davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Japan Game Awards

The Japan Game Awards is the Japanese Ministry of Economy, Trade and Industry's awards ceremony, which was created in 1996 as the CESA Awards. While it represents the Japanese video game industry, it is not limited to Japanese video games, but also includes international video games.
The "Games of the Year Division" awards existing released works.
The "Future Division" awards non-released works.
The three-category "Amateur Division" awards original works that have not been commercially marketed regardless of whether the entrant is a juridical entity, group or individual.
The ceremony changed its name from launch's "CESA Awards" (CESA大賞, CESA taisho) and "CESA Game Awards" to the actual "Japan Game Awards" (日本ゲーム大賞).
The Japanese financial year runs from April 1 to March 31, it applies to all games that were released onto the Japanese market in this period.
The following are the winners of the Grand Award.
Period: January 1, 2001 to March 31, 2002
Period: April 1, 2002 to March 31, 2003
Period: April 1, 2003 to March 31, 2004
Period: April 1, 2004 to March 31, 2005
Period: April 1, 2005 to March 31, 2006
Period: April 1, 2006 to March 31, 2007
Period: April 1, 2007 to March 31, 2008
Period: April 1, 2008 to March 31, 2009
Period: April 1, 2009 to March 31, 2010
Games of the Year Division:
Period: April 1, 2010 to March 31, 2011
Period: April 1, 2011 to March 31, 2012
Games of the Year Division:
Period: April 1, 2012 to March 31, 2013
Minister of Economy, Trade and Industry Award: Puzzle & Dragons development team of GungHo Online Entertainment.
Games of the Year Division:
Period: April 1, 2013 to March 31, 2014
Period: April 1, 2014 to March 31, 2015
Period: April 1, 2015 to March 31, 2016
Period: April 1, 2016 to March 31, 2017
Period: April 1, 2017 to March 31, 2018
Period: April 1, 2018, and March 31, 2019
Period: April 1, 2019, and March 31, 2020
Period: April 1, 2020, and March 31, 2021
Period: April 1, 2021, and March 31, 2022
Period: April 1, 2022, and March 31, 2023.
Period: April 1, 2023 - March 31, 2024.
کر پال سنگھ کسیل

کرپال سنگھ کسیل (پیدائش 19 مارچ 1928) پنجابی ادب کے بہت بڑے ادیب اور مورخ تھے۔ 36سال کی عمر (1964) میں ان کی بصارت چلی گئی تھی۔ اس کے باوجود انھوں نے تعلیم ، تحقیق اور تخلیق و تصنیف کا کام پہلے جیسے جوش و جذبے سے جاری رکھا۔ اس کا اندازہ اس بات سے بھی لگایا جا سکتا ہے کہ اس حادثے کے بعد انھوں نے صرف پورن سنگھ پر ہی 25 کتابیں تصنیف کیں۔ پروفیسر پورن سنگھ کی انگریزی شاعری کو پروفیسر کسیل نے ناٹک کار ستندر سنگھ نندہ کی مدد سے پنجابی میں منتقل کرنے کا عظیم کارنامہ سر انجام دیا۔
کرپال سنگھ کسیل 19 مارچ 1928 کو ضلع امرتسر کے گاؤں کسیل میں پیدا ہوئے۔ ان کے والد گنگا سنگھ اور والدہ کا نام مہیندر کور تھا۔
کرپال سنگھ لائلپور خالصہ کالج جالندھر میں 1951-1952 تک پنجابی لکچرار رہے۔
ساہت دے روپ
پنجابی ساہت دی اتپتی تے وکاس
وارڈ نمبر 10 (آتمکتھا ادھارت ناول)
پشپبن (آتمکتھا ادھارت ناول) چنڈی دی وار سٹیک
ساہت پرکاش
پنجابی گدکار
پنجابی ساہت دا اتہاس (1947-1960)
چھتی امرت (کویتا)
اندر دھنش (مضمون ممجموعہ)
آدرش اسکول (لگھو ناول)
آدرش بچہ (لگھو ناول)
پنجابی ساہت دے اتہاس دی روپ-ریکھا
آدھونک پنجابی ساہت دا وکاس
شبدارتھ بانی شری گورو نانک دیوَ جی
نامدیو- جیون تے درشن
پنجاب دے سنمانت ساہتکار
بابا فرید دی ساہتک پرتبھا
انیلکا-پروکا. پورن سنگھ
گیت گوبند- پرو. پورن سنگھ
الف اکھر- پرو. پورن سنگھ
پورن سنگھ
لالا کرپا ساگر
راج ہنس (جیونی-پروفیسر پورن سنگھ)
جیسا ستگورو سنیدا (پربندھ-کاوندھ)
چالیسا- شری ستگورو جگجیت سنگھ
پنجاب دا ٹیگور- پرو. پورن سنگھ
گورو شبد وسماد بودھ- پورن سنگھ
پروفیسر پورن سنگھ دی انگریزی کویتا- مختصر جان-پچھان
کرپال سنگھ کسیل ابھنندن گرنتھ
پونی صدی دا سفر (سوے-جیونی)
قلم دی نوک توں- میری ساہتک یاترا
ہمالیا دی وار- ہرندر سنگھ روپ
کاوَ ساگر
پنجابی ساہت دا اتہاس (بھاگ- 1 اتے 2)
جنگ نامہ سنگھا تے پھرنگیاں- شاہ محمد
بھائی ویر سنگھ دی کویتا
تومبی دی تار- لال چند یملا جٹّ(کویتا)
تومبی دی پکار - لال چان یملا جٹّ (کویتا)
جھولدا رہے نشان گورو دا - لال چند یملا چند (کویتا)
آتما دی کویتا (پرو پورن سنگھ دی کویتا دا التھا)
راجنیتی شاستر دے مڈھلے سدھانت -پرو وریام سنگھ
منووگیان دی روپ-ریکھا - نتیا نند پٹیل
ٹیگور دے چونوے پربندھ
اننت درشن - آر. ڈبلیو. پھرائن
تنّ بھیناں (ناٹک-چیکھو)
پوربی کویتا دی آتما - پرو پورن سنگھ
سوامی رام تیرتھ دی جیون کتھا -پرو پورن سنگھ
دس گورو درشن -پرو پورن سنگھ
سکھی دی آتما (تنّ بھاگ سینکت روپ وچّ - پرو پورن سنگھ)
والٹ وٹمین سکھی دا پریرنا سروت - پرو پورن سنگھ
گورو بابا نانک - پرو پورن سنگھ
مالاویکا

