davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Playa Langosta

Playa La Angosta, también conocida como Langosta, está ubicada en el puerto de Acapulco, Guerrero, en el sur de México. Consiste en una pequeña penetración del mar hacia tierra siendo limitada hacia el sur por el cerro del Patal y hacia el norte por el Cerro de la Pinzona también conocido como los Dragos,​ dichos acantilados la protegen del alto oleaje del Océano Pacífico. Se encuentra muy cercano a la La Quebrada y Sinfonía del Mar, puntos turísticos de gran importancia en el puerto. Su nombre se debe a la extracción de langosta que se hacía en dicha playa.​
Se localiza sobre la avenida Adolfo López Mateos de la ciudad, dentro de la zona turística denominada como Acapulco Tradicional, aproximadamente a 2 km de a la plaza Álvarez del zócalo de la ciudad.
En el área de restaurantes se puede degustar de platillos típicos del lugar y mariscos frescos. Por su privilegiada vista al Océano Pacífico, es famosa por sus puestas de sol.
Cayo Levantado

Cayo Levantado, es un islote en la bahía de Samaná, que pertenece a la familia Thallinger Carmona, al noreste de la isla Santo Domingo en la República Dominicana. Se trata un destino turístico conocido en ese país. El Aeropuerto más cercano, el de Samaná, está a 68 kilómetros, además la isla posee un hotel.​ Posee alrededor de 1 kilómetro de extensión.​ Tiene una vegetación de bosque húmedo y playas de arena blanca. En este precioso islote se podrá disfrutar de buenas comidas, mariscos frescos y cocteles cómo la piña colada y el coco loco ofrecidos por sirvientes en el lugar en bares y restaurantes. Los dueños dicen que el resort genera cerca de 500000 dolares al mes, cuenta con una mega villa don de se alojan los dueños Gunther Thallinger y Altagracia Carmona.
Arroz con mariscos

El arroz con mariscos o a la marinera es un plato típico latinoamericano popular en países como Colombia, Ecuador y Perú.
También se conoce como arroz marinero o a la marinera. Su consumo y preparación se encuentra a lo largo de las costas Caribe y Pacífica. Se acompaña con patacones, papas fritas, yuca frita o cocida y ensalada. En la preparación se utilizan mariscos como camarón, calamar, pulpo, jaiba, mejillones, langostinos, langosta, piangua (en el Pacífico), pescado, caracol, almeja, tortuga (en La Guajira), entre otros. En la Costa Caribe, por lo general se prepara en leche de coco o en caldo de pescado.
Es típico de la costa, formando parte de festivales gastronómicos, por ejemplo en el puerto del Callao,​ y en bufés de restaurantes locales.​ Junto al ceviche y la jalea, el arroz con mariscos es uno de los platos marinos más populares en el Perú y suelen consumirse en forma conjunta.
Inmigración peruana en México

La inmigración peruana en México se realizó desde la época colonial española en el territorio mexicano. En la década de 1970, muchos intelectuales peruanos llegaron a México solicitando asilo político, del mismo modo que lo hicieron otros latinoamericanos, como chilenos, argentinos y uruguayos. Hoy en día, destacan comerciantes, músicos, estudiantes y académicos peruanos que se establecieron indefinidamente en el sur de la Ciudad de México y su zona metropolitana. La mayoría de peruanos que viajan temporalmente a México, lo hacen por negocios y turismo. Según el censo del año 2020, hay 8.670 ciudadanos peruanos residiendo en México.​
Los primeros sudamericanos que llegaron al México independiente provenían de Chile y Perú, quienes pasaban por el puerto de Acapulco y Puerto Ángel, para comprar provisiones, durante el auge de la fiebre del oro de California, a mediados del siglo XIX. Algunos migrantes chilenos y peruanos se quedaron y echaron raíces culturares entre las poblaciones costeñas del Pacífico sur mexicano, desde Oaxaca hasta la Península de Baja California.
En 1973, numerosos sudamericanos escaparon de la persecución política de las dictaduras militares buscando asilo político en México, acompañados de chilenos, uruguayos, argentinos y peruanos que huían de persecuciones llevadas a cabo por sus respectivos gobiernos. Los centros educativos de nivel superior de México sirvieron de plataforma para resguardar su estancia dentro del país.
Un posible aporte que la cultura peruana podría tener en México es el ceviche. Aunque el ceviche mexicano es distinto de la versión peruana; se piensa que este platillo podría haber venido de Perú. Este dato es discutible ya que también se teoriza que esta cierta forma de preparar el ceviche en México, podría haber venido de la Polinesia durante las rutas españolas entre México y Filipinas.​
La embajada del Perú en México no solo se encarga de proteger a los ciudadanos peruanos que residen en el país de manera temporal o definitiva.
Producto de la creación de la Alianza del Pacífico, bloque comercial que integran Chile, Colombia, México y Perú, que pretende la integración entre los países miembros, la Secretaría de Relaciones Exteriores de México, anunció el 9 de noviembre de 2012 la supresión de visas para ciudadanos peruanos y colombianos, los ciudadanos chilenos ya eran exentos de este requisito para entrar al país.
Fuente: Estadísticas históricas de México 2009 y Censo de Población y Vivienda 2010
Día Nacional del Ceviche

El Día Nacional del Ceviche es una fiesta de carácter nacional que se celebra en Perú cada 28 de junio, en reconocimiento a uno de los platos más representativos de la gastronomía peruana.​​ La declaratoria se realizó mediante Resolución Ministerial 708/2008 del Ministerio de la Producción, publicada el 18 de septiembre de 2008 en el Diario Oficial El Peruano.​
En el Perú, el cebiche es oficialmente reconocido como «Patrimonio Cultural de la Nación»,​ conforme lo establece la Resolución Directoral Nacional N.º 241/INC del Instituto Nacional de Cultura, emitida el 23 de marzo de 2004 y publicada en el Diario Oficial El Peruano, al considerarse históricamente como uno de los platos principales de la gastronomía nacional.​
La fecha para la celebración fue escogida para fomentar el consumo sostenible de este plato bandera hecho a base de pescados de la costa del Pacífico, ya que su producción se reduce en los meses del invierno austral.​
Peruvian Mexicans

