davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
ملیکا سینگپتا

ملیکا سینگپتا (1960ء–2011ء) ایک بنگالی خاتون شاعرہ، حقوق نسواں اور کولکتہ سے سوشیالوجی کی قاری تھیں جو اپنی "غیر معمولی سیاسی شاعری" کے لیے مشہور تھیں۔
ملیکا سینگپتا کولکتہ میں کلکتہ یونیورسٹی سے وابستہ ایک انڈرگریجویٹ کالج مہارانی کسسواری کالج میں سوشیالوجی کے شعبہ کی سربراہ تھیں۔ وہ اپنی ادبی سرگرمیوں کی وجہ سے کافی مشہور تھیں۔ 20 سے زائد کتابوں کی مصنفہ جن میں شاعری کی 14 جلدیں اور دو ناول شامل ہیں، ان کا بڑے پیمانے پر ترجمہ کیا گیا اور وہ بین الاقوامی ادبی میلوں میں اکثر مدعو تھیں۔ 90ءکی دہائی میں 12سال تک وہ سنندا کی شاعری کی ایڈیٹر رہی، جو سب سے بڑے شائع ہونے والے بنگالی پنکھواڑے ( اپرنا سین کی طرف سے ترمیم کی گئی)۔ اپنے شوہر، معروف شاعر سبودھ سرکار کے ساتھ، وہ بنگالی زبان میں ثقافتی میگزین بھاشن نگر کی بانی ایڈیٹر تھیں۔ ان کے کام کے انگریزی ترجمے مختلف ہندوستانی اور امریکی انتھالوجیز میں شائع ہوئے ہیں۔ تدریس، تدوین اور تصنیف کے علاوہ وہ صنفی انصاف اور دیگر سماجی مسائل کے لیے سرگرم عمل رہی۔
سینگپتا کئی احتجاج اور صنفی سرگرمی گروپوں میں بھی سرگرم تھے۔ اس کا شعلہ انگیز، لڑاکا لہجہ بہت سی نظموں میں نمایاں ہے، جیسے "میرے بیٹے کو تاریخ پڑھاتے ہوئے":
اکثر تاریخ میں خواتین کے پسماندہ کردار سے نمٹنا:
خاص طور پر اشتعال انگیز اس کی افسانوی خانہ خانہ کی نسائی پیش کش ہے، ایک قرون وسطی کی خاتون شاعرہ جس کی زبان مبینہ طور پر اس کے غیرت مند شوہر نے کاٹ دی تھی۔
محکمہ ثقافت، حکومت کی طرف سے ادب کے لیے جونیئر فیلوشپ۔ ہندوستان (1997-99ء) ،حکومت کی طرف سے سوکانتو پروسکر۔ مغربی بنگال (1998ء) ،حکومت کی طرف سے بنگلہ اکیڈمی ایوارڈ مغربی بنگال (2004ء) ،سویڈن (1987ء)، آسٹریلیا (1994ء)، امریکا (2002ء اور 2006ء)، جمہوریہ چیک (2009ء) اور بنگلہ دیش (1998ء اور 2002ء) میں ہندوستانی مصنفین کے وفد کے طور پر شاعری پڑھنے، کانفرنسوں اور سیمیناروں میں مدعو کیا گیا ہے۔
انھوں نے اکتوبر 2005ء میں چھاتی کے کینسر کا علاج کروایا تھا اور 28 مئی 2011ء کو ان کا انتقال ہو گیا تھا۔
List of industrial areas in West Bengal

The Indian state of West Bengal has multiple industries present in the state. The major industrial belts are Hooghly Industrial Region, Durgapur-Raniganj-Asansol Industrial Region, Haldia Industrial Region and Darjeeling-Jalpaiguri Industrial Region. Apart from these, many Industrial parks or areas are situated with planned townships. Majority of them are functioning with some of them being under construction.
State industries are mostly localised in the Kolkata region, the mineral-rich western highlands, and Haldia port region. Kolkata is noted as one of the major centres for industries like the jute, leather industry etc. There are numerous steel plants in the state apart from the alloy steel plant at Durgapur. The centre has established a number of industries in the areas of tea, sugar, chemicals and fertilisers. Natural resources like tea and jute in and nearby parts have made West Bengal a major centre for the jute and tea industries. West Bengal is at the forefronts of leather processing and leather goods manufacturing and has around 666 units producing leather and leather related goods. Currently, 22-25 percent of India's tanning activity is undertaken in Kolkata and its suburbs. Kharagpur has also numerous industries of various types such as iron works, cement, chemicals, etc.
This list includes major economic industrial regions of West Bengal.
This list includes industrial parks, areas, towns, hubs, belts etc.
Honey Rose

Honey Rose Varghese (born 5 September 1991) is an Indian actress who mainly acts in Malayalam films. She has also appeared in a few Tamil, Kannada and Telugu films. She made her acting debut with the 2005 Malayalam film Boyy Friennd. Her breakthrough role came in 2012 with Trivandrum Lodge.
Honey Rose Varghese was born in Moolamattom, Kerala on 5 September 1991 in a Syro-Malabar Catholic family. She was educated at S.H.E.M High School, Moolamattom. She holds a Bachelor of Arts degree in Communicative English from the St. Xavier's College for Women, Aluva.
Starting her career at age 14 in 2005, Honey Rosa acted in the Malayalam film Boyy Friennd directed by Vinayan. She played the role of Manikuttan's friend. In 2007, she accepted her first non-Malayalam project, her first Tamil film the romantic drama Mudhal Kanave. She acted in Muthyala Subbiah's 50th film Aalayam (2008), which was her Telugu debut.
Her comeback character is that of 'Dhwani Nambiar' in Trivandrum Lodge, it gave her a breakthrough in her career. She decided to change her screen name to Dhwani after that film, but reverted to Honey Rose in Anju Sundarikal.
In 2011 Rose had completed one Tamil project, Mallukattu which she signed in 2009 and a Malayalam film, Pithavinum Puthranum Parishudhatmavinum, but the latter is on hold. She plays a nun called Sister Elsita in director Deepesh's Pithavinum Puthranum Parisudhalmavinum. She also acted with Jayasurya in Hotel California and in Thank You as Jayasurya's wife, with Fahadh in the 5 Sundarikal featurette called Aami and Daivathinte Swantham Cleetus with Mammootty in which she plays a bold and strong Malayali woman.
In 2015, she played Shirley, an aspiring singer and model, who falls in love with a married man in You Too Brutus. She starred in the notable films such as Daivathinte Swantham Cleetus with Mammooty, My God with Suresh Gopi, Kanal, Ittymaani: Made in China and Big Brother with Mohanlal, Sir C. P. with Jayaram, and Ring Master with Dileep.
Honey Rose returned to Tamil cinema after a gap of eight years with Pattaampoochi (2022), starring Sundar C and Jai. Then she acted in Monster directed by Vysakh starring Mohanlal and her performance in the film was well acclaimed. In 2023, she appeared in the Telugu film Veera Simha Reddy starring Nandamuri Balakrishna, which marked her return to Telugu cinema after a gap of nine years.
On January 2025, Rose filed case against businessman and CEO of Chemmanur group Boby Chemmanur for harassing her which lead to the arrest of Chemmanur.
Алёнушка

