davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Shōshimin Series

Shōshimin Series (Japanese: 〈小市民〉シリーズ, Hepburn: (Shōshimin) Shirīzu, lit. '⟨Small Citizen⟩ Series') is a Japanese mystery novel series written by Honobu Yonezawa. The series began publication by Tokyo Sogensha in December 2004, with five volumes being released as of April 2024. A manga adaptation of the first novel was serialized in Square Enix's shōnen manga magazine Monthly GFantasy from April 2007 to December 2008. A manga adaptation of the second novel was serialized in Monthly GFantasy from February 2010 to January 2011. An anime television series adaptation of the first and second novel, produced by Lapin Track, aired from July to September 2024. A second season adaptation of the third and fifth novel, premiered in April 2025.
A manga adaptation of the first novel Shunki Gentei Ichigo Tart Jiken, illustrated by Anko Manjūya, was serialized in Square Enix's shōnen manga magazine Monthly GFantasy from April 18, 2007, to December 18, 2008, and was collected in two tankōbon volumes.
A manga adaptation of the second novel Kaki Gentei Tropical Parfait Jiken, illustrated by OmiOmi [ja] with composition by Fua Yamasaki, was serialized in the same magazine from February 18, 2010, to January 18, 2011, and was also collected in two tankōbon volumes.
An anime television series adaptation of Shunki Gentei Ichigo Tart Jiken and Kaki Gentei Tropical Parfait Jiken, titled Shoshimin: How to Become Ordinary (小市民シリーズ, Shōshimin Shirīzu) was announced in January 2024. It also adapted one short story from the Pari Makaron no Nazo collection. It is produced by Lapin Track and directed by Mamoru Kanbe, with Toshiya Ono writing series scripts, Atsushi Saitō designing the characters, and Takahiro Obata composing the music. The series aired from July 7 to September 15, 2024, on the NUMAnimation [ja] programming block on all ANN affiliates, including TV Asahi. The opening theme song is "Sweet Memory" (スイートメモリー), performed by Eve, while the ending theme song is "Itokenai" (意解けない), performed by Ammo. Crunchyroll streamed the series worldwide, except East Asia. Medialink licensed the series in Central Asia, South Asia (except India), Southeast Asia and Oceania (except Australia and New Zealand) for streaming on Ani-One Asia's YouTube channel.
Following the final episode of the first season, a second season was announced, which adapts Shūki Gentei Kuri Kinton Jiken and Tōki Gentei Bonbon Chocolat Jiken. The season premiered on April 6, 2025, on the same programming block. The opening theme song is "Kaseijin" (火星人, Martian), performed by Yorushika, while the ending theme song is "SugaRiddle", performed by Nagi Yanagi.
List of Greek and Latin roots in English/A–G

The following is an alphabetical list of Greek and Latin roots, stems, and prefixes commonly used in the English language from A to G. See also the lists from H to O and from P to Z.
Some of those used in medicine and medical technology are not listed here but instead in the entry for List of medical roots, suffixes and prefixes.
Note that root groups such as "ad-, a-, ac-, af-, ag-, al-, am-, an-, ap-, ar-, as-, at-" are collated under the head item (first item listed), which is sometimes followed by alternative roots that might have collated earlier in the table had they been listed separately (in this example, "a-" and "ac-").
Antiques Roadshow (series 28)

Antiques Roadshow is a British television series produced by the BBC since 1979. Series 28 (2005/06) comprised 25 editions that were broadcast by the BBC from 4 September 2005 – 19 March 2006.
The dates in brackets given below are the dates each episode was filmed at the location. The date not in brackets is the episode's first UK airing date on BBC One.
Ambrosia (fruit salad)

Ambrosia is an American variety of fruit salad originating in the Southern United States. Most ambrosia recipes contain canned (often sweetened) or fresh pineapple, canned mandarin orange slices or fresh orange sections, miniature marshmallows, and coconut. Other ingredients might include various fruits and nuts: maraschino cherries, bananas, strawberries, peeled grapes, or crushed pecans. Ambrosia can also include mayonnaise or dairy ingredients: whipped cream (or whipped topping), sour cream, cream cheese, pudding, yogurt, or cottage cheese.
The mixture of ingredients is refrigerated for a few hours or overnight before serving to allow the flavors to meld.
In New Zealand, ambrosia refers to a similar dish made with whipped cream, yogurt, fresh, canned or frozen berries, and chocolate chips or marshmallows loosely combined into a pudding.
The earliest known mention of the salad is in the 1867 cookbook Dixie Cookery by Maria Massey Barringer. The name references the food of the Greek gods.
Andes Chocolate Mints

Andes Chocolate Mints are small rectangular candies. The crème de menthe variety consists of one mint-green layer sandwiched in between two cocoa based chocolate flavored layers. The candies are usually wrapped in green foil and imprinted with the company's logo, the word Andes written amidst a drawing of snow-capped peaks. First launched in 1950, they are produced by Tootsie Roll Industries and made in Delavan, Wisconsin.
In 1921, Andrew Kanelos opened a small candy store in Chicago, Illinois. While he initially called his store "Andy's Candies" in reference to himself, Kanelos realised that his predominantly male customers did not like giving boxes of candy with another man's name to their wives and girlfriends. As such, he changed the spelling of the business to "Andes Candies." The mints were first launched in 1950. In 1980, Andes was purchased by the Swiss candy company Interfood (later Jacobs Suchard). When Jacobs Suchard bought Brach's in 1987, Andes became part of that division. When Jacobs Suchard was sold to Kraft General Foods in 1990, Brach's was kept separate by owner Klaus J. Jacobs. In need of cash, Brach's sold Andes to Tootsie Roll Industries in 2000. They are made in Delavan, Wisconsin.
In the United States, Andes mints are a popular after-dinner mint and are often distributed at restaurants, particularly Olive Garden. The mint used at Olive Garden is a special flavor manufactured exclusively for the restaurant chain, but it is tastewise similar to the Mint Parfait flavor, containing the same layers, but at different ratios.
Andes are a rectangular, thin chocolate bite. The crème de menthe variety consists of three layers: two cocoa-based layers with green mint in the middle. The candies are usually wrapped in green foil and imprinted with the company's logo, the word Andes written amidst a drawing of snow-capped peaks. The most common Andes mint is 1.5 × 0.75 × 0.25 inches, weighs 4.75 grams, and contains 25 Calories.
In 2007, the Andes Limited Edition Dessert Indulgence array was introduced. It offered an assortment of three new flavors:
Andes Mints have been used in several other products including baking chips, ice cream, cookies, and cake rolls. Several fast food and fast casual chains have offered Andes Mints in some of their offerings including: Jack in the Box milkshakes, Arby's milkshakes, as a Caribou Coffee cooler and as a featured topping in the topping bar at Yogurtland. The baking chips were introduced in the autumn of 2003 and include the mints' original design. They also have multiple special edition products.
List of PlayStation Portable games