Peruvian Mexicans are Mexican citizens of Peruvian ancestry. Peruvian immigration to Mexico was carried out since the Spanish colonial period in the Mexican territory. In the 1970s, many Peruvian intellectuals came to Mexico for political asylum, in a similar way of how other Latin Americans did, such as Chileans, Argentines and Uruguayan. Today, Peruvian merchants, musicians, students and academics stand out who have settled indefinitely south of the capital. Most Peruvians who travel temporarily to Mexico do so for business and tourism. According to the 2020 census, there are 8,670 Peruvian citizens residing in the country.
The first South Americans to arrive in independent Mexico came from Chile and Peru, who passed through the ports of Acapulco and Puerto Ángel, to buy supplies during the boom of the California Gold Rush in the mid-19th century. Some Chilean and Peruvian migrants stayed and put down cultural roots among the coastal populations of the Mexican Pacific coast, from Oaxaca to the Baja California Peninsula.
In 1973, numerous South Americans escaped the political persecution of the military dictatorships by seeking political asylum, accompanied by Chileans, Uruguayans, Argentines and Peruvians fleeing persecutions carried out by their respective governments. Higher education centers in Mexico served as a platform to protect their stay within the country.
A possible contribution that Peruvian tradition could have in Mexico is Ceviche. Although Mexican ceviche is different from the Peruvian version; it is thought that this dish could have come from Peru. The data is debatable since it is also theorized that this certain way of preparing ceviche in Mexico could have come from Polynesia during the Spanish routes between New Spain and the Philippines.
Bicyclette Cookshop

Bicyclette Cookshop is a restaurant in Naples, Florida, specializing in New American cuisine. Located at 819 Vanderbilt Beach Road in the Pavilion Shopping Center, it opened on November 15, 2023, and is owned by executive chef Kayla Pfeiffer and restaurateur Louie Mele. The restaurant is recognized for its creative menu, featuring small plates, shareables, and entrees that utilize fresh, local ingredients.
Bicyclette Cookshop occupies the former site of Fit & Fuel Café, a cyclist-friendly eatery previously owned by Mele. In August 2023, renovations began to transform the space into a venue reflecting Pfeiffer's culinary vision, with the restaurant opening to the public in November 2023. Pfeiffer, who has worked at establishments such as The French Brasserie and Bar Tulia, sought to blend traditional and modern culinary elements. The name "Bicyclette," French for "bicycle," references Mele's ownership of the neighboring Naples Cyclery, while "Cookshop" underscores Pfeiffer's contemporary approach.
In January 2024, Pfeiffer won the season finale of the Food Network series Chopped. She was also named a semifinalist in the "Emerging Chef" category of the James Beard Foundation Awards in 2025, a notable recognition in the culinary field. In February 2025, Bicyclette Cookshop was included in USA Today's Restaurants of the Year list for its innovative cuisine and impact on the Naples dining scene.
Bicyclette Cookshop's menu focuses on New American cuisine, offering small plates and shareables such as zucchini blossoms stuffed with ricotta and nduja, alongside entrees like chicken schnitzel. The restaurant incorporates seasonal, locally sourced ingredients, reflecting Pfeiffer's training at The Culinary Institute of America. The interior features modern design elements with wood tones and neutral colors, fostering a casual yet refined atmosphere. It serves lunch and dinner daily, with outdoor seating and a full bar available.
Bicyclette Cookshop has been well-received for its inventive dishes and welcoming environment. Critics have commended Pfeiffer's ability to reinterpret comfort food with a sophisticated twist. Its designation as one of USA Today's 2025 Restaurants of the Year underscores its growing reputation. Popular menu items among patrons include the zucchini blossoms, ceviche, and soft serve dessert with olive oil.
Casa Zoraya

Casa Zoraya is a family-operated Latin American and Peruvian restaurant in Portland, Oregon, United States. It opened in north Portland's Piedmont neighborhood in 2018 and has garnered a positive reception, especially for its ceviches.
The family-owned and operated Latin American restaurant Casa Zoraya is on Lombard Street in north Portland's Piedmont neighborhood. It operates in a renovated house and has a back patio with lights and plants. The restaurant serves Peruvian cuisine such as ají de gallina, causa de camarón, ceviche de pescado (among many other varieties), chicharron de puerco, empanadas, fried calamari, and lomo saltado criollo. Desserts include alfajores, cholitas, and picarones. Drink options include Pisco sours and other cocktails.
Zoraya Zambrano, who was previously a chef at Andina, opened Casa Zoraya with Gary Marmanillo in May 2018.
Willamette Week's restaurant critic Michael C Zusman said Casa Zoraya, Master Kong, and OK Omens were Portland's best new restaurants of 2018. The newspaper has also recommended Casa Zoraya ceviche, vegetables with ají, and lomo saltado criollo. In 2019, Krista Garcia of The Infatuation wrote, "This casual Peruvian spot serves creative takes on things like ceviche and lomo saltado that we like a lot, and the best way to keep the bill down is to come with a few people and split a bunch of dishes." Brooke Jackson-Glidden included the ceviche carretillero in Eater Portland's 2020 overview of "healthy Portland restaurant plates that don't feel like a bummer". Casa Zoraya was also included in the website's 2024 list of the city's 38 best restaurants and food carts. Eater Portland has recommended the restaurant for its ceviche, its seafood options, and its patio. In 2024, Casa Zoraya was included in The Oregonian's list of Portland's 25 best patios and rooftop bars for sun, Tasting Table's overview of the city's 40 best restaurants, and Time Out Portland's list of the city's 24 best restaurants.
Top Chef Masters season 1