«Алёнушка», устаревшее название «Дурочка Алёнушка», — картина Виктора Васнецова 1881 года, хранящаяся в Государственной Третьяковской галерее.
Работу над картиной художник начал в 1880 году. Сначала он рисовал пейзажные этюды на берегу Вори в Абрамцеве, у пруда в Ахтырке. Сохранилось несколько этюдов того времени.
Работа была закончена зимой 1881 года в Москве, после чего Васнецов отправил её на Передвижную выставку. Критик И. Э. Грабарь назвал картину одной из лучших картин русской школы. Сам Васнецов так отзывался о своей картине:
Изначально картина называлась «Дурочка Алёнушка». «Дурочками» в то время называли сирот (по другим сведениям, юродивых).
Со временем в восприятии зрителей картина оказалась связана со сказкой «Сестрица Алёнушка и братец Иванушка». Доктор искусствоведения Элеонора Пастон считает, что картину связывают со сказками после переработки Васнецовым картины перед Всероссийской выставкой 1882 года.
Исследователи творчества Васнецова перечисляют следующие эскизы и этюды к картине.
В 2013 году в честь 165-летия со дня рождения Виктора Васнецова крупнейшая в мире поисковая система Google на главной странице поменяла логотип Google на дудл, основанный на картине «Алёнушка». При этом кусты на заднем плане были перерисованы так, чтобы из них сложилось название компании.
В 1979 году по картине написана одноимённая песня Александра Дольского.
В 2007 году написано стихотворение «Алёнушка. Васнецов» Станислава Минакова.
Витязь на распутье

«Витязь на распутье» — картина Виктора Васнецова.
Карандашные наброски и эскизы к картине появились в начале 1870-х годов. В 1877 году Васнецов с помощью младшего брата Аполлинария пишет этюд «Воин в шлеме с кольчужкой». Сюжет картины возник под впечатлением былины «Илья Муромец и разбойники».
В 1877 году была закончена работа над первым вариантом картины. Васнецов выставляет её на VI Передвижной выставке 1878 года.
Окончательный вариант картины был написан в 1882 году для Саввы Ивановича Мамонтова.
Надпись на камне соответствует былинным текстам, но видна не полностью. В письме к Владимиру Стасову Васнецов пишет:
Критик Стасов похвалил картину.
В начальных эскизах витязь был повёрнут лицом к зрителю. В последней версии был увеличен размер холста, уплощена композиция, стала монументальней фигура витязя. В начальных версиях картины была дорога, но Васнецов убрал её в версии 1882 года для большей эмоциональности, чтобы не было другого выхода, кроме указанного на камне.
К былинной теме Васнецов также обращался в ранней акварели «Богатырь» (1870) и более поздних картинах «Богатыри» (1898) и «Богатырский скок» (1914)
Картины написаны маслом на холсте. Версия 1882 года хранится в Государственном Русском музее. Первая версия 1878 года хранится в Серпуховском историко-художественном музее.
Исследователи творчества Васнецова приводят следующий список вариантов картины.
Сюжет «Витязя на распутье» воспроизведён на надгробии художника на Введенском кладбище.
В 2013 году в честь 165-летия со дня рождения Виктора Васнецова поисковая система Яндекс на главной странице сделала специальный логотип по мотивам картины «Витязь на распутье».
Выражение «Витязь на распутье» нередко используется метафорически, как описание ситуации экзистенциального выбора. Оно было использовано, в частности, в заглавии одной из последних книг известного советского историка А. А. Зимина (1920–1980).
Валькирия

Вальки́рия (др.-исл. valkyrja — «выбирающая убитых») в скандинавской мифологии — дева-воительница, которая реет на крылатом коне над полем битвы и решает, кому из воинов, павших в бою, попасть в небесный чертог — Вальхаллу.
Девы-воительницы изображаются в доспехах, шлемах с крыльями, со щитами и копьями. От блеска их доспехов, согласно поверьям, на небе возникает северное сияние.
Миссия валькирий — сопровождать погибших героев в Вальхаллу. Кроме того, в Вальхалле валькирии прислуживают воинам за столом, разнося им мёд. Иногда им даруется право решать исход битвы, а иногда они лишь выполняют веления Одина. В мифах валькирии предстают дочерьми Одина.
В героических песнях «Старшей Эдды» валькирии приобретают черты женщин-богатырей. Они фигурируют в качестве возлюбленных героев Хельга и Велунда. Валькирию Сигрдриву, в последующей традиции отождествлённую с Брюнхильд, Один наказывает и погружает в сон (она больше не будет участвовать в битвах и выйдет замуж) за то, что она его ослушалась и в поединке между конунгами дала победу не Хьяльм-Гуннару (которому Один обещал победу), а Агнару; её пробуждает великий герой Зигфрид («Старшая Эдда», «Речи Сигрдривы»).
Наиболее известны имена следующих валькирий:
Поединок Пересвета с Челубеем на Куликовом поле