This is a list of games for the Sony PlayStation Portable handheld console. It does not include PSOne classics, PS minis, or NEOGEO Station. Games have been released in several regions around the world; North America (NA), Japan (JP), Europe (EU), and Australia (AUS).
The games show the date the game was first released in that region.
Notes:
There are currently 1923 games on this list.
Aviation (cocktail)

The aviation is a cocktail made with gin, maraschino liqueur, crème de violette and lemon juice. Some recipes omit the crème de violette. It is served straight up, in a cocktail glass.
The aviation was created by Hugo Ensslin, head bartender at the Hotel Wallick in New York, in the early twentieth century. The first published recipe appeared in Ensslin's 1916 Recipes for Mixed Drinks. Ensslin's recipe called for two thirds El Bart gin, one third lemon juice, 2 dashes maraschino liqueur, and 2 dashes crème de violette.
Harry Craddock's influential Savoy Cocktail Book (1930) omitted the crème de violette, calling for a mixture of two thirds dry gin, one third lemon juice and two dashes of maraschino. Many later bartenders have followed Craddock's lead, leaving out the difficult-to-find violet liqueur.
Creme Yvette, a violet liqueur made with additional spices, is sometimes substituted for crème de violette.
Drink portal Liquor portal
Blue Hawaii (cocktail)

The Blue Hawaii is a tropical cocktail made of rum, pineapple juice, Blue Curaçao, sweet and sour mix, and sometimes vodka.
The Blue Hawaii was invented in 1957 by Harry Yee, head bartender of the Hilton Hawaiian Village (formerly the Kaiser Hawaiian Village) in Waikiki, Hawaii when a sales representative of Dutch distiller Bols asked him to design a drink that featured their blue color of Curaçao liqueur. After experimenting with several variations, Yee settled on a version somewhat different from the most popular version today, but with the signature blue color, pineapple wedge, and cocktail umbrella.
The name "Blue Hawaii" is related only indirectly to the 1961 Elvis Presley film of the same name, and apparently derives instead from the film's title song, a hit composed by Leo Robin for the 1937 Bing Crosby film Waikiki Wedding. Yee named the drink which, along with the films and songs, the many other tropical drinks he invented, and tiki bars such as Trader Vic, did much to popularize a faux Hawaiian tiki culture, both in Hawaii and on the mainland. The era was immediately pre-statehood, a time when Hawaii was thought of by Americans as a playground for the rich.
A Blue Hawaii is typically served on the rocks. There are many variations in preparation, presentation, and ingredients. Hence, it is often blended with ice, margarita-like, to be served as a frozen cocktail. Many variations of glassware are used, the more whimsical the better: tiki mugs, cocktail glasses, parfait glasses, or carved-out coconuts or pineapples.
The base liquor is usually light rum but vodka may be partially or completely substituted as a matter of taste. The Blue Hawaii is often confused with the Blue Hawaiian. Yee's Blue Hawaii does not use cream of coconut like the Blue Hawaiian. In the case of the Blue Hawaiian, a flavored rum or vodka such as Malibu Rum may eliminate the need for crème of coconut, or the coconut flavor may be omitted entirely (coconut milk, a very different product, should not be used). The Blue Hawaii and the Blue Hawaiian are different drinks; the Blue Hawaii does not use any coconut. Some venues will attempt to pass off their “version” without the pineapple in favor of sour mix. Any respectable moderately stocked bar should be able to recreate the authentic Blue Hawaii. Seemingly the only constant is the name and the blue Curaçao.
Because it is easy and inexpensive to make, it is often served as a punch. At its simplest, it is a bottle or two of plain or coconut-flavored light rum, a bottle of blue curacao, a can of pineapple juice, and a bag of ice, mixed together in a punchbowl. The Blue Hawaii is seasonal, often considered a warm weather drink. Occasionally, because it contains yellow pineapple juice, the Blue Hawaii will have a green coloration instead.
A Perfect Plan

A Perfect Plan (French: Un plan parfait) is a 2012 French action adventure comedy film directed by Pascal Chaumeil and starring Diane Kruger, Dany Boon, and Alice Pol. It is released as Fly Me to the Moon in Canada and Australia. Written by Laurent Zeitoun and Yoann Gromb, and based on a story by Philippe Mechelen, the film is about a woman in love who tries to break her family curse of every first marriage ending badly by dashing to the altar with a random stranger before marrying her boyfriend.
Isabelle is prepared to marry Pierre, the man she has loved for the past ten years, but first must overcome a curse that afflicts the female members of her family: all their first marriages are unhappy. She comes up with the perfect plan: marry a stranger, get a quick divorce to avoid the curse, and be happily married forever the second time. She flies to Copenhagen and finds the perfect pigeon in Jean-Yves, an editor for the Guide du Routard, but her plans are complicated when he believes that she is in love with him. When an arranged marriage falls through, she tracks down Jean-Yves again in hopes she can somehow marry him and divorce him without too much trouble. She ends up following him with divorce papers, which he eventually signs after hearing her talking to her sister on the phone. She then explains the family curse and they spend the next day hanging out. After leaving, she realises she loves him, breaks off her engagement, and she and Jean-Yves live happily ever after.
A Perfect Plan was filmed on location in Moscow, Russia and Antwerp, Flanders, Belgium.
Review aggregation website Rotten Tomatoes reported an approval rating of 33%, based on 18 reviews, with an average score of 5/10.
In his review in The Hollywood Reporter, Jordon Mintzer wrote that the film "works best as a portrait of two opposites who come together out of empathy, rather than out of love." In his review in The Montreal Gazette, T'Cha Dunlevy felt that the film "may have worked on paper, but the execution leaves much to be desired".
Upon its theatrical release, A Perfect Plan earned $16 million worldwide.
Parfait d'amour

