Al parecer fue Luis Pacheco de Silva el promotor de la construcción de esta capilla gótica.​
Frente a esta capilla, la sacristía, de planta cuadrada, estaba cubierta por una cúpula de media naranja, como atestiguaban unas pechinas todavía existentes, decoradas con las efigies y símbolos de los cuatro evangelistas. Conservaba en el arcosolio de la izquierda el diseño a carboncillo de un Calvario de buena traza y en otros dos, un obispado de pontificial y un san Cristóbal.​
En el exterior, en el muro norte, tiene tres ventanas abocinadas, de vano estrecho y arqueado en el centro, en la misma horizontal y en la parte superior del muro. La portada es protogótica, abocinada, con cuatro arcos de bocel, jambas de tres columnas, capiteles de tronco de cono invertido y en la superficie finas estrías, que se juntan en forma de arcada. En el borde superior del arco, hay un tablero de arquitos de herradura con cinta de rosetas, cuatrofoliadas, en serie, siguiendo la curva de los arcos.​
La torre, a los pies del templo, es de base cuadrada y su perímetro amplio. Consta de tres cuerpos separados por imposta y está rematada por cornisa de sección de dos baquetones, bajo el alero. Tiene doble tronera por lado, de arco de medio punto para las campanas. Los forjados intermedios de la torre desaparecieron, así como la escalera de acceso a la parte superior. Toda la construcción es de mampostería, con sillares en los esquinales.​
El edificio fue declarado bien de interés cultural, en la categoría de monumento, el 19 de febrero de 1992, mediante un decreto publicado el día 4 de marzo de ese mismo año en el Diario Oficial de Castilla-La Mancha (DOCM).​
Torre Campanario

Torre Campanario es un edificio de oficinas situado en a la plaza de armas de la ciudad de Temuco, Chile.​ Está ubicado en la calle Claro Solar y es adyacente a la Catedral de San José, cuyas oficinas acoge.​ Mide 70 metros de alto y tiene 20 pisos.​ Es el tercer edificio más alto de la ciudad.​
Se construyó en la década de 1990 para emplear los ingresos por el arriendo de oficinas para la mantención de la catedral, por lo que se toma como parte de esta. Presenta afinidades formales con la Torre Coltejer de Medellín.​
Torre de la iglesia de San Miguel Arcángel (Villanueva de Córdoba)

La torre de la iglesia de San Miguel Arcángel de Villanueva de Córdoba es el monumento más destacado de dicho municipio cordobés, junto con la parroquia a la que sirve de campanario.
El 24 de enero de 1777 se comenzó a construir la torre campanario de la iglesia de San Miguel Arcángel de Villanueva de Córdoba, pero en 1778, por falta de fondos, hubieron de paralizarse las obras. Ese año, el recién nombrado obispo de Córdoba Baltasar Yusta Navarro donó importantes fondos para la terminación de la obra y ordenó que su escudo esculpido en granito fuera colocado en uno de los lados exteriores de la torre. El grueso de la obra se concluyó en 1780, pero no fue rematada hasta 1785, durante el reinado de Carlos III de España.
Su altura es de aproximadamente 35 metros y su zócalo y esquinas, hasta la cúspide, están construidos a base de cantería de granito, y el resto de ella con piedra común. Para subir a la torre, sale desde la planta alta del fondo de la iglesia, donde se halla el coro, una escalera estrecha de caracol, que tiene los peldaños muy desgastados. En el campanario existió, antes de la guerra civil española, una hermosa campana, que por su sonido melodioso y profunda resonancia era llamada la Golondrina, aunque fue fundida durante la Guerra Civil.
Hay constancia de que ya en 1778 había un reloj público en el municipio. En 1869 el Ayuntamiento de la localidad, siendo alcalde Juan Antonio Higuera Cantador, adquirió un reloj para ser colocado en la torre junto con una campana para dar los cuartos, cuyo coste no fue abonado hasta tres años después, en 1871. Y en 1897 se reparó la caseta de la maquinaria del reloj y ya en el siglo XX se le dotó de dos esferas.
Campanario de Iván el Grande