مالاویکا (انگریزی: Malavika) ایک بھارتی فلمی اداکارہ ہے۔
شویتا کونور (19 جولائی 1979 ) کو بنگلور، کرناٹک، ہندوستان میں پیدا ہوئیں۔ وہ تیلگو، تمل ، کناڈا، ہندی اور ملیالم فلموں میں کام کرتی ہیں ۔ ان کی شادی سمیش مینن سے 2007 میں ہوئی ۔
Floral Green

Floral Green is the second studio album by American rock band Title Fight.
It was recorded with producer Will Yip at Studio 4 in Conshohocken, Pennsylvania.
The album's sound has been described as melodic hardcore, emo, post-hardcore, post-rock, and art rock.
On July 8, 2012, posted a picture with the caption "September 2012". The following day, the group's label SideOneDummy Records posted album artwork for Floral Green. On July 24, "Head in the Ceiling Fan" was made available for streaming and as a free download via the group's website. A music video was released for "Head in the Ceiling Fan", directed by Grey Zine guitarist Evan Evans. In August, the band performed at This Is Hardcore festival. It was made available for streaming through NME on 14 September and released a few days later through SideOneDummy Records. In September and October, the band went on European tour with La Dispute and Make Do and Mend. The band performed a celebratory release show for the album on October 19. German alternative music magazine Visions included the CD version of the album in their October 2012 issue and in its review section awarded it their album of the month.
In October and November, the group went on a headlining US tour with main support from Pianos Become the Teeth and Single Mothers. They were also supported on select dates by Tigers Jaw, Whirr, Power Trip and Face Reality. On September 4, a music video was released for "Secret Society", directed by Hannah Roman. A 7" vinyl was released featuring "Secret Society" and an untitled B-side. In March 2013, the band went on a tour of Australia with support from Luca Brasi. In April and May, the group went on tour of Europe and the UK with support from Dead End Path and Whirr. In August, the group appeared at FYF Fest. In September and October, the band went on a headlining US tour with support from Balance And Composure, Cruel Hand and Slingshot Dakota. In November, the band performed at Fun Fun Fun Fest.
It peaked at number 69 on the Billboard Top 200. The album was included in TheWaster's top albums of 2012 list, and was later named the 29th best album of the 2010s by Chorus.fm.
All songs written by Title Fight
It's a Shame About Ray

It's a Shame About Ray is the fifth album by American alternative rock band the Lemonheads, released on June 2, 1992. The album was produced by the Robb Brothers. At the time of principal recording, the band consisted of Evan Dando (lead vocals, guitar), Juliana Hatfield (bass, backing vocals) and David Ryan (drums). Though not originally on the album, the band's cover of Simon & Garfunkel's "Mrs. Robinson" was added to the album in later pressings after it had become a major worldwide radio hit, and it features a later lineup of the band with Nic Dalton on bass.
The title track was inspired by a quote that band leader Evan Dando had seen in a Sydney newspaper in reference to a kid called Ray who kept getting kicked out of every school he went to.
The album became an international hit for the band, reaching #31 in the UK Top 100 as well as #5 on the Modern Rock Tracks chart in the U.S. The song was later included at #138 on Pitchfork's "Top 200 Tracks of the 90s" list. The music video features Johnny Depp.
Actress Polly Noonan and her car appear on the cover of the album.
After its initial release, the album was reissued with a cover of the song "Mrs. Robinson", written by Paul Simon and originally recorded by Simon & Garfunkel. The Lemonheads' version was recorded to celebrate the 25th anniversary of the release of the film The Graduate. The band recorded the song in Berlin while on tour, with Nic Dalton on bass guitar. It was released as a single. Also, the song "My Drug Buddy" was later truncated to just "Buddy," but was later restored.
The album was reissued by Rhino in 2008 as a collector's edition that includes several demo versions of album tracks, the B-side song "Shaky Ground" and a DVD containing the previously released (on VHS) Two Weeks in Australia.
The Lemonheads toured Australia in late 2010, playing the album in its entirety along with songs from their other albums.
The band performed the entire album at London's Shepherd's Bush Empire on September 14–15, 2005, as part of the All Tomorrow's Parties–curated Don't Look Back concert series, with "Mrs. Robinson" missing from the setlist.
The band performed the album in its entirety while opening for certain dates of Jawbreaker's 2022 spring tour.
All songs by Evan Dando unless otherwise stated.
White Palace (Marghazar)

The White Palace of Marghazar was built in 1940 by the first king of Swat, Miangul Abdul Wadud (Badshah Sahib) in the small town of Marghazar situated at about 13 kilometers away from Saidu Sharif. The name was given to the palace as it was built of white marble. The name has been changed 3 times first it was named Swati Palace and then Motti Palace and then White Palace. The palace now serves as a hotel. The White Palace at Marghazar was the summer residence of the Wali of Swat, Miangul Jehanzeb. Located at 7,136 feet above sea level on Marghazar Hill, it was later converted into a tourist resort.
The greenery of the gorgeous landscape persuaded the then King of Swat, Miangul Abdul Wadud (Badshah Sahib) in 1935 to build a summer resort here. The King brought marble from Agra, bronze from Belgium, and artisans from Turkey who designed and constructed the palace, completing it in 1941. It was first named Swatti Taj Mahal, later Motti Mahal, and now Sufed Mahal (White Palace). Then it was enriched with selective fauna and flora that made it a mini zoo as well as mini botanical garden. There is also a 200-year-old colossal chinar tree, serving as canopy for visitors.
There are 24 active spacious decorated rooms and the Royal Suite (ex-King's bedroom) where Elizabeth II, Queen of the United Kingdom, and Prince Philip, Duke of Edinburgh stayed for three days in 1961. There are two big conference halls where King Abdul Wadood used to hold cabinet meetings. There is the King's lobby which has a beautiful view of the garden lawn. On the right side, there is a king's veranda to have a glimpse of a swirling stream of water. On the left side of the palace is situated a six-roomed Lord's Block for the residence of ministers and advisors. On the upper portion of the palace, there is the eight-roomed Prince Block, it is an enclave in trees and shrubs. Climbing further stairs, there is a twelve-roomed Queen's block. King Abdul Wadood had two wives so he built this block in a way that each wife got 3 rooms, 3 servant rooms, and a separate lawn in her share. The counterpart portion of the second wife is a replica of the first one. In front of the lawn, there is a single balcony with marble benches and a table with engraved paintings of grapes.
The material for the White Palace was imported from Jaypure India, the same quarry that supplied marble to the Taj Mahal Agra. Chuna (lime) is used as binding material in place of cement. It is so compact to be drilled. The height of the ceiling is 30–35 ft to give extra strength and ward off heat. Ceiling fans were imported and installed in 1941 and are still working.
After the death of Wadud of Swat, Miangul Asfandyar Amir Zeb became the owner. Now Miangul Shahriyar Amir Zeb is the owner.
The White Palace is now converted into a hotel and has become a tourist attraction during the summer.
Fan filter unit