The first season of the American reality competition show Top Chef Masters was broadcast on Bravo. It is a spin-off of Bravo's hit show Top Chef. In the first season, 24 world-renowned chefs competed against each other in weekly challenges. The program took place in Los Angeles. In the season finale that premiered on August 19, 2009, Rick Bayless was crowned Top Chef Master.
There are 24 chefs competing in Top Chef Masters. In elimination order the contestants are:
^1 Rick Moonen and Nils Norén tied for second with 17 Stars each.
In each episode, the chefs compete to win money for their charity. The Elimination Round winners are awarded cash donations ($10,000) for their charities. For each of the first six episodes, only four chefs compete out of the twenty-four and one of the four chefs moves forward to the Champions Round. Episode format: Each episode consists of a Quickfire and an Elimination challenge. The Quickfire is a short, simple challenge that can vary from cooking, tasting or a food-related task (e.g., peeling a certain amount of apples to certain quality standard in a limited amount of time). The Elimination challenge is a more complex challenge which usually requires cooking a meal for many people with certain requirements. The chefs are scored based on how well they execute in the Elimination and Quickfire challenges. Scoring: The Quickfire is scored on a scale of one to five stars, and the Elimination challenge is scored on a scale of one to 20 stars (five stars given by the tasters, and fifteen given by the three critics). A chef can thus win a maximum of 25 stars. The chef with the most stars at the end of both challenges is considered the winner and moves on to the Champions Round. The six total winners then meet up for the final four weeks when one person will be eliminated in each episode until the finale where one winner is crowned Top Chef Master. The winning chef receives $100,000 for his or her designated charity.
Christopher Lee, Hubert Keller, Michael Schlow, and Tim Love are the first group of chefs competing for one spot in the Champions Round.
Elizabeth Falkner, Graham Elliot Bowles, Suzanne Tracht, and Wylie Dufresne are the second group of chefs competing for one spot in the Champions Round.
Cindy Pawlcyn, Ludo Lefebvre, Rick Bayless, and Wilo Benet are the third group of chefs competing for one spot in the Champions Round.
Anita Lo, Douglas Rodriguez, John Besh, and Mark Peel are the fourth group of chefs competing for one spot in the Champions Round.
Lachlan MacKinnon-Patterson, Michael Chiarello, Nils Norén and Rick Moonen are the fifth group of chefs competing for one spot in the Champions Round.
Art Smith, Jonathan Waxman, Michael Cimarusti and Roy Yamaguchi are the sixth and final group of chefs competing for one spot in the Champions Round.
Rick Bayless won the title of Top Chef Master and the $100,000 to his charity, Frontera Farmer Foundation.
Oceanique

Oceanique is a fine dining gourmet French-American cuisine restaurant in Evanston, Illinois that serves seafood. Oceanique has consistently been ranked as the number one seafood restaurant in the Chicago metro area by the Zagat Guide. "Make It Better Magazine" deemed it the best fine dining restaurant in 2014 and awarded them with the "Best of the North Shore" prize. It opened in 1989. Mark Grosz is the head chef and owner. It is located at 505 Main Street, two blocks from the Main St. 'L' Station. Oceanique has an adjoining outdoor patio that customers can use, weather permitting.
Oceanique's menu, which consists solely of dinner selections, is subject to change daily due to the freshness and availability of the fish. The fish used are freshwater fish found in the Great Lakes Although Oceanique's specialty is seafood, the menu does include other meat, vegetarian, and vegan options. The cooking style is French, reflecting chef Mark Grosz's three-year training under Jean Banchet of Le Francais'. Mark Grosz also leanrned in Hong Kong and France. The dishes also incorporate many Asian and Latin ingredients.
The dishes are prepared using local, organic produce and seafood from green-friendly suppliers such as Supreme Lobster. The restaurant offers dishes off an à la carte menu but also offers a seasonal seven-course tasting menu. Both options are accompanied by an amuse-bouche interspersed throughout dinner, and sorbets of varying flavors as intermezzos. The bar menu includes lobster sandwiches, Maine pemaquid oysters, market ceviche, and poached shrimp.
Oceanique is known for its extensive wine collection of nearly 900 wines, including rare Champagne, Burgundy, Bordeaux, and California Cabernet. The reserve library includes well-known labels such as Domaine de la Romanée-Conti, Angelo Gaja, and Domaine Leroy. As a result, Oceanique has consistently won the Wine Spectator Magazine's "Best of Award of Excellence" every year since 1993. Oceanique offers wine-paired dinners that come in three levels and at varying prices: the Introductory Cru Pairing, the Intermediate Cru Pairing, and the Grand Cru Pairing.
Oceanique underwent significant remodeling in July 2013 during its annual summer closure. They went from what "Make it Better Magazine" calls a "country-French look and billowing draperies" to a more contemporary look. Oceanique consists of two dining rooms, with the West Room as the main dining room and the East Room as the room that customers walk into when they enter through the door. The bar is located in the East room. After the remodel, the bar area changed and added "a communal trestle table" that provides an extension of the bar to accommodate customers who want a drink and to eat a small plate or two. It also provides a waiting area.
Pleah sach ko

Pleah sach ko (Khmer: ភ្លាសាច់គោ) is a Cambodian ceviche consisting of thinly sliced raw beef cured in lime juice flavoured with palm sugar, lemongrass and garlic, mixed with shallots, bean sprouts, mint and Asian basil leaves in a dressing made out of prahok, fish sauce, lime juice, palm sugar, garlic and bird's eye chilli, and garnished with roasted peanuts.
کباب

کباب پکے ہوئے گوشت کی مختلف اقسام ہیں، کباب مشرق وسطی کا پکوان ہے اس کی کئی اقسام ایشیا میں خاص طور پر مشہور ہیں اے کے علاوہ کباب دنیا بھر میں کھائے جاتے ہیں۔ بھارتی انگریزی، اور مشرق وسطی کی زبانوں میں، ایشیا کے دیگر حصوں میں اور عالم اسلام میں، کباب بھنے ہوئے گوشت کے لیے استعمال ہونے والی ایک وسیع اصطلاح ہے۔ اگرچہ اکثر کباب کو پرو کر پکایا جاتا ہے، لیکن سبھی اقسام کے کباب ایک ہی طریقے سے نہیں پکائے جاتے۔ کباب کٹے ہوئے گوشت، قیمے یا آبی غذا (سی فوڈ) کے ہو سکتے ہیں، کبھی کبھار پھل اور سبزیوں کو بھی شامل کیا جاتا ہے; کباب کو آگ میں سیخ میں پرو کر یا کوٹے ہوئے گوشت کو لوہے کی انگیٹھی پر سیخ میں پرو کر یا لوہے کی جالی پر ڈال کر کوہلون کی گرمائش سے یا قیمے کی ٹکیہ بنا کر تلائی کے کھلے برتن میں تیل، گھی یا مکھن میں بھون کر یا دھیمی آنچ پر تلا جاتا ہے; اور اس کی دیگر بہت سی ترکیبیں ہیں۔ کباب کے لیے اکثر رواتی طور پر بھیڑ کا گوشت، لیکن علاقائی ترکیبوں میں بڑا گوشت، بکرا گوشت، مرغ، مچھلی اور دیگر میں، سور کا گوشت مذہبی ممنوعیت کی وجہ سے شاذ و نادر ہی استعمال ہوتا ہے۔
سانچہ:Cuisine of Turkey سانچہ:African cuisine سانچہ:Barbecue
سانچہ:Street food
شامی کباب