En el centro del el Kremlin de Moscú, en la plaza de las Catedrales, se alza la torre de Iván el Grande (1505-1508), una de las obras más admirables de la arquitectura mundial del siglo XVI.
La esbelta y elevada torre del campanario constituye el eje que le da un carácter de composición a todo el Kremlin. Unifica a todos sus edificios, de diferentes épocas y estilos, en un conjunto arquitectónico único, sin par en la arquitectura universal.
La torre del campanario de Iván el Grande sirvió de modelo para crear numerosos templos con forma de torre, que dieron una orientación particular a la arquitectura de la vieja Rusia.
La torre de Iván el Grande está formada por una construcción de tres cuerpos con figura de columna.Los tres cuerpos son ochavados superpuestos, cada uno menor que el inferior. Tienen terraza y galería descubierta con campanas en las mesetas de cada planta.La torre es de ladrillo:el zócalo y los cimientos,de grandes bloques de piedra blanca bien escuadrada.Hay indicios de que los cimientos son muy profundos y arrancan del nivel del lecho del río Moscova. Corona la torre una cúpula metálica en forma de galbo cubierto de chapa de cobre dorada.
En el espesor de la pared del primer cuerpo de la torre hay una escalera de piedra de 83 peldaños.En el segundo cuerpo pasa a ser helicoidal y tiene 149 peldaños. En el tercer cuerpo, una escalera metálica de 97 peldaños conduce por entre el muro hasta la cúpula. Toda la escalera consta de 329 peldaños.
En las galerías de los cuerpos están las campanas que son magníficas obras del arte de la fundición rusa de los siglos XVI al XIX.En el centro del campanario se alberga la campana más grande (pesa 64 toneladas),fundida en el siglo XIX. En total, en la torre de Iván el Grande y del campanario se conservan 21 campanas.
En la tercera planta del campanario está la iglesia de San Nicolás, trasladada a ella en el siglo XIX desde la plaza Ivanovskaya (la plaza que se extiende al este de la torre y que ostentaba el nombre de Iván en la antigüedad).
En el pasado la torre fue la principal atalaya del Kremlin, desde lo alto de la cual no sólo se divisaba Moscú, sino también a sus alrededores, en un radio de 30 km.
Las tropas napoleónicas,al abandonar Moscú en 1812 intentaron volar la torre, pero solo lograron destruir el campanario y sus edificaciones anexas. En 1818-1819 los restableció el arquitecto Domenico Gilardi en su forma anterior, aunque añadiendo algunos elementos arquitectónicos del siglo XIX.
Hoy en el edificio del campanil se celebran diferentes exposiciones de los fondos de los museos del Kremlin
Laguna Piedra Roja

Piedra Roja es una laguna artificial, ubicada en el sector de Chicureo de la comuna de Colina, Provincia de Chacabuco, Región Metropolitana, Chile.
Tras seis años de desarrollo como parte del megaproyecto inmobiliario Piedra Roja en el sector de Chicureo, el 1 de diciembre de 2006 comenzó la marcha blanca de la laguna, convirtiéndose en la primera laguna artificial de Chile.​
Para evitar la formación de algas en su basa, la estructura cuenta en su fondo con una lámina plástica y un sistema interno de oxigenación.
El diseño de la laguna incluyó dos anfiteatros, un circuito de trote y la construcción de un centro comercial, Espacio Urbano La Laguna.​​
Audrey Hall