A fan filter unit (FFU) is a type of motorized air filtering equipment. It is used to supply purified air to cleanrooms, laboratories, medical facilities or microenvironments by removing harmful airborne particles from recirculating air. The units are installed within the system's ceiling or floor grid. Large cleanrooms require a proportionally large number of FFUs, which in some cases may range from several hundred to several thousand. Units often contain their own pre-filter, HEPA filter and internally controllable fan air distribution.
FFUs are typically manufactured in 4' x 2', 3' x 2', or 2' x 2' steel housings, which can be placed in ceiling grid bays of similar dimensions. Units often contain a pre-filter as well as a HEPA (high-efficiency particulate air), ULPA (ultra-low particulate air) or other MERV (minimum efficiency reporting value) filter. A motorized fan is used to pull air through the filters for distribution to rooms or enclosed work stations such as hoods. Fan speed is typically controlled via a step-wise or rheostat motor adjustment. Desired cleanliness levels determine the filter used: HEPA filters remove particles 0.3 μm or larger at 99.99% efficiency, while ULPA filters remove particles 0.12 μm or larger at 99.999% efficiency. FFUs are engineered for laminar air flow, as is required in critical environments. Controlled air flowing in a uniform direction and speed (carrying microparticles) is cleaner than turbulent air that flows in multiple directions or at inconsistent speeds. Eddies created by turbulent air cause contaminating microparticles to settle on clean surfaces.
4' x 2' or 2' x 2' FFUs are designed to be placed in ceiling grid bays with similar dimensions. Ceiling grids with standard size bays that match FFU dimensions are used to construct cleanrooms. Depending on the cleanliness requirements of the controlled space, more fan filter units can be added to the grid in order to meet ISO standards for airflow velocity and air changes per hour.
FFUs can be used in place of a more conventional recirculating air unit such as a ducted or plenum air system. As FFUs require space above the ceiling grid (13" for the FFU module plus another 1–2 feet of "empty" air-filled space), plenums are commonly used for clean rooms with height restrictions; they are the only air systems that work in layouts with smaller internal floor dimensions. Additionally, when less than 20 filters are installed in a room, a fan- powered HEPA, FFU is generally considered to be less expensive than a more conventional ducted supply system.
When a microenvironment of clean air is required, FFUs can be used to construct enclosed work spaces, or laminar flow cabinets. Applying the same principle as the larger cleanroom grid, FFUs can be placed directly in a free- standing grid above the space that requires clean air. In fact, this approach is also used for silicon wafer etching in the semiconductor industry.
Kamov Ka-25

The Kamov Ka-25 (NATO reporting name "Hormone") is a naval helicopter, developed for the Soviet Navy in the USSR from 1958.
In the late 1950s there was an urgent demand for anti-submarine helicopters for deployment on new ships equipped with helicopter platforms entering service with the Soviet Navy. Kamov's compact design was chosen for production in 1958. To speed the development of the new anti-submarine helicopter Kamov designed and built a prototype to prove the cabin and dynamic components layout; designated Ka-20, this demonstrator was not equipped with mission equipment, corrosion protection or shipboard operational equipment. The Ka-20 was displayed at the 1961 Tushino Aviation Day display.
Definitive prototypes of the Ka-25 incorporated mission equipment and corrosion protection for the structure. The rotor system introduced aluminium alloy blades pressurised with nitrogen for crack detection, lubricated hinges, hydraulic powered controls, alcohol de-icing and automatic blade folding. Power was supplied by two free-turbine engines sat atop the cabin, with electrically de-iced inlets, plain lateral exhausts with no infrared countermeasures, driving the main gearbox directly and a cooling fan for the gearbox and hydraulic oil coolers aft of the main gearbox. Construction was of stressed skin duralumin throughout with flush-riveting, as well as some bonding and honeycomb sandwich panels. The 1.5m × 1.25m × 3.94m cabin had a sliding door to port flight deck forward of the cabin and fuel tanks underfloor filled using a pressure refueling nozzle on the port side. A short boom at the rear of the cabin had a central fin and twin toed-in fins at the ends of the tailplane mainly for use during auto-rotation. The undercarriage consisted of two noncastoring mainwheels with sprag brakes attached to the fuselage by parallel 'V' struts with a single angled shock absorber to dissipate landing loads, and two castoring nosewheels on straight shock absorbing legs attached directly to the fuselage either side of the cockpit which folded rearwards to reduce interference with the RADAR, all wheels were fitted with emergency rapid inflation flotation collars. Flying controls all act on the co-axial rotors with pitch, roll and collective similar to a conventional single rotor helicopter. Yaw was through differential collective which has a secondary effect of torque, an automatic mixer box ensured that total lift on the rotors remained constant during yaw maneuvers, to improve handling during deck landings. Optional extras included fold up seats for 12 passengers, rescue hoist, external auxiliary fuel tanks or containers for cameras, flares, smoke floats or beacons.
Former operators
Data from
General characteristics
Performance
Armament
Related development
Aircraft of comparable role, configuration, and era
Related lists
Malloy Hoverbike