«Поединок Пересвета с Челубеем на Куликовом поле» (1943 год) — самая известная картина советского художника Михаила Ивановича Авилова. На полотне изображён бой русского богатыря Пересвета с неким «печенежским» воином Челубеем, который, согласно литературному произведению XV века — «Сказанию о Мамаевом побоище», — предшествовал Куликовской битве, причём оба участника пали в этой схватке. В соответствии со «Сказанием», хотя оба воина погибли в поединке, победа осталась за Пересветом, так как его конь довез всадника до русских войск, тогда как Челубей оказался выбитым из седла. Однако судя по тексту «Задонщины» (конец XIV — начало XV века), Пересвет был жив в разгар Куликовской битвы, ибо там говорится, что он на поле «поскакивает на своём добром коне, а злачёным доспехом посвельчивает», когда уже «иные лежат посечены».
За создание этой картины М. И. Авилов стал лауреатом Сталинской премии первой степени (1946).
Композиция картины довольно проста. Центральное место занимают взвившиеся на дыбы могучие кони с сидящими на них Пересветом (слева) и Челубеем (справа). Лошади изображены очень крупно и подавляют собой остальное изображённое на картине. Развевающиеся гривы, оскаленные зубы и свирепые морды делают коней страшными. Ярко выделяется развевающийся по ветру пёстрый чепрак коня Челубея и расписной круглый щит, проткнутый копьём русского богатыря. У Пересвета ярко поблескивают на солнце стальной шлем и кольчуга.
Копья противников ударяют в щиты друг друга. Щиты и кольчуги не выдерживают удара, и копья протыкают их, вонзаясь в тела богатырей. Челубей слетает с седла от удара копья русского богатыря. С его бритой головы летит красный малахай. Подался назад и Пересвет. Его фигура крайне напряжена, глаза с лютой ненавистью впиваются в поверженного врага.
На заднем плане по краям картины видны уходящие вдаль ряды одного и другого войска. Игрой красок Авилов передаёт состояние войск перед боем. Скромные, строгие, сероватые тона в левой части картины характеризуют выдержку, спокойствие и уверенность в победе русского войска. Впереди строя на белом коне — великий князь Дмитрий Иванович Донской. В битве он получит контузию, но останется жив. Яркие, пёстрые краски татаро-монгольского войска передают их беспокойство и неуверенность в исходе поединка.
Детский альбом

Де́тский альбо́м Op. 39 — сборник пьес для фортепиано композитора Петра Ильича Чайковского, носящий авторский подзаголовок «Двадцать четыре лёгкие пьесы для фортепиано». Сборник был сочинён Чайковским в мае — июле 1878 года и при первой публикации, последовавшей в декабре того же года в издательстве Юргенсона, посвящён племяннику композитора Володе Давыдову, которому в то время было 6,5 лет. Предвосхищением данного сборника является "Альбом для юношества" Роберта Шумана, так как он носит подзаголовок "Подражание Шуману", но, по некоторым сведениям, прежде всего, цикл из 25 прелюдий во всех мажорных и минорных тональностях op.31 Шарля Валантена Алькана, так как они очень похожи как в образном содержании, так и по фактуре и некоторым названиям.
По мнению специалиста по творчеству Чайковского П. Вайдман,
В изданиях советского периода названия первой и последней пьес из идеологических соображений были изменены соответственно на «Утреннее размышление» и на «Хор».
Существуют переложения «Детского альбома» (целиком или отдельных номеров) для разных инструментов и составов. В частности, Владимир Мильман и Владимир Спиваков обработали весь цикл для камерного оркестра, Роберт Грослот переложил шесть пьес для камерного оркестра и для духового квинтета и т. д. Леонид Десятников сделал оркестровое переложение цикла для одноимённого спектакля Санкт-Петербургского государственного детского музыкального театра «Зазеркалье» (спектакль в репертуаре с 1989). Полное переложение для ансамбля ударных инструментов осуществил Анатолий Иванов (в 1996 году на эту музыку был поставлен детский балет по сценарию Галины Крутиковой, ставший лауреатом Международного фестиваля 1999 в Югославии). В 2014 г. композитор Дмитрий Батин по заказу Уфимского театра оперы и балета сделал переложение для струнного оркестра и ударных инструментов.
Владимир Красное Солнышко

Влади́мир Кра́сно(е) Со́лнышко — персонаж русского былинного эпоса, князь киевский. Былинный князь Владимир не служит отражением исторической личности Владимира Святославича, а является собирательным образом.
Былинного князя сказители XVII — начала XX веков почти никогда не называли «Владимир Святославич» — отчество либо опускалось, либо имело форму «Всеславич» (иногда — «Сеславич»). Вариант с отчеством присутствует повсеместно в коллекции старейших записей XVII—XVIII веков (в частности, в сборнике Кирши Данилова).
Князь Владимир — одна из ключевых фигур былин киевского цикла, объединяющая многих русских богатырей. Он их глава, но сам не может называться богатырём. Жена Владимира — Евпраксия (Апраксия, Апракса). Рассматривается как народное отражение нескольких исторических личностей или как на мифическое лицо, олицетворение известного рода явлений природы (Солнце — Дажьбог). Он любит во всех опасностях пользоваться услугами богатырей, угощая их за это, но вместе с тем не желая рисковать собственною жизнью, а подчас и поступая с богатырями несправедливо. По взгляду Ореста Миллера, хорошие и дурные качества былинного Владимира могли создаться под различными влияниями. Известно, например, что тяжёлым трудом народ считает только труд физический, которого не несут государи. И солнце медленно движется по небу, оно покоится в бездействии и без всяких усилий со своей стороны ниспосылает на землю свои лучи; оно бывает иногда жгучим, злобным. Отсюда, быть может, некоторые черты в лице былинного Владимира, дополненные отражением древнего исторического деспотизма времён патриархальных, или влиянием византийских взглядов на неограниченную верховную власть, или воспоминаниями эпохи Ивана Грозного.
Владимир, кроме былин, является ещё главным действующим лицом в стихе о Голубиной книге; он носит там имена: Володарь, Володимер, Володимир Сыславич, Володумор; заменяет он также Волота или Волотомана «Иерусалимской беседы» или «Повести града Иерусалима», где имя Владимир, более популярное и любимое народом, вытеснило собою более древнее «Волот» или «Волотоман».
Парные образы Владимира (в крещении — Василия) и его матери Малуши представлены в украинских святочных фольклорных фигурах Василия и Маланки (Меланки, Миланки). В церковном календаре день св. Мелании завершает годовой круг, день св. Василия его начинает. Это календарное обстоятельство сблизило в народном воображении святого Василия Великого и преподобную Меланию, превратив их в стойкую фольклорную пару, сохранив не только упоминания о реальных исторических персонажах (Владимире и Малуше), но и целый ряд деталей, которые отражают правовые нормы X века и характеризуют тогдашний быт.
Ваше благородие, госпожа удача