Parfait d'amour (pronounced [paʁfe d‿amuːʁ]), or parfait amour, is a liqueur. It is often used in cocktails primarily for its purple colour, and is generally created from a curaçao liqueur base.
There are several versions of parfait d'amour. The House of Lucas Bols in the Netherlands claims to have originated the liqueur. Theirs appears to be a curaçao base, flavoured with rose petals, vanilla and almonds. Marie Brizard, a Bordeaux-based distiller, has a product with a similar flavor profile. Another form, produced by DeKuyper, uses a spirit as its base, and is flavoured with lemon, coriander and violets.
Guardian writer John Wright describes it as "a potent compound... It tasted like the perfume counter at Boots." He suggests a homemade version containing rose petals in a base of white rum or eau de vie, with the addition of syrups made from raspberry juice and rosehips.
Parfait d'amour is primarily produced and sold in France and the Netherlands, although it is available in the United Kingdom, Spain, United States, Canada, Australia, Greece, Sweden, Denmark, Finland, Iceland, and Norway.
In the memoirs of Eugène François Vidocq, the character Belle-Rose disparages parfait d'amour: "... they poured out some parfait amour; 'This is drinkable,' said he, 'but still it is not even small beer in comparison with the liqueurs of the celebrated madame Anfous.'"
In her 1855 novel Ruth Hall, Fanny Fern describes it as a drink popular among society women: "the disgusting spectacle of scores of ladies devouring, ad infinitum, brandy-drops, Roman punch, Charlotte Russe, pies, cakes, and ices; and sipping 'parfait amour.'"
In John Brunner's The Squares of the City a minor character drinks Parfait Amour, which is described as a sweet purple liqueur that looked like methylated spirits.
Inside Story the late autobiography of Martin Amis, tells how parfait amour was an alcoholic drink a past girlfriend, an otherwise non-drinker, might be persuaded to take.
Takumi's Aviation is a modern classic cocktail made with gin, maraschino liqueur, parfait d'amour, and lemon juice.
Taylor-Burton Affair is made with Sipsmith gin infused with butterfly pea tea, lemon juice, gomme syrup, parfait amour liqueur.
Parfait Mandanda

Parfait Mandanda (born 10 October 1989) is a professional footballer who plays as a goalkeeper for Ligue 2 club Caen. Born in France, he represented DR Congo at international level.
Born in Nevers, Mandanda began his career at Stade Malherbe Caen, moving in 2001 to French Ligue 1 club Bordeaux in the youth system. He graduated to the first team in 2008. He was loaned out to AS Beauvais from Bordeaux in January 2009 for the rest of the season, and in July 2009, Beauvais took up the option to make Madanda's move permanent. in 2010 he moved to Altay S.K., then playing in Turkish second division TFF First League.
Mandanda signed with Belgian Pro League club Sporting Charleroi in 2011. In February 2019, he joined Dinamo București on loan.
Charleroi loaned Mandanda to USL Championship club Hartford Athletic for the 2020 season. In his first game with the club he recorded a shutout and an assist in the team's 1–0 win over New York Red Bulls II and was named man of the match.
On 20 July 2021, he joined Mouscron for a one-year term with an option for the second year.
Mandanda was named in the Congo DR squad against France B on 5 February 2008. Mandanda only played in the second half but missed out on a place in the history books as his older brother Steve Mandanda, also a goalkeeper and currently at Olympique de Marseille, only played in the first half for France.
Officially, he gained his first cap for DR Congo national football team against Gabon on 25 March 2008.
Parfait is the younger brother of French international and Marseille goalkeeper Steve Mandanda, and has two younger brothers. They are all goalkeepers: Riffi and Over Mandanda.
DR Congo
Hanna Mellemsether

Hanna Mellemsether (født 1959) har doktorgrad i historie fra NTNU. Hun var ansatt ved Sverresborg, Trøndelag Folkemuseum i perioden 2002 - 2009, hvor hun både har vært var prosjektleder for Norsk Døvemuseum (som åpnet 2007) og forskningsleder.
Fra 2009 har hun vært ansatt i MiST Utviklingsenheten hvor hun i tillegg til å ha et ansvar for å følge opp forskningsplanen, også arbeider med kompetanseutvikling, formidling og læring og med tilgjengelighet for alle (Accessibility). Hun er også er styremedlem i Museumsforbundets forskningsseksjon.
Per 2021 arbeider Mellemsether som fagsjef ved Stiklestad Nasjonale Kultursenter og inngår i ledergruppen der.
Mellemsether har publisert verk innenfor afrikansk historie og kvinnehistore og en rekke artikler innenfor museologi.
Beerenberg

Beerenberg er verdens nordligste aktive vulkan og ligger på Jan Mayen. Navnet er nederlandsk og betyr «bjørneberg», og vulkanen fikk navnet sitt av nederlandske sjøfolk på 1600-tallet. Beerenberg er en stratovulkan på den midt-atlantiske rygg. Vulkanen er Norges for tiden eneste aktive vulkan, og hadde sitt siste utbrudd i 1985. Vulkanen hadde et utbrudd fra 20. september 1970. Vulkanen hadde et nytt utbrudd 3. oktober 1970 da lava strømmet mot havet i en 4 km bred front. Utbruddene i 1970 gjorde øya 1 km bredere og 3 km større. Utbruddene avtok i november 1970. Varmen fra utbruddet smeltet store deler av isbreene omkring, noe som skapte flodbølger av smeltevann. Vulkansk støv ble ført med vinden østover og ble observert som mørke skyer i Troms et par dager etter utbruddet begynte. Hele øya er vulkansk, og man trodde fram til 1970 at vulkanen, som har en diameter på 20 km, var utslokt. Etter et stort utbrudd omkring 3000 år f.Kr. hadde ikke sentervulkanen i Beerenberg utbrudd før 1970, den vulkanske aktiviteten i mellomtiden foregikk i mindre sprekker langs skråningen av fjellet. Det er rapportert om utbrudd i 1732 og 1818, men opplysningene er ikke sikre.
Den høyeste toppen på kraterryggen ligger 2 272 meter over havet og kalles Haakon VII Topp. Inntil 2022 var toppens høyde oppgitt til 2277.
(en) Beerenberg – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Didrik Pining