The Malloy Hoverbike is a single-seater turbo-fan powered, vertical take-off and landing (VTOL) quadcopter developed in 2006 by New Zealand inventor Chris Malloy. The hoverbike has two forward and two aft-mounted vertical propellers each enclosed in a hoop nacelle. The nacelles feature steerable blades beneath which control the direction of flight. Each propeller pair has partial overlap and when not in use they can be folded over each other to further reduce the parking footprint and make packing and transportation easier.
With the production of the Malloy Hoverbike, Chris Malloy set up his aeronautical firm Malloy Aeronautics, based at White Waltham airfield, South-West of London, United Kingdom. The company was responsible for the commercial development and production of the hoverbike. The hoverbike participated in the 2015 Paris Airshow.
Hoverbike is constructed from carbon fibre composite and aluminium and is powered by a petrol engine. It can be piloted with minimum training or fly autonomously and has a "Home" button. It can carry a 130-kilogram (290 lb) payload at a speed of 96 kilometres per hour (60 mph) and has a ceiling of 3,044 meters (9,987 ft).
In support of the U.S. Army Armament Research, Development and Engineering Center (ARDEC), Malloy Aeronautics has been working collaboratively with SURVICE Engineering Company. Under a contract with the United States Army Research Laboratory Survice and Malloy took part in the Army's Picatinny Pallet Sustainment Aerial Mobility Vehicle (SAMV) programme.
The Malloy Hoverbike has been compared to the speeder bikes seen in George Lucas's popular science fiction saga Star Wars although the input functions of the hoverbikes seen in Star Wars are significantly distinct from the input functions of the Malloy Hoverbike.
Malloy Aeronautics Ltd continues to work in the area of VTOL technology and is currently building heavy lift electric unmanned logistics drones.
In January 2024 the company was acquired by BAE Systems.
Omar Asghar Khan

Omar Asghar Khan (3 July 1953 – 25 June 2002) was a Pakistani economist, social, political scientist. A professor of Philosophy, Politics and Economics at the Quaid-i-Azam University, he was the founder of Qaumi Jamhoori Party (National Democratic Party).
Omar excelled in sports in these institutions; "In his school days he was well-known for his exceptional sporting talents. He captained the school's swimming & hockey."
According to Professor Pervez Hoodbhoy:
His works benefited him when Omar joined General Pervaz Musharraf's cabinet as Federal Minister for Environment, Local Government & Rural Development, Labor, Manpower, and Overseas Pakistanis after a bloodless coup in October 1999. According to some circles, the local body's plan was the brainchild of Omar Asghar Khan, who as minister, did the spadework. In his earlier days, he was close to labour leaders and organisations. His policies in the environmental field contributed to protecting the environment.
In December 2001, he resigned from the cabinet and launched a new political party, the Qaumi Jamhoori Party, to contest the general elections, but he died on 25 June 2002, before the elections.
Omar murdered at the age of 48, (just a week before his 49th birthday). He was found hanging from a ceiling fan at his in-laws' residence in Karachi. Khan's family continues to insist he was murdered by Pakistan ISI, though the authorities still label his death as "not determined".
Седемте езера (хижа)

„Седемте езера“ е хижа в планината Рила в Югозападна България, разположена край североизточния бряг на Рибното езеро на 2196 m надморска височина. Построена е през лятото на 1932 година със средства и труд на доброволни начала от членове на Бялото братство., организирано от Учителя Петър Дънов.
Хижата представлява масивна сграда на два етажа и мансарда с капацитет 92 места на легла и нарове в стаи с по 2, 3, 4, 6 и повече легла. Електрифицирана е от ВЕЦ и агрегат, но не е водоснабдена (ползва се вода от езерото), няма баня, санитарните възли са външни, отоплението е с печки на твърдо гориво. Разполага с туристическа кухня и столова. През лятото има и лавка. До хижата има конюшни за товарни коне, предоставящи ограничени услуги за групови конни походи. Хижата се стопанисва от туристическо дружество „Рилски турист“.
Част е от Стоте национални туристически обекта на Българския туристически съюз.
Рилски езера (хижа)

Хижа „Рилски езера“ е туристическа хижа, намираща се в Рила планина.
Разположена е в близост до Седемте рилски езера, на около 2000 м надморска височина.
Предлага настаняване в стаи с 2, 3, 4, 6, 7, 11 и 12 легла, като голяма част от по-малките стаи имат собствени санитарни възли. Останалите ползват тоалетни и умивалници на етажа и общи бани на някои от етажите. Хижата разполага с ресторант-столова, дневна с телевизор, бар с топли, студени и алкохолни напитки, както и сладки храни. Работи целогодишно.
До хижата се достига пеш или чрез двуседалковия лифт „Рилски езера“, който тръгва от района на хижа Пионерска в Паничище.
Сухият рид над хижата предлага идеални условия за каране на ски както от начинаещи (по писта), така и за екстремни ски и ски свободен стил по улеите над нея. На разположение на туристите е ски-влек тип 'паничка'.
На 40 мин. път се намира по-старата хижа „Седемте езера“.
Чанакгьолски езера

Чанакгьолските (Чанакските) езера, известни още като Паниците или Чанаците, са две ледникови езера в Северозападна Рила, в непосредствена близост до Седемте рилски езера. Езерата са разположени в малък циркус между Зелени рид и хребета, който се отделя на североизток от връх Харамията (2465 м) и е част от Главния балкански вододел. Водите на запад от него се оттичат чрез реките Джерман и Струма в Егейско море, а на изток − към реките Искър и Дунав, в Черно море.
Двете езера събират водите си от Чанакгьолския циркус. Езерата не се оттичат едно в друго, а потоците им се сливат по-надолу и дават началото на река Прави Искър, която след водослива си с Урдина река носи името Черни Искър.
Рибното езеро

Рибното езеро е шестото езеро от групата на Седемте рилски езера.
Разположено е на 2184 м надморска височина, северно от връх Харамията – в западното подножие на хребета, който се спуска от върха на север-североизток.
Рибното езеро е най-плиткото от седемте (средна дълбочина 1,10 м). Площта му е 35 декара, а обемът – 38 000 м. Дълго е 250 м, широко до 140 м. Подхранва се от оттока на езерото Трилистника (петото), а се оттича в Долното езеро (седмото).
Край североизточния бряг на езерото е разположена хижа „Седемте езера“. От края му на запад върви пътеката за новата хижа Рилски езера.
Вевчанско езеро