«Ваше благородие, госпожа удача» — песня на слова Булата Окуджавы и на музыку Исаака Шварца, написанная для художественного фильма Владимира Мотыля «Белое солнце пустыни» (1970 год). В картине её поёт бывший царский таможенник Верещагин (актёр — Павел Луспекаев). Музыкальная тема песни звучит на протяжении всего фильма.
Во многих песенниках и изданиях эта песня называется «Песня Верещагина». В сборнике «Арбат, мой Арбат» (1976 год) она названа «Белое солнце пустыни». В сборнике «Капли датского короля» (1991 год, составитель В. Босенко) песня имеет название «Ваше благородие, госпожа разлука…». В сборнике «Чаепитии на Арбате» (1996 год) песня напечатана вовсе без названия. Сам Окуджава в одном из интервью назвал песню просто «Госпожа удача».
Слова песни были написаны Булатом Окуджавой в 1967 году. Специально для фильма, который снимался с ноября 1968 года по январь 1969 года, Исаак Шварц по заказу Владимира Мотыля написал музыку. Партию гитары для песни записал гитарист Алексей Якушев.
Фильм, запрещённый вначале к показу, очень понравился Леониду Брежневу — и особенно песня о «госпоже удаче». Благодаря этому фильм был разрешён к широкому просмотру.
Песня является стилизацией песен времён революции и Гражданской войны, о чём говорит, в том числе, этикетная формула «Ваше благородие».
Вторая строчка первого куплета в разных исполнениях варьировалась. В фильме Верещагин поёт: «Мы с тобой родня давно». Этого же варианта придерживались и многие барды, — в частности, братья Мищуки. В студийной записи Павел Луспекаев поёт: «Всё мы с ней не встретимся», и этот вариант вышел на пластинке. Во многих поэтических сборниках текст приведён в редакции «Мне с тобою холодно», но практически никто, кроме самого Окуджавы, в таком варианте песню не пел. Егор Летов в альбоме «Народоведение» (переиздание «Выргорода») пел «Мы с тобой друзья давно», также в данном варианте другой порядок куплетов.
Исаак Шварц создал музыку более чем для 100 фильмов, но эта мелодия стала у него самой известной и узнаваемой. Композитор вспоминал, что писал музыку к этой песне, представляя, что будет петь именно Павел Луспекаев. Режиссёр Акира Куросава при просмотре фильма был так восхищён песней Верещагина, что сразу пригласил Шварца к совместной работе в своём фильме «Дерсу Узала». Булат Окуджава считал эту песню самой удачной своей песней к кинофильмам.
Песня стала одной из самых популярных мелодий советского кинематографа и приобрела самостоятельную известность. Она сразу же перестала восприниматься как авторская и вскоре фольклоризировалась до такой степени, что появился целый ряд песен-переделок — особенно в солдатской и студенческой среде.
Медаль Анатолия Кони

Меда́ль Анато́лия Ко́ни — высшая ведомственная медаль Министерства юстиции Российской Федерации, учреждённая приказом Министерства юстиции Российской Федерации № 75 от 25 февраля 2000 года.
Согласно Положению (с изменениями от 29 апреля 2002 года) медалью Анатолия Кони награждаются:
В исключительных случаях по решению Министра юстиции Российской Федерации медалью Анатолия Кони награждаются работники органов, учреждений и организаций Министерства юстиции Российской Федерации, работники уголовно-исполнительной системы Министерства юстиции Российской Федерации и лица, перешедшие из других федеральных органов исполнительной власти и иных органов в Министерство юстиции Российской Федерации и имеющие стаж государственной службы (работы), военной службы и службы в федеральных органах исполнительной власти и иных органах, где предусмотрено присвоение специальных званий, менее 10 лет.
Награждение медалью Анатолия Кони производится за:
Повторное награждение медалью Анатолия Кони не производится.
Медаль Анатолия Кони носится на левой стороне груди и располагается ниже государственных наград Российской Федерации. При наличии других ведомственных наград располагается перед ними.
Медаль Анатолия Кони изготовляется из латуни и имеет форму правильного круга диаметром 32 мм. На лицевой стороне медали помещено погрудное изображение А. Ф. Кони. В верхней части медали — надпись «Анатолий Кони», в нижней — цифры «1844—1927». На оборотной стороне медали, в центре, расположена надпись «За вклад в развитие юстиции», по окружности — венок из лавровых веток. Все изображения и надписи на медали выпуклые. Края медали окаймлены бортиком.
Медаль при помощи ушка и кольца соединяется с пятиугольной колодкой, обтянутой шёлковой муаровой лентой зелёно-оранжевого цвета шириной 24 мм. Колодка с медалью при помощи булавки крепится к одежде.
Медаль названа в честь выдающегося российского юриста Анатолия Фёдоровича Кони.
Медаль создана под руководством главного герольдмейстера уголовно-исполнительной системы отдела наград управления кадров Минюста России полковника Л. Миндруля.
Кроме сотрудников Минюста России этой медалью награждаются выдающиеся учёные, а также государственные, общественные и религиозные деятели, среди которых:
List of medieval armour components

This list identifies various pieces of body armour worn from the medieval to early modern period in the Western world, mostly plate but some mail armour, arranged by the part of body that is protected and roughly by date. It does not identify fastening components or various appendages such as lance rests or plumeholders, or clothing such as tabards or surcoats, which were often worn over a harness.
There are a variety of alternative names and spellings (such as cowter or couter; bassinet, bascinet or basinet; and besagew or besague) which often reflect a word introduced from French. Generally, the English spelling has been preferred (including mail instead of the lately used maille or the inauthentic term chainmail). The part of armour on the hand is called the gauntlet, which is based on a French word.
The following components of Japanese armour roughly match the position and function of certain components of occidental armour:
Niyonkuru Christella

Christella yavutse 1985 ,ni Umushoramarikazi w'umunyarwandakazi wavukiye mu burundi kuri Nyina w'umurundikazi na papawe w'umunyarwanda, akaba ariwe visi perezida wa Guraride LTD Rwanda.
Niyonkuru yavukiye mu Uburundi , aho yaje kwimuka akajya i washington muri Amerika muri 1997, niho yakuriye ahiga amashuri kugeza arangije. icyiciro cya mbere cya kaminuza yize ibijyanye n'itangazamakuru (mass media and communications) . muri Amerika yatangiye gukorera amafaranga afite imyaka 16, ubu ni umubyeyi w'umwana umwe.
Canyon–SRAM