Audrey Hall (born c. 1948 in Kingston, Jamaica) is a Jamaican reggae singer.
Hall began her career singing with Dandy Livingstone in the duo Dandy & Audrey. They recorded the song "Morning Side of the Mountain" in 1969, the success of which led to an album of the same name. They released a second album on the Trojan label, I Need You. Livingstone also produced Hall's early solo recordings for his Downtown label.
By 1971, Hall had come to Trend Records which was run by Barry Class who managed The Foundations. She had a single released on the label. The song "Getting Ready For A Heartache" backed with her own composition, "M.Y.O.B. Leave Me Alone" The single did get some mainstream airplay. After that single, there was no material from Trend for her to record. She also had an invite from her mother to go to New York so she requested a release from the label.
Hall worked as a backing singer through much of the 1970s and early 1980s alongside her sister Pam, including on Jimmy Cliff's Give The People What They Want, and Peter Tosh's Mama Africa, but she made a comeback as a solo artist in 1986 with "One Dance Won't Do", an answer record to Beres Hammond's "What One Dance Can Do", produced by Donovan Germain, which took her into the UK top 20. This was followed up by "Smile" in 1986, which repeated her UK chart success and gave her her biggest hit, and "The Best Thing For Me". In 1986, she returned to recording duets, with "Heart Made of Stone" and the album Dynamic Duo, recorded with former Paragon singer Don Evans. She continued to work with Germain, recording for his Germain and Penthouse labels, and released the album Reggae Zones in 2001.
St Mary's Church, Little Hormead

St Mary's Church is a redundant Anglican church in the village of Little Hormead, Hertfordshire, England. It is recorded in the National Heritage List for England as a designated Grade I listed building, and is under the care of the Churches Conservation Trust. The church is particularly noted for its Norman door, made of wood and ironwork. It is described as a "work of outstanding importance", and a "rare and precious survival".
The church dates from the 11th century. It was recorded in the Domesday Book as serving the villages of Little Hormead and Great Hormead. The chancel was rebuilt in the early 13th century and a bellcote was added in the 15th century. A south porch was added in the 18th century. In 1888 the church was restored, during which the east end was rebuilt and the bellcote was reconstructed. In the 13th century St Nicholas' Church had been built in Great Hormead, and Little Hormead lost its independent rector in 1886. It was vested in the Churches Conservation Trust in 1995.
St Mary's is constructed in flint with stone dressings. The south porch is in brick, and the roofs have red tiles. The bellcote is timber with a pyramidal roof. There is a canonical sundial on the south wall. The plan of the church consists of a tall narrow nave without aisles, a chancel at a lower level, a south porch, and a bellcote at the west end. Much of the church is Norman in style, particularly the nave. This includes the north and south doorways, a north window and the chancel arch. The south window in the nave dates from the 15th century. The two-light west window was inserted during the 1888 restoration and is in Perpendicular style. The east window in the chancel is a triple lancet. In the south wall of the chancel are two 13th-century lancet windows, a large 15th-century window, and a priest's door.
The octagonal font dates from the early 14th century and has panels of blank tracery around its bowl. In the southeast corner of the chancel is a 15th-century piscina. Above the chancel arch is a carved and painted Royal coat of arms of Charles II dated 1660.
The 12th-century north door, described as having a "most lavish display" of ironwork, is no longer "in situ", but is preserved inside the church. It consists of two interlacing quatrefoil patterns, around which is a border containing scrolls, all of which is surmounted by a serpentine dragon. Dendrochronology has confirmed that the trees from which the door is built were felled between about 1130 and about 1150.
Media related to Saint Mary, Little Hormead at Wikimedia Commons
Gigafactory Mexico