Вевчанското езеро, наричано също Вевчанската локва или Мъртвото езеро (на македонска литературна норма: Вевчанско Езеро, Вевчанска Локва, Мртво Езеро), е второто по големина ледниково езеро в планината Ябланица, Северна Македония.
Езерото се намира в източните склонове на Ябланица, югоизточно от върха Църен камен и западно от село Вевчани, близо до границата на Северна Македония с Албания. Езерото е на абсолютна надморска височина от 1993 метра, при максимално ниво на езерната вода.
Езерото е с обща площ от 2810 m², с дължина в посока изток-запад от 126 m, а ширината в север-юг е 64 m и е дълбоко 3,95 m. Поради местоположението си в планината и хидрографските си особености обаче езерото отбелязва промени във връзка с тези параметри. Въпреки че е постоянно езеро, повърхността му не е постоянна и се променя през годината в зависимост от колебанията в нивото на езерната вода.
Вевчанското езеро няма блатна растителност и затова се нарича мъртво езеро.
От село Вевчани до езерото може да се стигне за около 3 часа, а от езерото до връх Църен камен (2257 m) изкачването е около 30 – 45 минути.
Белеметски езера

Белеметските езера е група от 34 езера в Северен Пирин, разположени в долината на река Мозговица.
Белеметските езера са разположени югозападно от главното било на Пирин планина в изворната зона на река Мозговица – един от притоците на Санданска Бистрица, ляв приток на Струма.
Езерната група е ограничена от главното планинско било, Мозговшкия рид и Каменишкото било. Около тях са разположени няколко известни върха – Каменица, Малка Каменица, Кралев двор, Момин двор, Валявишки чукар.
Белеметската езерна група е една от най-големите в Пирин – 34 на брой, разположени между 2537 m н.в. и 2190 m н.в. От тях 2 имат площ над 10 da, 7 са с площ между 1 и 10 da, а останалите 25 са с площ под 1 da. Повечето езера са плитки и пресъхват през лятото.
В обхвата на Белеметската езерна група се наблюдават следи от няколко затлачени езера. Първото, с площ от 2 da е разположено в източната част на циркуса на 2430 m н.в. Други две са разположени в местността Мозговица около езера 24-34, едното от които е било със значителни размери – площ от 40 da. Следи от още няколко по-малки бивши езера са видими около езера 33 и 34.
Наричат се така по името на местността Белемето. По времето на възродителния процес езерата са преименувани на Малокаменишки езера по името на близкия връх Малка Каменица, но името не се възприема сред местното население и туристическите среди. Относително по-рядко езерата се наричат и Мозговишки, тъй като от тях води началото си река Мозговица.
Алпийски тритон

Алпийският тритон (Ichthyosaura alpestris) е дребно опашато земноводно от семейство саламандрови (Salamandridae). На дължина достига 9 cm при мъжките и 12 cm при женските екземпляри.
През размножителния сезон през пролетта мъжките имат синьо оцветяване по гърба, отстрани са с черни и бели точки, а на корема имат оранжева ивица. Малкият гребен на гърба е оцветен в жълто и черно. Женските са на сиви, кафяви и зелени петна, за да се прикриват във водата. Коремът и при двата пола е ярко оранжев. След размножителния период възрастните екземпляри придобиват по-тъмна, почти черна, окраска, предназначена за прикриване на сушата.
Основният ареал на алпийския тритон е в Средна Европа – от Северна Франция до източните склонове на Карпатите и от Южна Дания до Алпите. В Южна Европа се среща на отделни изолирани находища (Северна Португалия, Централна Испания, Кантабрия, Южна Италия, Балканския полуостров до Пелопонес), останали при оттеглянето на ледовете след последния ледников период.
В България алпийският тритон също се среща в изолирани групи в Стара планина (Петрохан), Осоговска планина, Рила (Седемте Рилски езера, Якорудските езера, Юндола), Родопите (Смолянските езера и други) и Средна гора. Всички местообитания са с надморска височина от 1200 до 2500 m.
Алпийският тритон предпочита гъсти широколистни гори с изобилие на вода в хълмисти и планински райони. Почти не се среща извън горите.
Алпийският тритон живее в близост до планински езера и мочурливи местности. Той се среща и във водоеми със съвсем малка площ и дълбочина. През размножителния период живее по-често във водата, а през останалата част от годината главно на сушата. Там той се крие под изсъхнали листа, гниещи дървета и пънове. След събуждане от зимния сън се премества във водата, подготвяйки се за размножаване. Храни се с дребни безгръбначни.
Алпийският тритон се размножава през май-юни в различни водоеми с гъста подводна и надводна растителност. Женската снася по 100-200 яйца.
Муцалски езера

Муцалските или Аренските езера (на гръцки: Λίμνες Μουτσάλια, Μουτσιάλες Λίμνες Αρένων) е група от две езера в планината Грамос, Гърция.
Езерата са две и са разположени на 1730 m надморска височан в гъста букова гора под връх Епано Арена (2196 m). Горното езеро е на 1830 m, а долното - на 1740 - 1720 m. Горното западно езеро докосва склоновете на върха и има периметър от около един километър. То е плитко, като през лятото водите му са значително по-малко. Източното долно езеро е основното езеро, което чрез поток, дълъг 60 m, приема водите на западното езеро. То обхваща по-малка площ с периметър, който достига 800 m и максимална дълбочина, която не надвишава 1 m, като през зимата е покрито с лед. Езерото е покрито с гъста водна растителност, която придава красив зелен цвят на водите му.
Езерата, поради местоположението си в буковата гора и относителната си изолация, имат голяма екологична стойност. В района има богата флора и фауна, а в самото езеро живеят три вида тритони - алпийски, обикновен и гребенест.
Гръцката форма Μουτσάλια е множествено число на Μουτσάλι, което произлиза от думата моч, тоест „мокро място“, „мучур“.
Големи пясъчни дюни (национален парк)