Didrik Pining (født rundt 1428, trolig i Hildesheim, død 1490 eller 1491, trolig i Vardø) var en tyskfødt kaper i dansk tjeneste i kong Hans' første regjeringstid. Trolig var også Pining mannen som kong Hans utnevnte til hirdstjore (høvedsmann) på Island i to perioder fra 1478 til 1481 og igjen fra 1483 til 1490/1491.
I 1487 hadde han ledet en flåteavdeling i Østersjøen som sikret dansk kontroll over Gotland. I 1490 ble han forlenet med Vardøhus.
Pining er mest kjent for rykter om at han på en dansk-portugisisk ekspedisjon på 1470-tallet kom til et land tolket som Newfoundland, nesten tjue år før Columbus nådde Amerika. Det er imidlertid ikke kildegrunnlag for dette.
Noen av påstandene om Pining er kontroversielle fordi kildene er få og delvis motstridende. Fridtjof Nansen gir i sin bok de mest etterprøvbare detaljene om hans liv (In Northern Mists; Arctic Exploration in Early Times).
Jan Jacobszoon May van Schellinkhout

Jan Jacobszoon May van Schellinkhout var en nederlandsk sjømann og oppdagelsesreisende.
May ble født i den lille landsbyen Schellinkhout, rett øst for byen Hoorn i Noord-Holland. Det later til at han var bror av Cornelis Jacobsz May, som var den første lederen i provinssammenslutningen Nieuw-Nederland på østkysten av det nordamerikanske kontinent. De var fettere av Jan Cornelisz May, en sjøfarer som i deres samtid var meget mer kjent, og som ledet flere ekspedisjoner for å utforske Nordøstpassasjen og mellom 1614 og 1617 foretok en jordomseiling sammen med Joris van Spilbergen.
Jan Jacobsz May huskes best for å ha gitt sitt navn til øya Jan Mayen. Som medlem av en ekspedisjon sendt ut av Noordsche Compagnie besøkte May øya i juli 1614. Den meget ansette kartografen Joris Carolus var om bord, og laget en rapport som senere har gått tapt, samt et kart som fortsatt eksisterer. På dette kartet kalte han et av øyas nes for «Jan Meys Hoeck». I 1620 benyttet kartografen Willem Jansz Blaeu navnet på hele øya, selv om to andre nederlandske kapteiner – Jan Jansz Kerckhoff, som seilte for Noordsche Compagnie, men fikk sin økonomiske støtte fra privatpersoner, og Fopp Gerritsz, som seilte hadde engelskmannen John Clarke fra Dunkerque som sin oppdragsgiver – synes å ha ankommet øya en uke eller to før May. De andre kapteinene later til å ha holdt oppdagelsen av øya hemmelig, muligens slik at deres selskaper kunne profittere på den uten å gi fra seg øyas posisjon til konkurrentene. Oppdagelsen gjorde det mulig for det nederlandske selskapet å benytte øya som hvalfangstbase i de neste 35 årene.
Etter Mays oppdagelsesreise i 1614 ble han så sent som i 1623 navngitt som kaptein for et hollandsk krigsskip tilhørende Admiraliteit van het Noorderkwartier.
May fikk en gate oppkalt etter seg i hjembyen Schellinkhout, men han er ellers lite kjent i sitt hjemland, hvor navnet Jan Mayen ofte er antatt å være av norsk opphav.
Luftskipet «America»

Luftskipet «America» var et luftskip fra 1910 som ble bygget av Mutin Godard i Paris for Walter Wellman med tanke på flyvning til Nordpolen.
Nordpolsplanene ble oppgitt og Wellman ville forsøke seg på å krysse Atlanterhavet. Ferden startet I Atlantic City i oktober 1910, vind og vær førte luftskipet sydover i retning Bermuda. Etter 33 timer hadde de seilt 2 200 km. Motorene sviktet og kondensvann bygget seg opp på skipet som ikke klarte den ekstra vekten og sank i havet. Wellman og hans mannskap, inklusive skipskatten kom seg i livbåten og ble berget, men luftskipet sank tilbunns.
Det skulle gå enda åtte år før noen forsøkte å krysse Atlanterhavet luftveien, da Alcock og Brown gjennomførte en vellykket atlanterhavsflyvning.
Luftskipsmuseet på Spitsbergen

Luftskipsmuseet på Spitsbergen ble opprettet gjennom et italiensk-norsk samarbeid. Det ble åpnet i 2008, og initiativtakerne var to svalbardborgere: italienske Stefano Poli og Ingunn Løyning. Åpningen falt sammen med Det internasjonale polaråret og markeringen av at det var 80 år siden Nobiles ekspedisjon.
Museet fokuserer på tre luftskipsekspedisjoner med utgangspunkt fra Svalbard: Walter Wellmans tre mislykkede forsøk med luftskip 1906–10, sist med luftskipet «America» i 1910, Amundsen-Ellsworth-ekspedisjonen i 1926 og Umberto Nobiles ekspedisjon med luftskipet «Italia» i 1928.
Museets første lokaler lå på vestsiden i Longyearbyen, like nedenfor Svalbard kirke. Lokalene har tidligere huset Svalbard museum og hadde før dette vært et grisefjøs. I 2012 flyttet luftskipsmuseet til nye og spesialbygde lokaler i sjøområdet i Longyearbyen, like nedenfor Universitetssenteret på Svalbard.
Blant de utstilte gjenstander finnes et ordensbånd gitt av Italias diktator, Benito Mussolini til Umberto Nobile og deler av luftskipet «Norge»s loggbok.
Ragnarok