شامی کباب(انگریزی: Shami kebab) ایک کباب کی قسم اور برصغیر کی غذا، یہ پاکستان، بھارت اور بنگلہ دیش کے پکوانوں کا حصہ ہے۔
شامی کباب پورے برصغیر میں ایک مشہور ناشتا ہے۔
کھانوں کی تاریخ دان لزی کولنگھم اپنی کتاب curry میں شامی کباب کے بارے میں تفصیل سے لکھتی ہیں:
"نواب آصف الدولہ کی پکوانوں سے محبت کو شامی کباب کی ایجاد کا باعث قرار دیا جاتا ہے۔ یہ لکھنؤ کے کبابوں کی اقسام میں سے ایک ہے، مغل شہنشاہ اگر احتیاط سے یا کم کھاتے تھے تو اودھ کے نواب پیٹ بھر کر کھاتے تھے۔
"درحقیقت آصف الدولہ اتنے موٹے ہو گئے تھے کہ گھوڑے پر بھی سوار نہیں ہوپاتے تھے۔ انھوں نے اپنا وزن بہت زیادہ بڑھا لیا تھا حالانکہ وہ دانتوں کو کھونے کے بعد چبانے کی صلاحیت سے محروم ہو چکے تھے۔ شامی کباب کے بارے میں تصور کیا جاتا ہے کہ ان کی تخلیق چبانے کے مسئلے پر قابو پانے کے لیے ہی ہوئی۔ انھیں انتہائی باریکی سے پسے اور کٹے ہوئے گوشت کو پیس کر تیار کیا جانے لگا۔ مغرب میں قیمے کو عام طور پر نچلے درجے کے کھانوں کے طور پر استعمال کیا جاتا تھا تاہم مغلوں گوشت کے بہترین حصوں کا قیمہ بنواتے تھے۔ اکبر کے درباری ابو الفضل نے بار بار کھانوں کی تراکیب، بشمول پلاؤ، کے اجزا میں قیمے کا ذکر کیا ہے۔
سیخ کباب

سیخ کباب (انگریزی: Seekh kebab) ایک خاص طرح کے کباب کا پکوان ہے جو حیدرآباد، تلنگانہ میں کافی مشہور ہے۔ کہا جاتا ہے کہ اس کی ایجاد غالبًا افغانستان ہوئی تھی، تاہم یہ مرور زمانہ کے ساتھ بھارت، پاکستان، متحدہ عرب امارات اور کئی اور جگہوں پر بھی کافی مشہور ہے۔
ایک پیالے میں پسا ہوا قیمہ ڈال کر اچھی طرح گوندھ لیں. اب اس آمیزے کو ہاتھ میں لے کر کباب کی شکل دے لیں اور سیخ میں پرولیں۔ اب ان سیخوں کو دہکتے ہوئے کوئلوں پر رکھیں اور 3 سے 4 منٹ تک بھونیں اس دوران وقفے وقفے سے سیخوں کو الٹتے پلٹتے رہیں تاکہ کباب چاروں طرف سے اچھی طرح پک جائیں۔ مزے دار سیخ کباب تیار ہیں۔
,ایک اور طریقہ
قیمے کو نمک، پسی لال مرچ، گرم مصالحہ، پیاز، ہرا دھنیا، ہری مرچ، ادرک لہسن کا پیسٹ، گھی اور کھویا سے میری نیٹ کر لیں۔ اب ان کے سیخ کباب بناکر پین میں تیل میں فرائی کر لیں۔ پھر کوئلے کا دم دے کر چٹنی کے ساتھ پیش کریں۔
شیش کباب

شیش کباب گرل گوشت کے ٹکڑے پر مشتمل معروف پکوان ہے۔ یہ شاشلک نامی ایک ڈش کے مترادف کے طور پر بنائی جاتی ہے۔جو قفقاز کے علاقے میں بہت ذوق و شوق سے بنائی جاتی ہے۔ لوگ زیادہ تر اسے دعوتوں اور تقریبات میں تیار کرواتے ہیں۔
یہ کباب کی بہت سی اقسام میں سے ایک ہے ، مشرق وسطی میں شروع ہونے والے گوشت کے پکوان کی ایک قسم ہے۔جسے بعد میں سبزیوں کے ساتھ پیش کیا جاتا ہے۔
یہ روایتی طور پر بھیڑ کے گوشت سے تیار کی جاتی ہے لیکن مختلف قسم کے گوشت، مرغی یا مچھلی سے بھی تیار کی جاتی ہے۔ ترکی میں ، شیش کباب اور اس کے ساتھ پیش کی جانے والی سبزیاں الگ سے پکائی جاتی ہیں ۔ ۔ اس ڈش کی سجاوٹ پر خصوصی توجہ دی جاتی ہے۔
شیش کباب بنانے کی شروعات و 20 ویں صدی کے آغاز سے ہوتی ہے۔
Seekh kebab