Националният парк и резерват Големи пясъчни дюни (на английски: Great Sand Dunes National Park and Preserve) е национален парк в щата Колорадо, САЩ. Разположен е на територията на окръзите Аламоза и Съуач на площ от 340 km². Отначало съществува като национален монумент от 1932 година, обявен е за национален парк на 13 септември 2004 година.
Това са най-високите дюни в Северна Америка, достигат височина от 230 m. Формирани са от пясъчни и почвени отлагания на реката Рио Гранде и нейните притоци в долината Сан Луис. Западните ветрове в продължение на много години са навявали тези частици от речните отлагания. Този процес продължава и до днес и всъщност формата на дюните се мени непрекъснато.
В парка се намират също така алпийски езера и тундра, 6 върха над 3940 m, гори от смърч и бор, големи тревни площи и блатисти местности. Всички те са предпоставка за разнообразна флора и фауна.
Причината за съществуване на дюните е влажността. Само няколко сантиметра под повърхността пясъкът е мокър. През тях преминават няколко ручей, ако те пресъхнат, дюните ще изчезнат.
Я националния парк и резерват Големи пясъчни дюни има област с черен пясък, където могат да се намерят залежи на магнетит и железен окис.
Женевско езеро

Женевското езеро (на френски: Lac Léman, Lac de Genève; на немски: Genfersee) е второто по големина езеро в Централна Европа след Балатон и най-голямото в Швейцария (кантони Вале, Женева и Во), Франция (департамент Горна Савоя) и Алпите. Площ 580,03 km² (348,4 km² в Швейцария, 234 km² във Франция), обем 89,9 km³, максимална дълбочина 310 m.
Женевското езеро е разположено на границата меду Швейцария и Франция, в югозападния край на Швейцарското плато и заема междупланинска падина между Савойските и Бернските Алпи на юг и изток и планината Юра на северозапад. По произход представлява краен басейн на един от ръкавите на плейстоценския Ронски ледник. Има форма на изпъкнал на север полумесец и условно се дели на две обособени части: на изток Голямо езеро (Grand Lac), а на запад Малко езеро (Petit Lac). Покрай западните и северозападните му брегове са разположени хълмистите предпланински части на планината Юра, а на изток бреговете му са предимно скалисти и почти плътно достигат до него, като остава тясна брегова ивица. Дължина от запад на изток 72,3 km и максимална ширина от север на юг 13,8 km. Има слабо разчленена брегова линия с дължина 200 km. През него протича река Рона, която се влива в югоизточната му част при град Бувре, а изтича от югозападния му ъгъл при град Женева. Освен Рона в него се вливат още няколко десетки реки, по-големите от които са Версуа, Обон, Венож, Ла Вевез, Дранс и Редон.
Водосборният басейн на Женевското обхваща площ от 7395 km³, като 4/5 от него се намира на швейцарска територия. Намира се на 372 m н.в. Оттокът му се регулира чрез изградена преградна стена при изтичането на Рона от него. Болшинството от вливащите се в него реки имат алпийски хидроложки режим, получават голяма част от водите си от топенето на снеговете и ледниците, поради което през лятото нивото му е по-високо от това през зимата, средно с 1 m. Температурата на водата на повърхността през лятото е от 19 до 24°С, а през зимата 4 – 5°С. Не замръзва.
През годините езерото е изследвано с 4 подводници, 2 от които са построени от Жак Пикар. То е много живописно, климатът по крайбрежието му е мек през зимата и топъл през лятото. По бреговете му са изградени множество почивни, спортни и туристически бази. Има местно корабоплаване. Бреговете му са гъсто заселени и тук са разположени множество населени места, като най-големи са градовете: в Швейцария – Женева, Нион, Лозана, Монтрьо, Вьове; във Франция – Тонон, Евиан и известното средновековно селище Ивоар.
Сухото езеро (Рилски манастир)

Сухото езеро е езеро в Централната част на Рила, на 1891,5 m н.в., във водосборния басейн на Рилска река (ляв приток на Струма), на 1500 m югоизточно от връх Попова капа (Попова шапка). Намира се в област Кюстендил, община Рила.
Езерото има почти правоъгълна форма и променливи очертания с максимални размери 270 m дължина и 120 m ширина. Най-голяма площ от около 30 дка има през пролетта по време на снеготопенето. Подхранва се от две малки реки, идващи съответно от Поповокапските езера на север от него и от седловината Кобилино бранище – на изток, които на около 400 m източно от езерото се съединяват и се вливат в него. През есента почти пресъхва. Няма видим повърхностен отток. Водите му се филтрират през моренния вал разположен покрай западния му бряг и дават началото на буен поток, който се влива отдясно в Рилска река.
Урдини езера

Урдините езера са езерна група с ледников произход в Рила планина. Те не са развити като туристическа забележителност толкова добре, колкото Седемте рилски езера, тъй като са разположени в най-труднодостъпните части на Северозападна Рила. Урдините езера са разположени в западната част на Урдиния циркус между връх Дамга (2670 m) на северозапад и Додов връх (2661 m) на юг. Те са шест на брой и имат следните имена – Сухото, Рибното (да не се бърка с Рибното езеро от Седемте езера), Триъгълника, Ботаническото (Удавника), Голямата Паница и Малката Паница. От Урдините езера изтича Урдина река, която е десен приток на река Черни Искър.
Езерата са със сравнително малка площ – от 0,8 до 2,5 хектара. Най-малко по площ е Рибното езеро (на 2348 m н.в.), което заради близостта си с връх Дамга (на около 500 м югоизточно от върха) е наричано още Дамгско езеро. Въпреки че Рибното езеро е най-малко по площ, то е с най-голям водосборен басейн от групата. Най-ниското езеро, Голямата Паница (42°10′39″ с. ш. 23°19′45″ и. д.﻿ / ﻿42.1775° с. ш. 23.329167° и. д.42.1775, 23.329167), е и най-голямо по площ и по обем на водата в него. То е разположено на 2278 м надморска височина, има площ от около 2,5-2,53 хектара и воден обем приблизително 89 500 м.
Бреговете на отделните Урдини езера са разнообразни. Най-високото езеро от групата Сухото (42°10′28″ с. ш. 23°19′44″ и. д.﻿ / ﻿42.174444° с. ш. 23.328889° и. д.42.174444, 23.328889) е разположено недалеч от Додов връх и е на 2375 м надморска височина. Езерото има кръгла форма и е дълбоко близо 5 м. Най-дълбоко (7,6 м) е четвъртото езеро Малката Паница (2336 м), и е разположено източно от Рибното. Изтичащата от него вода образува малък водопад преди да се влее в езерото Голямата паница и оттам в Урдина река. Второ по големина е езерото Триъгълника с площ 2,34 хектара.
През 1985 г. Урдините езера са обявени за природна забележителност от национално и международно значение. Езерата са зарибени с дъгова и балканска пъстърва, което ги прави привлекателно място за бракониери. Риболовът е забранен.
Горско езеро