Ragnarok (norrønt Ragnarǫkr, «gudenes ende») er i norrøn mytologi, endetiden som består av en rekke betydelige hendelser. Blant annet et stort slag som er forutbestemt, og som til sist fører til at en rekke av de største og viktigste æsene (de norrøne gudene) dør og går under, blant andre Odin, Tor, Frøy, Heimdall og Loke. Sistnevnte Loke står på motsatt side som hærfører av jotnene mot æsene. Det skjer også ulike fryktelige naturkatastrofer, og til sist går verden under ved å synke i havet. Den norrøne mytologien beskrev tre tidsaldrer, først urtiden (tiden før verden ble skapt), deretter tiden hvor æsene og jotnene holdt verden i balanse, og til sist, etter Ragnarok, den nye tiden hvor verden kommer til overflaten på nytt og blir grønn og fruktbar, de overlevende gudene møtes, og verden blir befolket på nytt av to mennesker som har overlevd.
Ragnarok er en viktig hendelse i den norrøne litteraturen i middelalderen, og er et omfattende emne innenfor forskning og teori. Ragnarok er hovedsakelig dokumentert i Den eldre Edda, satt sammen av eldre, tradisjonelle tekster en gang på 1200-tallet, og Den yngre Edda, skrevet i samme tidsrom av islendingen Snorre Sturlason. Et av de viktigste kildene er Voluspå, «Volvens spådom», det mest storslåtte diktet i den norrøne litteraturen, som er en kosmisk visjon av verdensforløpet. I Den eldre Edda og i enkelt dikt i Den yngre Edda er endetiden referert til som «Ragnarok». Begrepet ble popularisert på 1800-tallet av den tyske komponisten Richard Wagner med tittelen av den siste av hans operaer Der Ring des Nibelungen, Götterdämmerung (Ragnarok).
Den gamle Edda forklarer ragnarok gjennom en lang rekke av hendelser. Det første elementet, ragna, er uproblematisk. Ordet betyr "de øverste kreftene, guder". Det andre elementet er litt mer problematisk, ettersom det finnes i to varianter, -rok og rokkr. Geir Zoëga beskrev det som to ulike former tidlig på 1920-tallet, og forklarer ragnarok som "ødeleggelsen av gudene" og ragnarokkr som "demringen av gudene."
Først kommer tre år med krig, så kommer Fimbulvinteren. Tre haner skal gale; en hos æsene, en hos jotnene og en hos Hel. Det blir oversvømmelse og skipet Naglfar sliter seg løs fra fortøyningen. Heimdall blåser i Gjallarhornet. Fenrisulven kommer med ene kjeften nede ved jorden og med den andre ved himmelen, og sluker Odin hel. Vidar (Odins sønn) hevner seg senere på Fenrisulven. Midgardsormen kjemper med Tor. Tor seirer, men orker bare å ta ni skritt før han segner om. Jotnene og Loke samles for å slåss mot æsene. Bare noen få overlever Ragnarok. Yggdrasil og alt annet levende faller, men det skal være starten på en ny jord. Menneskene Liv og Livtrase overlever, og de starter en ny og bedre verden.
Som det heter i Vǫluspá:
Fjorgyn

Fjorgyn eller Fjorgvin (norrønt Fjörgyn, «jord») er beskrevet i Voluspå og Hårbardsljod som moren til guden Tor, sønn av Odin. Tor blir også nevnt som sønn av Lodyn (Hlóðyn) og av Jord (Jörð). Filologene har som regel tolket dette som at Fjorgyn og Lodyn er andre navn på Jord. Men mytologi er sjelden konsekvent og ikke alltid sammenhengende: I Loketretten blir Frigg, Odins hustru nevnt som «Fjörgyns mær», noe som kan tolkes som både «datter» og «møy». Snorre Sturlason nevner at Frigg er Fjorgyns datter, men dette kan være en misforståelse.
Fjorgyn er et hunkjønns navn, men det finnes også et hankjønns navn, Fjorgynn (eller Fjorgvin). Om disse er bror og søster (tilsvarende Frøy og Frøya), eller ektefeller, eller begge deler, er dog usikkert og har gitt store diskusjoner i forskningsverden. De opptrer uansett tidvis som mor til Frigg. En annen tolkning er at Fjorgyn også er et annet navn på Odin. En tredje tolkning at Fjorgyn og Lodyn (og kanskje også Jord) er et annet navn på Frigg. 'Fjör' er et gammelt ord for 'liv', og 'gyn' kan bety kvinne, eller mor.
Om fellesnevneren er Jord (Jörð) opptrer hun som en gudinne, åsynje, og i henhold til Snorre som både datter av og gift med Odin, og nevnes flere steder også som mor til Tor. Navnet gir assosiasjon til en fruktbarhetsgudinne som personifiseringen av jorden og den fruktbare jorden, og er kanskje svært gammel og går tilbake til en kult rundt modergudinnen.
Fjorgyn er attestert i Den eldre Edda og i Eddadiktet Hårbardsljod, vers 56, og i Voluspå, vers 56. I Loketretten i vers 26 er også nevnt. Hun nevnes også i Gylvaginning (kapittel 9) og Skaldskaparmål (kapittel 19) i Den yngre Edda. I kvadene nevnes Fjorgyn tidvis som kjenning for «jord» eller «land».
Hilda Ellis Davidson har teoretisert at Fjorgyn og Fjorgynn kan ha representert et guddommelig par hvor lite informasjon har blitt bevart for ettertiden, tilsvarende med andre mytologiske figurer som Ull og (teoretiserte) Ullin, Njord og Nerthus, og attesterte Frøy og Frøya.
Rudolf Simek har hevdet at Fjorgyn er ganske enkelt et annet navn for Jord ettersom hun ikke opptrer i Den yngre Edda som en særskilt gudinne. At hun heller ikke opptrer andre steder i skaldekvadene «som vil være forventet som et rent litterært alternativ til Jord kan man merke seg.»
Det har blitt fremmet teorier om at Fjorgyn kan representere en forlengelse av en tidligere ureuropeisk gud/gudinne for torden eller regn grunnet indoeuropeiske lingvistisk forbindelse mellom norrøne Fjorgyn, den hinduistiske regnguden Parjanya, den litauisk guden Perkūnas, og den slaviske guden Perun.
Fulla