Seekh kebab is a type of kebab, native to the Indian subcontinent, made with Indian subcontinent spices, spiced minced or ground meat, usually lamb, beef, or chicken, formed into cylinders on skewers and grilled. It is typically cooked on a mangal or barbecue, or in a tandoor. Seekh kebabs are prepared in homes and restaurants throughout South Asia. It is a signature dish in Indian metro cities like Kolkata, Bhopal, Delhi, Hyderabad, Lucknow and in Pakistan (specifically in Karachi.) and Bangladesh.
Seekh kebabs are soft and succulent, seasoned with various spices such as ginger, garlic, green chilli pepper, powdered chilli and garam masala, as well as lemon juice, coriander/cilantro and mint leaves. Sometimes extra fats are added to further enhance the flavor. Seekh kebabs are typically served with raita, salad, onion slices, lemon wedges or green chutney and eaten with naan breads or parathas.
Some popular seekh kebabs variants are gola kabab, tunde ke kabab, kakori kebab and gilafi seekh kebab. Vegetarian seekh kebabs popular in India are made with beans, carrots, potatoes, cauliflowers and green peas.
Kerala beef fry

Kerala beef fry is a dish made of beef, slow-roasted in a mixture of spices, onions, curry leaves, and coconut slivers, fried in coconut oil. The dish is also popularly known in Kerala as Beef Ularthiyathu.
The dish's earliest reference can be traced back to the early first millennium Sangam Literature from Kerala and Tamil Nadu states of India.
The dish is prepared by cooking chunks of meat in a mixture of spices which include turmeric, coriander, garam masala, black pepper, red chilli, cooked along with onions, shallots, ginger and garlic. Slivers of coconut, fried in coconut oil and curry leaves are also used for garnish. The meat is usually cooked in a pressure cooker to soften it before it is slow roasted in the mixture of spices, till it reaches a dry consistency.
Kerala beef fry is most commonly eaten with kerala porotta, whereas in some parts such as Thrippunithura, the dish has been combined with pazham pori and has become a very popular combo in the region.
Kerala beef fry, has found itself in the middle of many a controversy in India, with the Central Government banning the slaughter of cattle. The government of Kerala, alongside that of West Bengal, both ruled by Communists, refused to implement the ban in their states. However, electoral candidates from all parties go to great lengths to assure their voters that beef would be supplied in the most hygienic conditions in Kerala.
In Kerala, where the dish is most popular lawmakers attended a special breakfast where Kerala beef fry was served, before discussing the ban at a special session called for the purpose National award-winning actress Surabhi Lakshmi was also in the center of a controversy, where news was published that she ate beef fry during the Onam festival.
A photograph of K. Surendran of the Bharatiya Janata Party which supports a ban on beef consumption and cow slaughter, eating beef during an election campaign went viral, however he denied the same stating that it was onion curry. However, Sobha Surendran, another politician from the same party clarified that eating beef is okay.
National Association of Street Vendors of India

National Association of Street Vendors of India (NASVI) is a national federation of Street Vendor's associations across in India. The federation pushed to bring a national policy for Street Vendors and played a significant role to pass the law, Protection of Livelihood and Regulation of Street Vending act.
NASVI works for the protection of livelihood rights of street vendors in India.
The federation was organized in 1998 based at Patna and registered in 2003 under Societies Registration Act, 1860.
Jujeh kabab

Jujeh kabab (Persian: جوجه‌ کباب) is a Persian dish that consists of grilled chunks of chicken which are sometimes with bone and other times without bone. It is one of the most common and popular dishes of Iran. It is common to marinate the chunks in minced onion, lemon juice and saffron.
It is sometimes spelled as Joojeh kabab. Often served on chelo rice or wrapped in lavash bread, both of which are staples in the Persian cuisine. The former is more often served in restaurants and elaborate parties such as wedding receptions while the latter is often eaten in domestic settings, kebab joints and picnics or packed for road trips. Other optional components include grilled tomatoes, peppers (grilled or raw), fresh lemons or other vegetables.
Chelow kabab

Chelow kabab (Persian: چلوکباب čelow-kabāb [tʃelowkæˈbɒːb]) is an Iranian dish consisting of steamed rice (čelow) and one of the many varieties of Iranian kebab. It is considered the national dish of Iran, and was probably created by the time of the Qajar dynasty.
Chelow kebab is served with accompaniments such as butter, sumac powder, basil, onions, and grilled tomatoes. The traditional beverage accompanied with chelow kebab is doogh, an Iranian yogurt-based drink, sometimes made of carbonated water.
In the old bazaar tradition, the rice and accompaniments are served first, immediately followed by the kababs, which are threaded on skewers, as well as a piece of flat bread (typically lavash). A skewer is placed directly on the rice and while holding the kabab down on the rice with the bread, the skewer is quickly pulled out.
Man v. Food Nation

Man v. Food Nation is the name given to the fourth season of the Travel Channel's Man v. Food, a food reality television series. It premiered on June 1, 2011. A preview episode, "The Quest Begins", aired on May 25.
In this show, host Adam Richman travels to cities around the U.S. to try the signature food dishes of their local eateries. Unlike the previous three seasons of Man v. Food, where he himself took on a food challenge at a local restaurant, in this season, Richman recruits residents of the city he visits to take on a food challenge, while he serves as their coach by giving them tips and advice on how to beat their challenges, using the skills he learned previously from his own food challenges.
The final tally for the season was 11 wins for Man and 16 wins for Food. This was the first and only season to start (and end) with Food winning the challenge. It is also the only season in which Food scored more victories than Man.
With Richman announcing his retirement from competitive eating on January 27, 2012, Man v. Food Nation would be his final season of Man v. Food. On April 11 (after a four month hiatus), episodes filmed in Charlotte, North Carolina and Jackson, Mississippi, were aired, marking what was then the official close of the series.
In May 2017, Travel Channel announced a revival of the series, with Casey Webb replacing Richman as host. The fifth season (and Webb's first) premiered on August 7 the same year.
Kabab barg

Kabāb-e Barg (Persian: کباب برگ, Kabāb-e Barg; lit. 'Leaf Kebab') is a Persian style barbecued and marinated lamb, chicken or beef kabab dish. The main ingredients of Kabab-e Barg are beef tenderloin, lamb sirloin, or less commonly chicken breast, along with onions and olive oil.
Kabab Barg and kabab koobideh are often among the most popular dishes served in Persian cuisine restaurants.
The meat is cut in strips and given a marinade in olive oil, onions, garlic, saffron, salt and black pepper. It is then skewered and grilled. Tomatoes are grilled separately and often served on the side with rice or bread, sometimes seasoned with sumac.
At Iranian restaurants, the combination of one Kabab Barg and one Kabab koobideh is typically called soltānī, meaning "(a meal) in the style of a sultan". One Barg, one Koobideh, and one Jujeh is a şāh äbbāsī, meaning "(a meal) in the style of a shah".
Мадарски конник (орден)