Canyon–SRAM zondacrypto (stylised as Canyon//SRAM zondacrypto) is a professional women's cycling team that competes in elite women's road bicycle racing events, such as the UCI Women's World Tour. The title sponsors are Canyon Bicycles and SRAM Corporation. The team's clothing is provided by London-based Rapha. Ronny Lauke set the team up after the demise of his former team Velocio–SRAM.
In September 2017, the team announced the signings of Alice Barnes, German road champion Lisa Klein and trainee Christa Riffel.
Canyon–SRAM zondacrypto Generation (stylised as Canyon//SRAM zondacrypto Generation) is a professional women's development team that competes in women's road bicycle racing events. The title sponsors are Canyon Bicycles and SRAM Corporation.
Княгиня Мария-Луиза (булевард в Пловдив)

„Княгиня Мария-Луиза“ е булевард в централната част на Пловдив.
Започва от бул. „Цар Борис III Обединител“, при тунела под Централна поща се слива с ул. „Гладстон“, продължава покрай кв. „Каменица“ и „Хаджи Хасан махала“ и завършва при Централни гробища. Продължение на същия булевард е „Цариградско шосе“, който е източната входно-изходна артерия на града. В миналото двата булеварда са носили общо име „Лиляна Димитрова“.
Улицата пред католическата катедрала „Свети Лудвиг“ е започвала от несъществуващия вече площад „Цар Крум“. Там се е свързвала с улиците „Отец Паисий“ и „Граф Игнатиев“. Българската княгиня Мария-Луиза, съпругата на княз Фердинанд I, умира през 1899 г. След смъртта ѝ нейният саркофаг е положен временно в католическата катедрала до изграждане на княжеска гробница. Така през първата половина на XX в. улицата пред катедралата носи нейното име.
След 1944 г. улицата е преименувана на „Лиляна Димитрова“ – активистка на РМС, която загива при престрелка в близкия кв. „Каменица“. В началото на 1980-те се извършва ремонт, при който булевардите „Княгиня Мария-Луиза“ и „Цариградско шосе“ се превръщат в модерна артерия с 2 платна с по 3 ленти на движение и 7 пешеходни подлеза. Строителството започва през есента на 1980 г., а пусковият срок е 30 март 1983 г. Реконструкцията е с обща дължина от 4,3 км от кръстовището с булевард „Източен“ През 80-те се изгражда и подземната връзка с ул. „Гладстон“.
През 1990 г. булевардът е наречен „Независимост“ (до гробищата) и „Тракия“ (на изток), скоро след това преименувани съответно в „Княгиня Мария-Луиза“ и „Цариградско шосе“.
По бул. „Княгиня Мария-Луиза“ преминават маршрутите на автобусни линии на градския транспорт с номера 10, 21, 25, 36, 66, 93. В миналото по булеварда е преминавало трасето на тролейбусни линии 5 и 25.
Източен (булевард в Пловдив)

„Източен“ е булевард в Пловдив.
Започва от кръстовището с булевард „Христо Ботев“, пресича булевард „Княгиня Мария-Луиза“ и след кръговото с булевард „Шести септември“, завършва на север до река Марица. В южната си част е с две платна, всяко с три ленти, на север е с едно платно с по две ленти във всяка посока.
Булевардът е една от основните пътни артерии в първостепенната транспортна мрежа на Пловдив и е източна тангента на централната градска част и носител на основния вътрешноградски транзит север-юг.
През 50-те години на XX век в източния край на Пловдив започва изграждането на булевард наречен „Мао Цзе-дун". Малко по-късно става „Димитър Благоев", а след 1990 г. е наречен „Източен".
Според административното деление на Пловдив булевардът е даден за стопанисване на два пловдивски района. За източното платно се грижи район „Източен“, а за западното – „Централен“. Булевардът разделя квартал „Каменица“ на две части.
През 2008 г. е направена основна реконструкция на булевард в участъка от булевард „Христо Ботев“ до булевард „Княгиня Мария Луиза“. Изградено е ново платно от източната страна покрай стадион „Христо Ботев“. В този участък булевардът има две пътни платна с дължина 1126 м и габарит 2х3 ленти за движение (2х10.5 м). През 2009 г. е направена реконструкция на булевард на север от булевард „Княгиня Мария Луиза“. Предвижда се свързване на булевардът с моста „Адата“ с надлез над част от Централния траурен парк и старите турски гробища. Така булевардът ще има директна връзка с булевард „Северен“.
Близо до булеварда са следните забележителности:
По бул. „Източен“ се движат автобусите с номера 9, 10, 21, 25, 36.
Братя Миладинови (улица в София)

„Братя Миладинови“ е централна улица в София. Наречена е на българските възрожденци, просветители и фолклористи Братя Миладинови.
Простира се между улица „Позитано“ на юг и булевард „Княгиня Мария Луиза“ при Централна гара София на север.
На улица „Братя Миладинови“ или в нейния район се намират следните обекти (от юг на север):
Румен Груев Григоров

Румен Груев Григоров e български архитект.
Румен Груев Григоров е роден на 11 юни 1950 г. в град Пловдив. През 1974 г. Румен Григоров завършва архитектурния факултет в Университета по архитектура, строителство и геодезия (УАСГ).
Арх. Румен Григоров работи в Териториална Проектантска Организация Пловдив специализирано по изграждането на Жилищен Район ТРАКИЯ. Автор на училищата „Свети Софроний Врачански“, „Черноризец Храбър“ и „Димитър Матевски“.
Три последователни мандата от 1981 г. е общински съветник. Главен архитект на Община Пловдив от 1981 до 1986, през които години се построяват комплекс Летище Пловдив; жп гара Тракия; „Коматевски възел“; булевардите „Голямоконарско шосе“ и „Княгиня Мария Луиза“. Реконструкция на уличната мрежа с оспорвани пробиви под Пощата и Житен пазар и подлеза под Централна Гара.
Председател на САБ Дружество Пловдив 1983 – 1988. Председател на Регионална колегия на Камарата КАБ два мандата 2003 – 2012
Евлоги и Христо Георгиеви (булевард в София)