Fulla (av adjektivet «full», her tolket som «overflod») var i norrøn mytologi en åsynje, som omtales i Grimnismål der hun er i tjeneste hos Odins kone, gudinnen Frigg. I Grimnismål fortelles at Frigg sendte sin fostersønn Geirrød en advarsel med Fulla som budbringer. Odin var nemlig underveis i forkledning for å undersøke om Geirrød var så gjerrig mot gjestene sine som Frigg hadde påstått. Frigg ba derfor Geirrød passe seg for en trollkyndig mann som kunne kjennes på at ingen hund torde gå løs på ham.
Fullas oppgaver er å bære Friggs skrin og stelle hennes skotøy. Fulla er kjent for sitt hodebånd av gull. Uttrykket «Fullas hodebånd» er derfor en kjenning for «gull», som opplyst i Skaldskaparmål.
I sørgermansk mytologi heter hun Volla (uttale: Folla, av tysk voll = full). Volla nevnes i «andre merseburgerformel» om Odins helbredelse av Balders fole som Frøyas søster:
Alfred Georg Ludvig Lehmanns oversettelse fra 1896:
Rasmus B. Anderson

Rasmus Bjørn Anderson (født 12. januar 1846, død 2. mars 1936) var en norsk-amerikansk forfatter, filolog og diplomat.
Han ble født i Albion i Wisconsin i USA av norske foreldre som emigrerte fra Sandeid/Vikedal i Ryfylke. Foreldrene var kvekersympatisører som ledet de norske immigrantene til USA i 1836.
Andersson var professor ved University of Wisconsin-Madison fra 1867 til 1883, og grunnla instituttet for skandinaviske studier der, det eldste i sitt slag ved et amerikansk universitet.
Rasmus B. Anderson grunnla også forlaget Norrœna Society, som fokuserte på å utgi oversettelser av tekster knyttet til «the History and Romance of Northern Europe». Han skrev en rekke bøker med skandinaviske temaer, og oversatte også flere verk fra skandinavisk til engelsk, blant annet verk av Bjørnstjerne Bjørnson.
Fra 1885 til 1889 var Anderson USAs ministerresident og generalkonsul i Danmark. Da han kom tilbake til USA i 1889 ble han redaktør for den norskspråklige ukeavisen Amerika (1898–1922)
Andersons bok America Not Discovered by Columbus bidro i avgjørende grad til å popularisere kunnskapen om at vikingene var de de første europeerne som oppdaget Amerika. Anderson startet en bevegelse for å ære Leiv Erikson med en offisiell minnedag i USA. Takket være dette arbeidet ble Leif Erikson Day en offisiell minnedag i hans hjemstat Wisconsin og flere andre amerikanske delstater. Flere årtier etter hans død ble det en minnedag i hele USA gjennom president-proklamasjon i 1964.
Arkeologisk geofysikk

Arkeologisk geofysikk er en samlebetegnelse på en rekke forskjellige fjernmålingsteknologier som lar arkeologer dokumentere og visualisere arkeologiske lag, anlegg og strukturer uten å måtte ty til fysiske inngrep i bakken. Det finnes en rekke metoder som faller inn under dette begrepet, og av disse er det særlig magnetisk prospektering, elektriske motstandsmålinger og georadar som har vist seg å være spesielt nyttige inn mot arkeologiske problemstillinger.
Svein Vatsvåg Nielsen

Svein Vatsvåg Nielsen (født 1986) er en norsk arkeolog. Han har for det meste arbeidet med steinalderen i Norge og Nord-Europa. Nielsen er ansatt ved Stavanger maritime museum.
Nielsen tok mastergrad i arkeologi ved NTNU i 2011 med oppgaven Fra komité til kontrovers: Kritiske passasjer fra omorganiseringen av norsk kulturminneforvaltning. Han oppnådde doktorgrad i arkeologi ved Kulturhistorisk Museum i Oslo og Institutt for arkeologi, konservering og historie ved Universitetet i Oslo i 2022 med avhandlingen In the wake of farming: Studies of demographic and economic variability in southern Norway in the period 4500-1700 BCE. Han har spesialisert seg innen arkeologisk teori og kvantitative metoder gjennom flere vitenskapelige artikler.
I studiene hans av neolittisk tid i Norge, støtter Nielsen hovedsakelig en forklaringsmodell som antar at jordbruk og fehold først ble introdusert av innvandrende grupper fra Sør-Skandinavia. Ett av hovedargumentene for denne modellen er at demografiske data tilsier en befolkningsvekst i århundrene etter ca. 4000 f.Kr. som ikke kan forklares av intern utvikling blant jeger-sankere. Ifølge Nielsen er svakhetene ved denne modellen er mangler i de arkeologiske kildene av direkte daterte korn og bein fra tamdyr fra den tidlige Traktbegerfasen, dvs. 4000-3500 f.Kr., i Norge. Nielsen har støttet og nyansert den eldre teorien til Erik Hinsch, om at jordbruket ble introdusert to ganger i Norge - først i Traktbegerfasen og senere i senneolittisk tid - og at det i tiden imellom foregikk en såkalt de-neolitisering.
Nielsen har deltatt i offentlig debatt blant annet om flyktningkrisen i 2018 og i 2025 om fødselstallene 2025.
Brit Solli