Gigafactory Mexico (also known as Gigafactory 6) is a proposed manufacturing plant for Tesla, Inc. to be constructed near Monterrey, Mexico, with new vehicle production expected as early as 2026.
The gigafactory is planned to be built near Monterrey. The factory will be an approximately US$10 billion investment by Tesla and will employ thousands of workers when fully operational, as well as employ many thousands of workers during construction. Including Tesla and its suppliers, the plant represents a US$15 billion investment. Production is expected to start no earlier than 2026.
The facility was officially announced by Mexican President Andrés Manuel López Obrador on 28 February 2023. The following day at Tesla Investor Day, Tesla CEO Elon Musk confirmed the facility. The factory was placed in Mexico in an effort to keep the cost of the vehicle low, and Tesla has encouraged suppliers to open facilities nearby.
Samuel García, governor of Mexico's Nuevo León state, announced in July 2023 that the permits for the factory were nearly ready to be issued and said he expected construction would soon begin. Tesla expected then that the facility would take 12 to 15 months to construct, and had told suppliers to expect the plant to open in the first quarter of 2025. By August 2023, preparation work had only just begun at the site to build an access road onto the property from the highway. Tesla received environmental impact permits for the project in September 2023, with a requirement that construction be completed in 26 months (November 2025). By the end of October 2023, the government of Nuevo León said that Tesla had received all necessary permits to begin construction of the factory.
In September 2023, multiple Tesla suppliers indicated that production was not expected to start until 2026 or 2027, and therefore some suppliers were delaying their own plans to build new facilities in Mexico to support the supply line for Tesla in Nuevo Leon.
Tesla requested in October 2023 that the Nuevo Leon state government begin building electric, water, road and rail infrastructure to serve the Gigafactory, although Tesla stated in October that they are slowing down their plans for the factory due to global concerns about the macroeconomy.
As of July 2024, Tesla has placed construction of Gigafactory Mexico on hold until after the 2024 United States presidential election, because former President Trump has pledged to add tariffs on cars made in Mexico.
List of symbols of Scientology

This is a list of symbols of Scientology, the Church of Scientology, and related organizations.
All official symbols of Scientology are trademarks held by the Religious Technology Center (RTC). RTC says they are to be used "on Scientology religious materials to signify their authenticity ... and provide a legal mechanism to ensure the spiritual technologies are orthodox and ministered according to Mr. Hubbard's Scripture. These marks also provide the means to prevent anyone from engaging in some distorted use of Mr. Hubbard's writings, thereby ensuring the purity of the religion for all eternity."
Buartha folláin

Is daoine iad na "buartha folláin" atá i mbarr a sláinte ach an-bhuartha faoi céard tá i ndán dóibh ó thaobh cúrsaí sláinte. Buartha folláin a bhí cuid mhaith daoine le linn na paindéime COVID-19.
I gcomparáid leis an lucht "buartha folláin", fadhb shláinte agus riocht síciatrach is ea hipeacoindre, agus cuireann an eagla roimh ghalair (a bheith galareaglach) isteach ar ghnáthchúrsaí an lae
Hipeacoindre

Cúram iomarcach intinne ar shláinte fhisiciúil agus eagla iomarcach faoi ghalair is ea hipeacoindre nó galareagla.
Ceapann an hipeacoindreach gur` toradh ar ghalair throma a bhíonn i siomptóim choitianta fhisiciúla (mar shampla, gur siad inchinne is bun le tinneas cinn).
Is féidir go gcuirfidh an eagla roimh ghalair (galareaglach) isteach ar ghnáthchúrsaí an lae, le scrúduithe fánacha dochtúra agus laghdú muiníne as dochtúirí. Fadhb shláinte agus riocht síciatrach is ea hipeacoindre, i gcomparáid leis an lucht "buartha folláin".
Creabhar (cuileog)

Alpaire folláin cuileoige. Na súile mór ildaite. Súnn an baineannach fuil eallach is capall, agus cuireann greamanna pianmhara iontu. Beireann sí uibheacha in ithir thais nó riascach. Tá na larbhaí foghlach ar fheithidí eile. Tábhachtach i gcúrsaí leighis is tréidliachta.
Phragmites australis

Féar ard le riosóm a dhreapann i bhfad amach is ea Phragmites australis. Faightear í gach uile áit, beagnach. Na gais folláin ingearach, suas le 2-3 m ar airde. An panacal claonta bog neamhlonrach corcra. Cruthaíonn sí sraitheanna ollmhóra i gcorcacha nó uisce tanaí. Úsáidtear í i gcomhair tuíodóireacht ardchaighdeáin.
Tugtar giolcach air i nGaeilge (Béarla: common reed), cé go n-úsáidtear an téarma seo ar speicis eile freisin, mar shampla giolcach shléibhe, giolcach nimhe, agus giolcach dheilgneach.