Горско езеро (на английски: Lake of the Woods) е 6-о по големина езеро в провинция Онтарио. Площта му, заедно с островите в него е 4349 км, като канадската площ е 3149 км, която му отрежда 16-о място сред езерата на Канада. Надморската височина на водата е 323 м.
Езерото се намирана запад от Горно езеро, в най-югозападната част на провинция Онтарио и малка част в провинция Манитоба, а южната (1200 км) в щата Минесота (САЩ). Горско езеро има дължина от север на юг 109 км и максималната му ширина е 95 км. В езерото се вливат множество реки (най-голяма Рейни), но изтича само една – река Уинипег, която се влива от юг в езерото Уинипег. Горско езеро има най-силно разчленената брегова линия (заедно с островите в него) от езерата на Канада с дължина 105 хил. km, с множество заливи (Мъскет, Бъфало, Литъл Траверс, Северозападен Ейнджъл и др.), полуострови (п-ов Aulneau Peninsula – 32/16 км) и 14 552 острова (Биг Айлънд, Бигсби, Фалкон и др.) с обща площ над 750 km. Максимална му дълбочина – 64 м. Южните брегове на езерото са ниски, равни и пясъчни, а северните скалисти и стръмни с хиляди заливи, острови, протоци и полуострови. Водното ниво се намира на 323 м н.в., като средногодишното му колебание от 321,87 до 323,47 м. Горско езеро е реликтов остатък от бившото огромно езеро Агасис. По брега на езерото са разположени сравнително малко на брой населени места – Кенора, Морсън (Канада) и Уоръд (САЩ)
Езерото е открито от френския трапер Жак дьо Нойон през пролетта на 1689 г., когато с група индианци от Горно езеро се спуска по река Рейни и пръв достига до езерото.
В периода 1898 – 1925 в северната част на езерото при изтичането на река Уинипег са построени две преградни стени, в основа на които има два ВЕЦ-а, произвеждащи 24 MW електроенергия.
Сьол (езеро)

Езерото Сьол (на френски: Lac Seul) е 7-ото по големина езеро в провинция Онтарио. Площта му, заедно с островите в него е 1657 км, която му отрежда 26-о място сред езерата на Канада. Площта само на водното огледало без островите е 1373 км. Надморската височина на водата е 357 м.
Езерото се намирана на 135 км североизточно от Горско езеро, в западната част на провинция Онтарио. Сьол има дължина от запад на изток 241 км, а максималната му ширина е 45 км. Водосборен басейн – 26 400 км. В езерото се вливат множество реки, но изтича само една – река Инглиш Ривър, която е десен приток на река Уинипег. Езерото Сьол има силно разчленената брегова линия с дължина 4786 km, със стотици заливи, полуострови, протоци и острови (284 km). Максимална му дълбочина – 47,2 м. Водното ниво се намира на 357 м н.в., като средногодишното му колебание е до 3,5 м, а ледената покривка е в периода от ноември до май. Горско езеро е реликтов остатък от бившото огромно езеро Агасис. По брега на езерото са разположени две населени места – Еър Фолс и Лак Сьол.
В периода 1928 – 1929 г. на езерото са построени две преградни стени, които повишават нивото на водата и в основа на които има два ВЕЦ-а, произвеждащи 30 MW електроенергия.
Рейни (езеро)

Езерото Рейни (Дъждовно езеро) (на английски: Rainy Lake; на френски: Lac à la Pluie) е 11-о по големина езеро в провинция Онтарио. Площта му, заедно с островите в него е 932 км, като канадската площ е 741 км, която му отрежда 57-о място сред езерата на Канада. Надморската височина на водата е 338 м.
Езерото се намира между езерата Горно езеро на изток и Горско езеро на запад, в югозападната част на провинция Онтарио, а южната (191 км) в щата Минесота (САЩ). Езерото Рейни има дължина от изток на запад 80 км и максималната му ширина е 48 км. В езерото се вливат множество реки (Сейн Ривър, Намакан, Вермильо), но изтича само една – река Рейни, която се влива от юг в Горското езеро. Има силно разчленената брегова линия (заедно с островите в него) с дължина 2520 км, с множество заливи, полуострови и 2588 острова (Сандпойнт, Драйуийд и др.) с обща площ над 70 km. Максимална му дълбочина – 49 м. Водното ниво се намира на 338 м н.в., като средногодишното колебание на водата е 0,14 м. От ноември до май езерото е сковано от ледена покривка. Езерото Рейни е реликтов остатък от бившото огромно езеро Агасис. На брега на езерото, при изтичането от него на река Рейни са разположени градовете Форт Франсес на канадска територия и Интернешенъл Фолс, на американска територия, като между двата града е построена преградна стена, в основата на която функционира голяма ВЕЦ.
Югоизточното, американско крайбрежие на езерото попада в националния парк „Войъджър“.
Езерото е открито от френския трапер Жак дьо Нойон през пролетта на 1689 г., когато с група индианци от Горно езеро се спуска по река Сейн Ривър и пръв достига до езерото.
Уинипег (река)