Brit Solli (født 23. september 1959) er en norsk arkeolog, oppvokst i Molde.
Siden september 2005 har Solli vært professor i middelalderarkeologi og samlingsansvarlig for den middelalderarkeologiske samlingen ved Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo. I perioden august 2012 til juli 2015 hadde Solli permisjon fra sin stilling ved UiO for å være vitenskapelig leder for Senter for grunnforskning (Centre for Advanced Study, CAS) ved Det Norske Videnskaps-Akademi.
Solli avla magistergraden i nordisk arkeologi ved Universitetet i Oslo i 1988. Hun var ansatt som førstekonsulent og senere rådgiver hos Riksantikvaren 1988 -1989. I perioden 1990 -1993 var Solli universitetsstipendiat ved Universitetets Oldsaksamling, UiO.
Solli disputerte i 1994 for dr.art. graden med avhandlingen Narratives of Veøy. An Investigation into the Poetics and Scientifics of Archaeology. Avhandlingen omhandler grunnlagsteoretiske problemer i arkeologi eksemplifisert ved en studie omkring det middelalderske kjøpstedet på Veøya i Romsdal. Drøfting av problemstillinger omkring arkeologiens poetikk og kildekritikk, samt inkommensurabiliteten mellom de folkloristiske fortellinger og de arkeologiske fortellinger utgått fra Veøy står sentralt i avhandlingen.
Fra januar 1994 – april 1996 var Solli ansatt hos Riksantikvaren, fra mai 1995 som Riksantikvarens FoU-rådgiver. Fra april – oktober 1996 var Solli førsteamanuensis ved Vitenskapsmuseet, NTNU. I perioden november 1996 – august 2005 var hun førsteamanuensis/professor ved Institutt for arkeologi ved Universitetet i Tromsø. Hun har hatt professorkompetanse siden 2002.
Solli ledet i perioden 1999 – 2002 utgravninger av et langhus fra middelalderen på Borg i Lofoten. Utgravningene viste at tradisjonen med å bygge langhus med en bærende konstruksjon av jordgravde stolper også eksisterte langt utover i middelalderen. Solli gjenopptok undersøkelser på Veøya i 2006 der det ble gravd frem rester etter et kaianlegg i Nordvågen datert til høymiddelalderen. I 2011 ble det foretatt geofysiske undersøkelser på Veøya. Solli har siden 2009 samarbeidet med arkeologer i Oppland fylkeskommune og Vitenskapsmuseet ved NTNU om sikringen av – og forskning omkring - gjenstander knyttet til forhistorisk reinsjakt som, på grunn av klimaendringene, smelter frem fra snøfonner i høyfjellet.
Sollis vitenskapelige publikasjoner omhandler et bredt tematisk spekter: Arkeologiens idéhistorie, kulturteori, kulturminnevern, religionsarkeologi, overgangen fra hedendom til kristendom i Norge, tidlige urbaniseringsprosesser, utveksling og handel, kulturarv og klimaendringer.
Solli har vært medlem av følgende tidsskriftredaksjoner:
Editorial Board :
Hun har også vært gjesteforsker ved University of California – Berkeley og University of New South Wales - Sydney.
Solli mottok i 1992 Stiftelsen Romsdal Fellesbanks kulturpris for arbeidet med – og formidlingen av – de arkeologiske undersøkelsene på Veøya.
Anne Stalsberg

Anne Johanne Stalsberg (født 22. april 1943) er en norsk arkeolog og førsteamanuensis ved Vitenskapsmuseet ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet.
Stalsberg avla i 1974 mag.art.-graden i nordisk arkeologi ved Universitetet i Oslo. Hun har også hatt studieopphold i Sovjetunionen, Russland og Ukraina og var fra 1967 til 1968 ved Lomonosov-universitetet i Moskva.
Stalsberg er kjent for sin forskning på vikingtidens kvinner, særlig gjennom artiklene «The interpretations of women’s objects of Scandinavian origin from the Viking Period found in Russia» (1987) og «Women as actors in North European Viking Age Trade» (1991).
Aase Simonsen

Aase Simonsen (født 1962) er en norsk politiker (H). Hun var ordfører i Karmøy (2011–2015) og stortingsrepresentant (2020–2021).
Aase Simonsen ble i 2016 markedssjef i Norwegian Maritime Services (NMS).
Hun var ordfører i Karmøy kommune fra 2011 til 2015. Hun hadde fra før sittet en periode i kommunestyre og formannskap samt i fylkestinget i Rogaland. Fra 2019 er hun medlem av fylkestinget og kommunestyret, og varamedlem av formannskapet. Hun varslet at hun trekker seg fra politikken i 2022.
Hun var 2. vararepresentant til Stortinget fra Rogaland i perioden 2017–2021. Fra 24. januar 2020 møtte hun fast som vara for statsråd Tina Bru. Hun møtte samlet i to år og 164 dager som stortingsrepresentant.
Jan Mayen-klassen

Jan Mayen-klassen er en klasse av kystvaktskip som er under bygging ved Vard Langsten i Tomrefjord for bruk i den norske Kystvakten. Det er bestilt tre skip i klassen. Skipene skal erstatte Nordkapp-klassen og anskaffelsen gjennomføres av Forsvarsmateriell.
Skipene er planlagt levert mellom 2022 og 2024. Det første skipet ble døpt 16. november 2022.
Skipene har en lengde på 136,40 meter, en bredde på 21,40 meter og et deplasement på 9 612 tonn. Maksimalhastigheten er 22 knop. Skipene skal kunne klare seg åtte uker til sjøs uten etterfylling av drivstoff og andre forsyninger, og får polarklasse 6 som betyr at fartøyet kan operere i førsteårsis med innblanding av flerårsis.
Fartøyene bygges for operasjoner i arktiske strøk. Helikopterdekket, kanondekket, bakken og brofronten er utstyrt med varmekabler for å forhindre ising som kan oppstå når sjø og sjøsprøyt treffer kaldt stål.
Av hensyn til beredskap og forsyningssikkerhet, og for å sikre kompetanse i Norge, var det kun norske verft som fikk delta i konkurransen om kontrakten.
Skrogene til Jan Mayen-klassen bygges på Vard Groups skrogverft i Romania. Etter at skrogene er ferdig blir de slept til Vard Langstein i Tomrefjorden for utrustning, testing og ferdigstilling. Det første fartøyet, KV «Jan Mayen», ble døpt i november 2022.
Skipene er utstyrt med en aktiv, skrogmontert, inntrekkbar sonar fra Kongsberg Maritime, som hovedsakelig er utviklet for antiubåtkrigføring.
Liste over den Kongelige Norske Marines skip

Dette er en liste over skip som tilhører eller har tilhørt Sjøforsvaret. Fartøyene står i alfabetisk rekkefølge, under type og om de er i operativ bruk i dag, eller som tidligere fartøyer.
Årstall i parentes bak skipene refererer ikke nødvendigvis til året skipet ble sjøsatt og hugget opp, men hovedsakelig til årene skipet var i tjeneste i Marinen.
Oppdater
Flere typer og forskjellig konstruksjon. Marinen hadde standardtegninger, men disse ble ikke alltid fulgt – Herman Brunchorst i Bergen bygget blant annet en egen type.
Langskip

Langskip er et samlebegrep for skip som i hovedsak er rodd (roskip) og som er lange og smale med en grunn kjøl. Denne typen skip har vært benyttet av flere ulike folkeslag.
For å regnes som langskip, må lengden være minst 15 meter.
De norrøne langskipene var i vikingtiden store åpne båter med klinkbygde skrog, som regel av eik, kraftig grunn kjøl, ofte høye stavner (særlig foran), mange årepar, sideror i bakstavnen, mast midtskips og rektangulært råseil, og faste tofter over dekk. Dette var typisk skip som gikk lett i sjøen og hadde lange, smekre linjer.
Langskipene (film)