Орден „Ма̀дарски конник“, учреден през 1966 г., е трети по старшинство в наградната система на Република България, заедно с орден „За гражданска заслуга“ и орден „За военна заслуга“.
Учреден е с указ от Президиума на V народно събрание на 4 август 1966 г. С него се награждават български и чужди граждани за особено големи заслуги в установяването, укрепването и развитието на двустранни отношения с България.
Всички отличия от наградната система на НРБ, с изключение на ордените „Стара планина“, „Мадарски конник“ и „Орден на розата“, са отменени с изменение на указ № 1094 на 21 март 1991 г. от VII велико народно събрание.
Орден „Мадарски конник“ е трети по старшинство в наградната система на Република България. Утвърден е със Закона за ордените и медалите на Република България на 13 юни 2003 г. (обн., ДВ, бр. 54).
Награждаването с орден „Мадарски конник“ е прерогатив на президента на Република България.
.
.
Носители на орден „Мадарски конник“

Това е списък на наградените с орден Ма̀дарски конник, който е трети по старшинство в наградната система на Република България. Връчва се от президента на България на български и чужди граждани за особено големи заслуги за установяването, укрепването и развитието на двустранните отношения с Република България.
Тракийски конник

Тракийският конник е тракийско божество и/или герой, най-често наричано само Херос. Почитан е в множество тракийски светилища от римската епоха (I – III век сл. Хр.). Представян е в ловни сцени или просто в движение. В по-сложните сцени конникът може да се движи към олтар, до който има дърво с увиваща се в клоните му змия. До олтара понякога е изобразена жена (жени) и/или жертвени животни. Понякога конникът е съпътстван от куче или помощник.
Образът на конника се среща върху различни артефакти в предримската епоха, но не по-рано от елинистичния период. Образът на царя-конник (или бог-конник) украсява апликации за конска амуниция (Летнишкото съкровище, Луковитското съкровище), съдове, пръстени. Повечето от тези предмети са от скъпоценни метали и се свързват с царската идеология или тракийските култове (мистерии).
Иконографията на образа претърпява развитие и навлиза в християнското изкуство, в което като конници-воини се изобразяват светците Георги, Димитър и Мина. В наши дни в православния свят особено популярни са изображенията на св. Георги Победоносец и свети Димитър.
Изображение на конник-воин е изсечено в скалите на Мадарското плато, близо до днешното село Мадара в България. Този скален релеф се намира на около 23 метра височина от основата на скалите и представлява конник, пронизващ с копие лъв, следван от куче. Около конника има запазени прабългарски надписи на гръцки език.
Някои изследователи свързват Мадарския конник с тракийската изобразителна традиция. Други смятат прабългарския му произход за безспорен, понеже има изобразено стреме.
Петър Бурлак-Вълканов

Петър Бурлак-Вълканов е български поет от Бесарабия. Първият, който там започва да пише на книжовен български език, поради което е наричан основоположник и „патриарх“ на българската бесарабска литература.
Превеждан е на руски и молдавски език. Член на Съюза на писателите на СССР, на Съюза на писателите на Молдова, на Съюза на българските писатели. През 2003 г. с Указ на президента на България е награден с орден „Мадарски конник“ втора степен „за неговата литературна и просветителска дейност и за особено големия му принос за популяризирането на българската култура в Молдова и Украйна“.
Той е роден на 18 януари 1939 г. в село Бабата, Одеска област. Завършва висше образование в Педагогическия институт в Тираспол, Молдова. Отначало работи като учител, а по-късно двадесет години в административния апарат на Съюза на писателите на Молдова. Умира на 3 октомври 2005 г.
Петър Бурлак-Вълканов е автор на стихосбирките: „Моя южна равнина“ (1967, ІІ изд. 1992), „Вярност“ (1973), „Далечни извори“ (1976), „Монолог на земята“ (1977), „Равноденствие“ (1982), „Години“ (1989), „Земя на моите деди“ (1990), „Такъв съм млад“ (2004), „Стара планина“ (2004), „Корени“ (2017). Публикува пътеписа „По братской Болгарии“ (1974), сборника с разкази „Пътуване към май“ (1981).
Старинната монета

„Старинната монета“ е български игрален филм (мюзикъл, романтична комедия) от 1965 година на режисьора Владимир Янчев, по сценарий на Братя Мормареви. Оператор е Ервин Андерс. Музиката във филма е композирана от Петър Ступел.
Шнайдер е учител по история в ГДР и колекционер-нумизмат. Отдавна търси една монета, чиято родина е България. Решава да прекара лятната си почивка там, като се надява, че може да я намери. Пристига на нашето Черноморие. Запознава се с група музиканти и естрадната певица Яна. С радост открива, че тя носи на верижка старинната монета, за която мечтае. Яна и Шнайдер се влюбват. Възникват неочаквани проблеми, но любовта преодолява недоразуменията...
Възпоменателна монета

Възпоменателната монета е монета, издадена за отбелязване на някакво конкретно събитие или емисия с различен дизайн по отношение на повода, по който е издадена. Много монети от тази категория служат само като колекционерски артикули, въпреки че някои страни също издават възпоменателни монети за редовно обращение.
Списък с възпоменателните монети, емитирани от БНБ:
Монетите, отбелязани със знак *, отговарят на критериите за „инвестиционно злато“ и към цената им не се начислява ДДС.
Гологан (монета)

Гологан (на румънски: gologan) е народното название на медната монета от 10 стотинки, емисия 1881 година. Диаметърът е 30 мм, а теглото – около 10 грама. Изработена е от метална сплав с предимно медно съдържание (Cu-Sn-Zn).
Поради бързото потъмняване на медта скоро започнали да ги наричат „черен гологан“, откъдето произлязла и популярната поговорка:
Нумизматика