Уинипег (на английски: Winnipeg River) е река в Южна Канада (провинции Онтарио и Манитоба), вливаща се от югоизток в езерото Уинипег, от системата на река Нелсън.
Дължината ѝ, заедно с Горско езеро и реките Рейни и Файърстайл е 813 км, която ѝ отрежда 27-о място сред реките на Канада. Дължината само на река Уинипег е 235 км.
Река Уинипег изтича от северния ъгъл на Горското езеро при град Кенора (в югозападната част на провинция Онтарио), на 323 м н.в. Най-напред тече на северозапад, навлиза в провинция Манитоба, завива на югозапад, а при град Севън Систерс Фолс на север и при Пойнт Фолс се влива в югоизточната част на езерото Уинипег, на 217 м н.в.
По течението си реката преминава през 15 проточни езера.
Площта на водосборния басейн на реката е 135 800 km, от които в Канада са 106 500 km, а в САЩ 29 300 km. Водосборният басейн на Уинипег представлява 15,2% от водосборния басейн на река Нелсън. Басейнът ѝ обхваща северната част на американския щат Минесота), югозападната част на провинция Онтарио и югоизточната част на провинция Манитоба в Канада.
Водосборният басейн на река Уинипет граничи с други 4 водосборни басейна:
Реката има два основни притока: Инглиш Ривър (десен) и Уайтшел (ляв).
Многогодишният среден дебит в устието е 850 m/s. Максималният отток на реката е през май-юни – 1018 m/s, а минималния през декември-март – 770 m/s. Дъждовно-снегово подхранване. От началото на декември до началото на април река Уинипег замръзва.
По течението на реката има изградени 7 ВЕЦ-а (6 м Манитоба и един в Онтарио).
Реката е открита през 1733 г. от френския търговец на ценни животински кожи Кристоф Дюфро дьо ла Жемереи, който заедно с един от своите братовчеди, син на известния по това време в района Пиер Готие Варен дьо ла Верандри се спуска по реката от Горското езеро до праговете ѝ Севън Систерс Фолс.
Агасис (езеро)

Агаси́с (на английски: Lake Agassiz) е много голямо ледниково езеро, съществувало в периода между 10 хил. и 7 хил. години пр.н.е. на територията на централната част от Северна Америка. Захранвано от ледникови води към края на последния ледников период, то е било с по-голяма площ от всички съвременни Големи езера взети заедно, въпреки че средната му дълбочина не е била чак толкова голяма.
Съществуването му е предположено от Уилям Кийтинг през 1823 г., а ледниковият му произход е доказан от Уорън Ъпхам през 1879 г., който му дава името на швейцарско-американския учен Луи Агасис.
Образувано преди 11 – 12 хил. години, езерото е покривало голяма част от днешна Манитоба, западната част на Онтарио, част от Минесота, Северна Дакота и Саскачеван. При най-големия си обхват е било над 1500 km дълго и 1100 km широко и е достигало 210 m дълбочина. По това време е вероятно да е покривало до 440 000 km², което е повече от площта на Каспийско море.
Преди 8500 години ледниците се отдръпват бързо и езерото Агасис се стеснява, но все още покрива равнините на юг от залива Хъдсън. Водите му първоначално започват да преливат чрез р. Минесота към река Мисисипи и Мексиканския залив. По-късно разливът продължава и чрез р. Сейнт Лорънс към Атлантическия океан. Изведнъж, преди около 8200 години, водите на езерото се разливат през съвременната река Нелсън към залива Хъдсън и след няколко месеца почти цялото езеро се изпразва в северните води на Атлантическия океан.
Според някои учени, това масово вливане на ледникова сладководна вода в Световния океан довежда до глобално охлаждане на климата, намалявайки солеността на океана и разстройвайки термохалинната циркулация. Гълфстрийм, който затопля източната част на Атлантика, също е засегнат и това води до понижаване на температурата в Европа с 5 °C за няколко века..
Освен това, финалното изпразване на езерото предизвиква покачване на глобалното морско ниво приблизително с 0,8 – 2,8 m.
В днешно време древното езеро Агасис е оставило някои останки, като езерата:
и реките:
Межапаркс

Межапаркс (на латвийски: Mežaparks) е един от 58-те квартала на Рига. Разположен е в административния район Север на бреговете на езерото Кишезерс. Има население от 4413 души и обща площ възлизаща на 11,821km². Името Межапаркс буквално означава горски парк на латвийски. Паркът е създаден в началото на 20 век и се е казвал Кайзервалд (кралска гора на немски). По време на Втората световна война тук е създаден концентрационият лагер Кайзервалд, който за разлика от повечето е бил трудов лагер, а не за масово унищожение. Лагеристите са работели за Allgemeine Elektricitäts-Gesellschaft. През 1944 в горите на Межапаркс се провежда кратка битка между нацистките сили и техните латвийски съюзници срещу съветски военни сили. Червената армия печели и скоро след това окупира останалата част от Рига.
На територията на Межапаркс се помещава Рижката зоологическа градина, увеселителен парк и няколко спортни съоръжения. Това превръща квартала в преподчитано място за отдих. Межапаркс е един от най-скъпите райони за живеене в Рига.
Синапово

Синапово е село в Южна България. То се намира в община Тополовград, област Хасково.
Към 2009 г. в село Синапово има закупени 90 имота от английски граждани. 45 от тях са отремонтирани за живеене, а 15 семейства живеят там постоянно.
Разположено в югоизточната част на България, Синапово се намира на около 5 км от Главен път 7, на 13 км от Тополовград, на 13 км от Елхово, на 25 км от ГКПП „Лесово“ и на 80 км от ГКПП „Капитан Андреево“.
Синаповска река, която минава през селото, е считана за северна граница на Сакар планина.
Климатът е преходно средиземноморски.
Почвите са алувиално-ливадни и излужени канелени горски почви.
До 1934 г. селото се казва Синаплий. Фигурира в турските регистри от 1606 и 1672 г. под името Синаблъ. През 1907 г. се заселват около 50 семейства от Харманлийско. Това са бежанци от Беломорска Тракия. Те се заселват в новата част на селото наричана “ Квартала” в къщи построени от немския предприемач Шарон, които са еднотипни.”Квартала” и досега съществува но с обновени вече къщи.До 1924 г. преобладаващата част от жителите на селото са гърци кариоти. След спогодбата Моллов -Кафандарис те се изселват в Гърция. Част от тях са заселени в солунското градче Текелиево (Синдос). Голяма част от населението на селото са български изселници от Беломорска и Одринска Тракия и Македония. В селото са живели и живеят наследници на рода на Капитан Петко Войвода.
Основната религия тук е източното православие. Село Синапово е част от Тополовградското архиерейско наместничество, което от своя страна е в рамките на Сливенската Митрополия. В селото има православен храм – черква. Църквата „Св. Илия“ е построена през 1834 г.
На 2 км западно от селото, в местността „Праса чука“, има останки от праисторическо селище. На 1,5 км североизточно, в местността „Трапсата“ са открити останки от антично селище. Синаповска река – минава единствено през с. Синапово. Горите са пълни с красиви дървета и храсти.
На 2 август – „Илинден“ се провежда ежегоден събор.