„Евлоги и Христо Георгиеви“ е основен централен булевард в София. Дължината му е около 3 km.
Първоначално е наречен на българския предприемач Евлоги Георгиев. След това известно време е носил името „Адолф Хитлер“ – от сегашния бул. „Янко Сакъзов“ (който тогава е бил преименуван от „Регентска“ на „Виктор Емануил III“) до ул. Гурко, а от ул. Гурко нататък – „Бенито Мусолини“. По-късно частта му източно от Орлов мост е преименувана на „Клемент Готвалд“ , а на останалата част е възстановено предишното име, но след това за известен период от време тя става пък част от бул. „България“. Впоследстие булевардът като цяло получава сегашното си име „Евлоги и Христо Георгиеви“.
Началото си води от пресечката с бул. „Черни връх“ и бул. „Фритьоф Нансен“ в района на НДК, на запад от която се нарича бул. „България“. На изток булевардът свършва непосредствено след пресечката с бул. „Мадрид“ и бул. „Янко Сакъзов“, като минава в две еднопосочни улички, излизащи на натоварения булевард „Ген. Данаил Николаев“.
„Евлоги и Христо Георгиеви“ пресича някои основни пътища в София като бул. „Драган Цанков“ и ул. „Граф Игнатиев“ (които са разположени на едно кръстовище от 2-те му страни) и бул. „Цар Освободител“ и „Цариградско шосе“ при Орлов мост (също на едно кръстовище от двете му страни). Централните софийски улици „Раковски“ и „6-и септември“ също достигат до „Евлоги и Христо Георгиеви“.
На „Евлоги и Христо Георгиеви“ се намират Националният стадион „Васил Левски“, унгарското посолство, 120 ОУ „Георги С. Раковски“, площад „Папа Йоан Павел II“, Софийската гимназия по строителство, геодезия и архитектура (СГСАГ) „Христо Ботев“, Военната академия „Георги Раковски“, Испанската гимназия и Музикалната академия „Панчо Владигеров“. В близост до булеварда се намира и Националната финансово-стопанска гимназия (НФСГ).
На две места бул. „Евлоги и Христо Георгиеви“ се пресича от трамвайни маршрути. Пресичат го и два метродиаметъра, а трети преминава по протежение на булеварда.
Антична синагога (Пловдив)

Античната синагога на Филипопол е древна синагога в град Пловдив, България, използвана през III-VI век, от която днес са запазени само основите и част от подовете. Тя е единствената сграда от Античността с такова предназначение, открита в България.
Останките на Античната синагога са разположени в централната част на града, на съвременния булевард „Княгиня Мария Луиза“. Представлявала е базилика с голямо средно помещение и две еднакви странични крила, разположена в голям двор. При археологическото изследване на сградата са установени два последователни пода, покрити с декоративни мозайки, изобразяващи геометрични орнаменти, голяма менора, надписи с посвещения на гръцки и латински език.
Първоначално сградата е построена в началото на III век, вероятно по времето на Северите. Силно засегната при превземането на града от готите около 250 година, тя е възстановена в предходния си вид. Отново е разрушена в началото на V век при антисемитските гонения на император Аркадий. Възстановена е отново с увеличени размери, като по това време е изпълнен вторият мозаечен под, отличаващ се с по-груба изработка и избягване на специфично еврейска символика. Синагогата е окончателно разрушена в края на VI век.
Сграда на Пета гимназия (Кавала)

Сградата на Пета гимназия (на гръцки: Κτιρίου του 5ο Γυμνάσιο) е историческа постройка в град Кавала, Гърция.
Сградата е разположена на улица „Пулидос“ 16, в махалата Панагия. В нея е разположена Пета гимназия. Сградата се отличава с еклектична архитектура, комбинираща неокласицизъм, ар нуво и мюсюлманско изкуство. По време на българското управление в града през 1941 - 1944 година в него е бил настанен българският полицейски участък.
В 2006 година заради архитектурната си и историческа стойност сградата е обявена за паметник на културата.
Застрахователно дружество „България“

На 1 октомври през 1891 г. в град Русе е учредено първото българско застрахователно дружество – „България“. Имало е свои клонове в София и другите градове на страната, както и представителства в Цариград, Берлин, Солун, Скопие, Велес, Битоля, Охрид, Париж, Атина, Пирея, Лондон, Александрия, Чикаго, Амстердам и Мадрид. Практикувало e всички видове застраховки. „България“ е било най-старото и най-стабилно застрахователно дружество, което от основаването си e заплатило на своите застраховани над 6 500 000 000 стари български лева.
По проект на Едуард Винтер е построена собствена голяма сграда на ул. „Александровска“ в град Русе. Сградата е в стил неокласицизъм с употреба на ризалити и пиластри. Ръководител на строителството от 1898 до 1900 година е Удо Рибау, проектант на известната сграда на старата музикална гимназия в града. Фреските в интериора са от 1901 година на италианския художник Медеа Джовани Пигор. По-голямата част от тях обаче са замазани или унищожени при ползването на помещенията от бившата милиция. Днес сградата е собственост на ДЗИ и е в окаяно състояние.
След деветосептемврийския преврат през 1944 г., когато комунистическата партия в България установява своята еднопартийна тоталитарна власт, всички застрахователни дружества в страната преминават към Държавния застрахователен институт (ДЗИ). Това е краят на Първото българско застрахователно дружество „България“.
През 1991 г., малко след падането на комунистическия режим (1989), е създадено Застрахователно и презастрахователно дружество „България“. То обаче не е признато за наследник на първото застрахователно дружество в България. През 1996 г. е закупено от застрахователното дружество „Алианц“- Германия.
Застрахователна полица
Застрахователно дружество „България“-управителен съвет 1941 г.
Вътрешен интериор 43.847689, 25.951339
Мавзолей на Александър I Батенберг

Мавзолеят на Александър I Батенберг е гробницата на първия след Освобождението български княз Александър I Батенберг. Сградата се намира на булевард „Васил Левски“ №81 в София.
Мавзолеят е построен през 1897 година по проект на швейцарския архитект Хайнрих Майер и има площ 80 m и височина 11 m. Гробницата е еднокуполна, в стил неокласицизъм и късен барок. Оформена е симетрично с четири аркирани ниши. Куполът на сградата завършва с месингова корона.
Интериорът е украсен от известния български художник Харалампи Тачев. Саркофагът е изработен от карарски мрамор, а на стената зад него е поставен барелеф на Александър I Батенберг. На стените са изписани имената на местата, където са се водили най-важните битки през Сръбско-българската война (1885), когато българската армия, предвождана от княз Александър Батенберг, печели решаващи победи. Изписани са годините на раждането и смъртта, както и на управлението на княза.
След смъртта на княз Александър I Батенберг през октомври 1893 г. в Грац Народното събрание на Княжество България приема решение той да бъде погребан в България, каквото е и неговото желание. Тленните му останки са положени в ротондата „Св. Георги“ в София, докато се построи мавзолей. Строежът на мавзолея започва през 1895 г. и завършва през 1897 г. На 3 януари 1898 г. тленните останки на княза са положени в него, под подовата плоча на гробницата, а отгоре е поставен символичен саркофаг от полиран мрамор.
През 1937 година неговата съпруга графиня Йохана Лойзингер дарява на Главния военен музей лични вещи и документи на бившия княз, като част от тях са изложени в мавзолея.
През 1946 година сградата е затворена за посетители (по нареждане на комунистическата власт), вещите са предадени на Военно-историческия музей, а короната е демонтирана. След 1991 г. мавзолеят отново е отворен. Обявен е за национална историческа и художествена ценност. Управлява се от Регионалния исторически музей – София.
Дон Роуд