Нумизматика (от лат. numisma, гр. nómisma – монета; във Византия е в употреба монета с това име, наричана и солид) е помощна на историята и археологията наука, изучаваща особеностите на платежните, наградни и отличителни средства, в исторически план, както и тяхното колекциониране. Неин обект са монети, банкноти, ордени, медали и значки. Упражнява се и като хоби и като бизнес.
За историята на българските земи са важни както тези сечени в Рим, така и сечените във Византия и Европа през Средновековието. В България наличието на много антични монети и черен пазар, е причина за иманярство, което унищожава важни археологични обекти.
Българските монети могат да се намерят сравнително лесно и на добри цени. Най-редките български монети са сребърните от 1916 година, които са разпространени много слабо, като средство за плащане, а останалите са претопени.
Колекционирането като хоби и търговията с монети са най-развити в САЩ и въпреки кратката история на Съединените щати, американските монети са особено ценни. Цените им в идеално качество варират от десетки хиляди долари до милиони в случай на голяма рядкост. Ценни и търсени са монетите сечени в Римската република и особено тези сечени по време на Римската империя, поради тяхната рядкост и многообразие.
История на България (поредица)

„История на България“ е мащабно научно издание на Института по история към Българската академия на науките, обхващащо историята на България и българските земи от древността до наши дни.
Инициативата за създаването на поредицата е свързано с честването на 1300-ата годишнина на България. Първият том излиза през 1979 година, а деветият (последен за сега) през 2012 година, като издаването им е затруднено и забавено поради икономическата криза в България, последвала демократическите промени след 1989 година. Първоначалните планове са изданието да бъде поместено в 14 тома, но впоследствие томовете са съкратени до 10.
Министър на културата на България

Министърът на културата на България е член на правителството, т.е. на изпълнителната власт (кабинета), ръководи и координира културните обекти на територията на страната и провежда нейната културна политика. Избиран е от парламента или се назначава от държавния глава на България.
Списъкът на министрите на културата е подреден по ред на правителство.
Съветът за духовно развитие при Министерския съвет е създаден с решение на VIII народно събрание на 28 януари 1986 г., препотвърдено с решение на IX народно събрание от 19 юни 1986 г. Това един от четирите съвета при МС, които по своята структура са уникални в политическата история. В изпълнение на своите функции те издават решения, които имат силата на актове на Министерския съвет, т.е. на решения на правителството, и така те са равнопоставени на Министерския съвет. Това положение е без аналог в историята на българската политика както преди, така и след тяхното закриване. Председателите на тези съвети са и заместник-председатели на Министерския съвет (вицепремиери), и като такива председателите на тези съвети са изравнени по функции с министър-председателските в областта на съответния ресор. Например решенията на Съвета по селско и горско стопанство не само имат силата на актове на Министерския съвет, но и са задължителни за останалите министерства и другите ведомства.
С решение на Народното събрание от 28 януари 1986 г. Георги Йорданов е избран за заместник-председател на Министерския съвет (вицепремиер) и Председател на Съвета за духовно развитие при МС, като е единствен негов ръководител. Също така Съветът за духовно развитие при МС осъществява единно държавно ръководство и координира дейностите в културата, науката и образованието на страната, което се явява основна негова функция.
Министър на образованието и науката на България

Министърът на образованието и науката на България е член на правителството, т.е. на изпълнителната власт (кабинета) и управлява и упражнява надзора върху учебно-възпитателните, културните и просветните инстанции в страната. Избиран е от парламента или се назначава от държавния глава на България.
Списъкът на министрите на образованието и науката е подреден по ред на правителство.
Съветът за духовно развитие при МС е върховен орган, провеждащ държавната политика в областта на културата, науката и народната просвета, в който влизат министерството на народната просвета, комитетът за култура (с ранг на министерство) и съветът за наука. След закриването му през август 1987 г. неговите функции от 19 август 1987 до 4 юли 1989 заема Министерство на културата, науката и просветата, а от 4 юли 1989 до 17 ноември 1989 г. – Националният съвет за култура, наука и образование.
Природни забележителности (България)

Природните забележителности в България към август 2023 г. са 352 на брой с обща площ 17996.9 хектара.
Природните забележителности (дефинирани като „природни паметници“) за пръв път са регламентирани като защитени обекти в България в Наредбата-закон за защита на родната природа (1936). Терминът „природна забележителност“ е въведен със Закона за защита на природната среда (1967). Режимът за опазване, ползване, обявяване и управление на природните забележителности се урежда със Закона за защитените територии (Обн., ДВ, бр. 133 от 11.11.1998).
Природните забележителности представляват защитени редки, красиви и ценни в научно, културно или естетическо отношение природни обекти запазени в своя най-естествен вид и форми. Тези природни обекти могат да бъдат както от живата природа, така и от неживата природа. Към конкретния обект, обявен за природна забележителност, се включва и природната обстановка, в която той съществува. На тези площи се забраняват дейности, които могат да нарушат тяхното естествено състояние или да намалят естетическата им стойност.
Обявяването на обект за природна забележителност или отнемането на такъв статут става със заповед на министъра на околната среда и водите, която заповед се обнародва в Държавен вестник. Обявяването на обект за природна забележителност не променя собствеността на горите, земите и водните площи в него. Чужди държави, чужди граждани и чуждестранни юридически лица, както и политически партии, организации, движения и коалиции с политически цели не могат да притежават право на собственост върху горите, земите и водните площи в тези обекти.
Енциклопедия „България“

Енциклопедия „България“ е енциклопедия в седем тома, издание на секция „Българска енциклопедия“ към Българската академия на науките, посветено на 1300-годишнината от основаването на българската държава. Енциклопедията съдържа статии на историческа, географска, културна тематика, биографични статии за значими български държавници и революционери, политически, обществени, научни, културни, стопански и спортни дейци, статии за съществуващи и исторически населени места и административни единици, за културни и природни забележителности, ендемити и други. За основа при създаването ѝ е използвана излязлата в периода 1963 – 1969 г. Кратка българска енциклопедия.
Първоначалният план е енциклопедията да излезе в 6 тома с главен редактор акад. Владимир Георгиев и да съдържа около 20 хиляди статии с над 10 хиляди черно-бели и цветни илюстрации и карти. Впоследствие последният том е разделен на два („С – Ти“, „Тл – Я“), като главен редактор на седмия том е акад. Ангел Балевски.
Сред членовете на главната редакция са акад. Димитър Ангелов, Георги Боков, акад. Кирил Братанов, проф. Живко Гълъбов, акад. Пантелей Зарев, проф. Димитър Косев, чл.-кор. Атанас Стойков, и други.
Южна България