Langskipene (orig: The Long Ships) er en engelsk-jugoslavisk eventyrfilm fra 1963. Filmen er meget løst og knapt gjenkjennbart basert på den populære, svenske romanen Röde Orm, skrevet av forfatteren Frans G. Bengtsson.
Historien sentrerer seg om en enorm gylden bjelle som heter "stemmens mor" som kanskje ikke eksisterer. Maurer-kongen Aly Mansuh (spilt av Sidney Poitier) er overbevist om at den faktisk eksisterer. Han planlegger å reise på en ekspedisjon for å lete etter den. Når en nordboer, Rolfe, gjentar denne historien, antyder han at han vet plasseringen. Han blir grepet av Mansuhs håndlangere, og ført til avhør. Rolfe insisterer på at han ikke vet mer enn selve legenden, og at det sannsynligvis bare er et myte. Han klarer å stikke av, før avhør skal fortsette under tortur.
Etter at han kom hjem avslører Rolfe til sin far Krok og bror Orm at han virkelig hørte bjellen den natten skipet hans ble ødelagt i Afrika. Imidlertid har Rolfes far blitt fattig etter å ha brukt en formue på å bygge et begravelseskip til den danske kongen, Harald Blåtann, som deretter nekter å betale. Rolfe og Orm stjeler skipet, og leier en rekke berusede vikinger som mannskap. For å hindre at Harald dreper faren i hevn etter tyveriet, tar han også kongedatteren som gissel. Harald erklærer at han vil innkalle hvert langskip han kan finne, og redde datteren. Etter å ha blitt angrepet og tatt til fange av maurerne blir de dømt til henrettelse. Mansuh møter Rolfe igjen, og krever å vite hvor "stemmens mor" er.
Knarr

Knarr er en nordisk betegnelse på en båttype som ble brukt i vikingtiden. Knarrene var lasteskip med et bredere, dypere og kortere skrog enn langskip og kunne ta desto mer last og manøvreres med mindre mannskap. Som andre nordiske skip i vikingtiden var knarren klinkbygd.
Ordet er lånt fra det norrøne ordet knorr i formen knarr, av sammensetningsformen knarr-, jamfør genitivsformen knarrar. Ordet finnes i flere stedsnavn langs kysten, eksempelvis Knarrvik i Lindås, Knarrberg på Nøtterø og Knarrlagsund på Hitra.
Vikingskipet ga i 1940-årene navn til en robust seilbåt, Knarr (kjølbåt), konstruert av Erling Kristofersen og H. Aall.
Knarrene var handelsskip bygd for å romme last og er bredere og dypere enn langskipene, som var bygd for krigføring, Langskip kunne både roes og seiles, mens knarrer nesten utelukkende var bygd for seilas, selv også de var utstyrt med årer. Uten tvil var knarren den vanligste og viktigste av vikingtidens skipstyper.
Vikingene var ikke bare overfallsmenn og krigere, de var også handelsmenn, og det var ikke minst i den forbindelse knarren ble brukt. Denne skipstypen transporterte handelsvarer som hvalrosstenner, ull, tømmer, korn, pelsverk, treller, honning og våpen. De fleste av vikingenes seilaser til Island, Grønland og Vinland ble foretatt med knarrer; i slike skip kunne man få med såvel husdyr som alt annet som trengtes.
I Roskildefjord i Danmark er den best bevarte knarren funnet. Den betegnes som Skuldelev 1, og kan sees i Vikingskipsmuseet i Roskilde. Denne blir brukt som forbilde når det bygges kopier i vår tid.
Den best kjente kopien er «Saga Siglar» som ble bygget (ca. 1983) i Bjørkedalen på Sunnmøre. Den ble seilt jorden rundt, for til slutt å forlise i Middelhavet. Som erstatning ble Borgundknarren bygget, et skip som tilhører Sunnmøre Museum. Vikingskipsmuseet i Roskilde har bygget kopien Ottar af Roskilde og denne er bygget med så stor overensstemmelse med en knarr fra vikingtiden som mulig, med hensyn til materialbruk og håndverk.
Klåstadskipet er den best kjente knarren funnet i Norge.
En kopi av Klåstadskipet, som har fått navnet «Saga Farmann», ble sjøsatt på Vikingodden i Tønsberg 6. september 2018. Etter planen skulle skipet ut på en ferd langs norskekysten til Kvitsjøen og deretter på russiske elver til Svartehavet og Miklagard. Etter besøket i Istanbul skulle skipet seile gjennom Middelhavet og tilbake til Norge. Turen skulle etter planene starte i 2020 og ta fem år. Planene ble revidert slik at man seiler gjennom Tyskland i retning Svartehavet.
Havhingsten fra Glendalough

Havhingsten fra Glendalough ("The Sea Stallion from Glendalough" or just "Sea Stallion") is a reconstruction of Skuldelev 2, one of the Skuldelev ships and the second-largest Viking longship ever to be found. The original vessel was built in the vicinity of Dublin around 1042, using oak from Glendalough in County Wicklow, Ireland, hence the ship's name. The reconstruction was built in Denmark at the shipyard of the Viking Ship Museum in Roskilde between 2000 and 2004 and is used for historical research purposes.
The ship is a war machine, built to carry many warriors at high speed. It is a bold design, both heavy and strong enough to carry its 112 m sail, but also sufficiently light and long to be rowed by a crew of 60 — a compromise between strength and lightness.
The ship has been used during the production of historical fiction television series The Last Kingdom.
The voyage from Roskilde to Dublin and in 2007-2008 was the culmination of many years of work, and the most ambitious archaeological experiment the museum has ever carried out.
A return voyage to Dublin took place over the summer of 2007. The ship left Roskilde Harbour on 1 July and arrived in Dublin on 14 August.
She was put on display in the Collins Barracks, the Decorative Arts and History building of the National Museum of Ireland, from 17 August 2007 until 29 May 2008. She was then moved to the Grand Canal Dock to be prepared for the journey back to Roskilde on 29 June 2008, and shortly afterwards the National Bank of Denmark issued a 20-kroner commemorative coin in celebration of the event.
The Sea Stallion is lying in the Museum Harbour. The longship is easy to recognize with its characteristic blue, red and yellow strakes.