„Дон Роуд“ (на английски: Dawn Road) е германска хардрок група, която свири неокласицизъм и е създадена през февруари 1972 г. в Хановер, Западна Германия. В първоначалния и единствен състав на „Дон Роуд“ участват Улрих Джон Рот (китара, вокали), Юрген Розентал (барабани), Франсис Буххолц (бас) и Ахим Киршинг (клавиши, вокали). Творчеството на групата е свързано с ранните влияния на Улрих Джон Рот към музиката на „Бийтълс“, „Крийм“ с Ерик Клептън и Джими Хендрикс. „Дон Роуд“ не е професионална група и според басиста ѝ Франсис Буххолц, това е по-скоро музикален експеримент на деца, „които си играят в пясъка на плажа“.
Репертоарът на групата се състои предимно от собствени композиции, написани от Улрих Джон Рот и Ахим Киршнг, записани в демо версии без да издадат албум или сингъл. Един от тези демо записи, е Turn the Time, на базата на който, песента Fly to the Rainbow е създадена и включена във втория албум на „Скорпиънс“ – Fly to the Rainbow (1973). За кратък период между 1972 – 1973 г. Рудолф Шенкер и Клаус Майне от „Скорпиънс“ участват в тази група, преди всичките четирима музиканти от „Дон Роуд“ да се присъединят към състава на „Скорпиънс“ през 1973 г., състоящ се тогава само от Рудолф Шенкер и Клаус Майне.
Юрген Розентал записва един албум със „Скорпиънс“ – Fly to the Rainbow, но напуска ведна след това, за да изпълни задълженията си в армията. Улрих Джон Рот напуска през 1978 г., но има успешна самостоятелна кариера след „Скорпиънс“ и няколко пъти през годините участва еднократно в техни концерти. По-късно той свири и с Франсис Буххолц, който остава в „Скорпиънс“ до 1992 г. и издава с тях 12 студийни албума, през най-успешния търговски период на групата.
Ивайло Савов (скулптор)

Ивайло Савов е български скулптор, художник и поет.
Ивайло Савов е роден на 20 февруари 1961 година в град Русе. Живял е като дете и юноша в с. Ценово, Русенско. Завършил е специалност „Керамика“ в Художественото училище в гр. Троян и „Скулптура“ в Националната художествена академия (1994) в класа на проф. Димитър Бойков. Член е на Съюза на българските художници от 1998 г. Живее и работи в София.
За първи път Ивайло Савов показва свои творби през 1990 г. в Националната изложба „Скулптура“ на „Шипка“ 6, София, и в парижката галерия „Леал“. Следват изложби и участия в галерия „Ле нуво мюр“, Женева, Европейски салон за изкуства Europ 'Art (1992), Женева; галерия „Театр де пош“, Веве, Швейцария, „Крида арт“, София (1994); галерия „Дю Лак“, Нион, Швейцария, галерия „Досев“, София (1995); галерия „Лотос“, Виена, галерия „Фале“, Женева (1996); галерия „Кампо & Кампо“, Антверпен, Белгия (1997); галерия „Франк Мение“, Франция, галерия „Аниксис“, Баден, Швейцария (1999).
Последната самостоятелна изложба на Ивайло Савов в България се състои в галерия „Циклоп“, София, през 2000 г. Оттогава до днес скулпторът представя свои творби в чужбина. През 2001 г. в галерия „Ле мироар де Метр“ - Женева, Швейцария, галерия „Алма“ – Германия, и галерия „Франк Мение“ - Франция. През 2002 г. самостоятелна изложба в „Галери дю Лак“ - Нион, Швейцария. През 2003 г. - изработва паметника на Димитър Апостолов Ценов, финансирал създаването на първото висше училище по икономика в България - в гр. Свищов. Бюстът е монтиран в с. Ценово, Русенско. През 2004 г. е официален артист на швейцарската галерия „Забени“ и взема участие в Европейския салон за изкуство „Мерк 'Арт“ в Лугано, представен от галерия „Забени“. (В салона участват над 100 водещи галерии за съвременно изкуство.) През 2005 г. е официален артист на GreenCat Gallery - София.
Скулпторът е автор на годишната награда за фантастика „Гравитон“, която от 1994 г. в продължение на 10 години писателят Любен Дилов - баща връчва на български фантасти, издателства и илюстратори за „добро въображение и доброта на въображението“. Художникът изработва и пластиката за приза „Петле“, с който от 1995 г. Агенцията за чуждестранни инвестиции към правителството на Република България, отличава инвеститора на годината в страната.
Освен като скулптор и художник Ивайло Савов се изявява и като поет. Пише и публикува стихове от ученическа възраст в централния и местния печат. Представян е като поет в няколко антологии и поетични сборници. Подготвя за печат на български и френски език първата си стихосбирка.
Концептуално изкуство

Концептуално изкуство е течение в изкуството, което възниква през 20 век.
Френският художник Марсел Дюшан проправя пътя за това направление с една от най-значимите си творби „Fountain“ (на български: Фонтан) през 1917 г. „Фонтанът“ се счита за творба, която променя лицето на изкуството, разширявайки границите на изкуството и предефинирайки ролята на художника.
През 1961 г. терминът „концептуално изкуство“ е изкован от художника Хенри Флинт и употребен в едноименна статия, отпечатана в прото-Fluxus изданието Антология на операции по сдобиването с късмет.
През 1970 г. в Културния център на Ню Йорк (днес центъра 2 Columbus Circle) е организирана първата мащабна изложба („Conceptual Art and Conceptual Aspects“), посветена на концептуалното изкуство.
Терминът получава различен смисъл в текстове на Йозеф Косут и от англичаните от групата Изкуство и език, които изхвърлят конвенционалния арт обект и го заместват с документално критическо изследване на социалния, философския и психологическия статус на художника. До средата на 1970-те години концептуалното изкуство се разгръща в публикации, индекси, представления, текстове и картини.
Регионален исторически музей (София)