Южна България е част от територията на Република България, включваща земите на юг от главното било на Стара планина, което условно разделя страната на северна и южна част. Южната част е по-голяма по площ и по-гъсто населена. Южна България граничи със Сърбия на северозапад, Северна Македония на запад, Гърция на юг, Турция на юг и югоизток и Българското Черноморие на изток. Тази географска област се отличава с разнообразен релеф и природни условия. На изток се намира Горнотракийската низина, а на юг и запад са преобладават най-високите планини на България Рила, Пирин и Родопите, както и по-малки или по-ниски планини и долини на запад, например: Витоша, Беласица, Осогово, Софийска котловина, Задбалкански котловини. В Южна България се намира столицата София, както и някои от най-големите градове като Пловдив, Бургас и Стара Загора. В административно отношение се включват 14 области, от горе надолу и от ляво надясно на картата:
В древността Иречековата линия разделя латинския (на север) и старогръцкия (на юг) езици на Балканите със Северна България на север от нея и Южна България на юг от нея. Много по-късно, след Освобождението на България през 1878 г., цяла Северна България и Софийска област стават Княжество България, докато по-голямата част от останалата територия на Южна България е част от Източна Румелия под контрола на Османската империя до Съединението на България през 1885 г. Пиринска Македония става част от България след Букурещкия договор от 1913 г., а единственото придобиване на България по силата на Ньойския договор от 1919 г. след Първата световна война е малка част от територията на юг от Сакар.
Исторически музей (Тетевен)

Историческият музей в град Тетевен, България е основан през 1911 г. от тетевенеца Михал Койчев.
Отделя се в самостоятелна сграда през 1932 г., когато по инициатива на градския благотворителен комитет „Георги Бенковски“ и по проект на архитектите Иван Васильов и Димитър Цолов, е построен дом-паметник с доброволния труд и дарения на местните жители, в знак на признателност и почит към паметта на загиналите за свободата им техни съграждани. До входа на музея е поставена паметна плоча с имената им. За нуждите на музея през 1974 г. сградата е преустроена и разширена.
Музеят е разделен на три основни експозиции: Археология, Етнография и Възраждане, представящи историята на града и региона от Античността до Освобождението на България. Музейният фонд наброява около 4600 експоната.
Изложени са разнообразни археологически находки:
Етнографският отдел на музея представя облеклото, бита и занаятите, характерни за тетевенския район: резбарство, тъкачество, златарство. Показани са автентични женски и мъжки народни носии от Тетевен, с. Бабинци, с. Лесидрен, с. Малка Желязна, с. Рибарица, както и колекции бродерии и пафти.
Отдел „Възраждане“ разкрива чрез фотографии, документи, ордени и лични вещи участието на жителите на тетевенския край в борбите за национално освобождение на България.
На 21 април 2000 г. от музея е открадната мощехранителницата на свети Харалампий, представляваща 5-килограмово сребърно ковчеже, върху чийто капак е гравирана сцената на Свети Илия в колесница, обточена с широка кант с флорални орнаменти, и четиримата евангелисти в ъглите.
Исторически музей (Нова Загора)

Историческият музей в Нова Загора е създаден през 1921 г. като колекция на археологическо дружество „Загорие“ и по-специално на новозагорския учител по история Никола Стефанов Койчев.
Първата музейна изложба, съдържаща археологически материали, е открита през 1926 г. в кабинета по география на градската гимназия. През 1940 г. сбирката е преместена в читалището, а от 1949 г. разполага със самостоятелна сграда. Съвременната сграда на музея е построена през 1955 – 1959 г.
Благодарение на множеството праисторически и антични селищни и надгробни могили, както и антични и средновековни крепости и селища в региона, на територията на община Нова Загора са провеждани редовни и спасителни археологически проучвания на редица обекти.
През годините музеят натрупва значителен фонд от над 40000 фондови единици и се смята за един от големите исторически музеи в България. Водещо място заемат археологическите и нумизматични материали, следвани от историческите документи и фотографии от периода на Възраждането и новата история, етнографски и палеонтологически материали.
Желява

Желява е село в Западна България. То се намира в район Кремиковци на Столична община, област София.
Намира се на 29 км от София по пътя за Ботевград, между селата Яна и Елешница (преди 1991 г. – Йорданкино), на 1 км от автомагистрала „Хемус“. То е разположено в полите на Западна Стара планина – изходен пункт по туристическия маршрут за връх Мургаш, където са разположени едноименнатата хижа и метеорологична станция.
Около селото са запазени редица паметници, свидетели на многовековното съществуване на селището – тракийска могила, некрополи, римски монети, средновековно градище, манастири и др. Населението принадлежи към етническата група шопи. В епохата на Българското възраждане Желява започва своето икономическо, културно-просветно и политическо пробуждане. През пролетта на 1872 г. е създаден Желявският частен революционен комитет.
В с. Желява – по-важните исторически и културни паметници на културата са черква „Св. Николай Чудотворец“, Оброчища – Св. Илия, Св. Спас, Св. Иван – от юни 1971 г., Параклисите „Св. Богородица“ и „Св. Петър“, Гробът на ботевия четник Ангел Тодоров в местността Мерова поляна и др.
Селото се обслужва от 1 автобусна линия на Центъра за градска мобилност – 118, която го свързва със с. Яна,с.Горни Богров,кв.Ботунец,кв.Челопечене кв.Враждебна и автостанция "Изток" в столицата.
Редовен ежегоден събор в съботата след Спасовден.
В с. Желява са родени:
Кметство с. Желява, ул. „Стоян Мечката“ 2, п.к. 1837 – Йордан Шехтански 994 2318