Регионалният исторически музей – София (до 2016 г. Музей за история на София) се помещава в сградата на бившата Централна минерална баня в София.
По предложение на столичния кмет Владимир Вазов през 1928 година е взето решение за основаване на градски (общински) музей. Първата му постоянна експозиция е открита в сградата на площад „Бански“ № 3 на 1 декември 1941 г.
Сградата обаче е разрушена по време на бомбардировките през Втората световна война. Музеят, макар и след това без своя сграда и музейна експозиционна площ в продължение на десетилетия, успява да организира изложби, както и да води възложената му от общината дейност по проучване и съхраняване на историческите ценности.
В ранния си период музеят изпълнява също функциите и на градска библиотека и архив. От музея се отделят като самостоятелни учреждения градската художествена галерия, библиотеката и архивът през 1952 г. На основата на музея се създава Общинско предприятие „Стара София“ със Софийски исторически музей през 1998 г., преобразувано в Общински културен институт Музей за история на София през юни 2012 г. Съгласно решение на Столичния общински съвет от 1998 г. Централната общинска минерална баня се преустройва за музей на София. Музеят отваря врати на 17 септември 2015 г. В края на 2016 г. Музеят за история на София получава по-висок статут и е реорганизиран в Регионален исторически музей – София.
Музеят разполага с над 120 хил. движими културни ценности, като най-ранните са от новокаменната епоха и са открити при археологически проучвания на неолитното селище в квартал „Слатина“. Има и специализирана научна библиотека с около 12 000 единици, като сред най-старите са ръкопис от 1820 г. и печатна книга от 1714 година.
Всеки първи и трети четвъртък от месеца посещението на музея е безплатно.
Черни връх (булевард в София)

„Черни връх“ е основен булевард в София. Наречен е на Черни връх – най-високия връх на Витоша, и е с дължина 5,6 km.
Простира се от бул. „Евлоги Георгиев“ в центъра, след който се нарича ул. „Фритьоф Нансен“, до кв. „Драгалевци“ на юг в покрайнините на града. Пресича се с някои основни пътища в София като бул. „Никола Й. Вапцаров“ и „Околовръстното“.
На булевард „Черни връх“ се намират едни от най-големите хотели в София – „Хемус“ и „Кемпински хотел Зографски“, както и Националният музей „Земята и хората“ и Професионалната гимназия по облекло „Княгиня Мария Луиза“.
От 26 август 2012 г. се движи метро по бул. „Черни връх“ от НДК до бул. „Джеймс Баучер“, по-късно и до кв. „Хладилника“.
Преминава и трамваен траснпорт от метростанция „Джеймс Баучер“ до метростанция „Витоша“. До 6 март 2009 г. е имало трамваен транспорт и от хотел „Хемус“ до бул. „Джеймс Баучер“. До 20 март 2016 г. е съществувал и трамваен транспорт от хотел „Хилтън“ до хотел „Хемус“, с което трамвайният транспорт в Долен Лозенец спира да съществува.
Бенковски (София)

СК Бенковски е български футболен отбор от София. Основан е през 1919 г. в квартал „Банишора“ в София от обединението на кварталните клубове Орел (Банишора), Вихър (Банишора) и Спартак (Банишора).
Спортен клуб „Бенковски“ (София) е развивал спортна дейност в кварталите „Банишора“, „Индустриален“ (сега квартал „Хаджи Димитър“) и „Драз махала“ (сега пространството между булевард „Сливница“, улица „Константин Стоилов“, улица „Козлодуй“ и булевард „Княгиня Мария Луиза“) в София. Районът на клуба е обхващал пространството между булевард „Сливница“, булевард „Княгиня Мария Луиза“, „Централна гара“ София и улица „Генерал Столетов“ в София.
Канцеларията на клуба се е намирала в кафене „Алказар“ на булевард „Княгиня Мария Луиза“ №62 в София.
Нарицателното име на Бенковски София е било „сините от Банишора“.
Игрище „Бенковски“ се е намирало в квартал „Банишора“ в София.
През месец август 1924 г. Столичната община отпуска място за изграждане на игрище на клуба.
Точното месторазположение на игрището е било западно от градинката пред „Майчин дом“ в София, между улица „Софроний Врачански“ и улица „Странджа“ в София. Игрище „Бенковски“ е било без трибуни и с капацитет за около 4000 зрители.
През 20-те години на миналия век на игрище „Бенковски“ се провеждат официални срещи от Софийското футболно първенство. След 1928 г. клубът е използвал игрището предимно за тренировъчна дейност.
На 28 юни 1931 г. отборът на Бенковски (София) се обединява с отбора на Бенковски-15 (София) под името Бенковски (София).
Клубните цветове на Бенковски София са били синьо и черно. Впоследствие клубните цветове са променени на зелено и бяло.
„Футболен алманах София 1921 – 1948“, автор Никола Христов
Николай Волев

Николай Слави Волев е български сценарист и режисьор.
Николай Волев е роден в София на 10 април 1946 г. Следва 5 семестъра архитектура във ВИАС през 1967 – 1968 г. През 1968 г. бяга от България без разрешение от властите. След престой в бежански лагер в Турция заминава за Англия. През 1972 г. завършва кинорежисура в Лондонското филмово училище. Работил е като тухлар, тютюноберач, събирач на отпадъчно брашно в мелница, поливач на панели в бетонов възел, берач на зеленчуци в ТКЗС, уличен продавач на сладолед, екскурзовод, строителен работник, фотолаборант, преводач от български на английски, разпоредител в лондонския киносалон за кралски премиери „Одеон“, барман, чертожник, мияч на чаши в дискотека, художник на реклами, помощник-архитект, филмов монтажист, киноактьор, сценарист, режисьор и продуцент.
В автобиографичната си книга „Девствената проститутка“ Волев описва перипетиите в своя живот, първите и по-късните си любовни трепети. Сред приключенията в житейския му път са псевдосътрудничество с ДС, бягство във Великобритания, брак с англичанка, завръщане в България.
Между 1972 и 1976 г. прави документални филми за Българската телевизия като сценарист и режисьор. А от 1978 до 1991 г. работи в Студията за игрални филми „Бояна“.
Николай Волев умира на 78-годишна възраст след падане от прозорец на таванско помещение в София.