davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Rally de históricos

Un rally de históricos, también llamado rally de clásicos, es una variante de los rallyes donde solo pueden competir los vehículos históricos, es decir, aquellos que tengan una antigüedad mayor de 25 años.​ Se compite tanto en la modalidad de regularidad como de velocidad.
Los rally de históricos comenzaron a realizarse en los años 80, siendo uno de los pioneros el Rally RAC histórico de 1982 cuando, la Royal Automobile Club organizó el 50.º aniversario del Rally de Gran Bretaña. En España no se comenzaron a organizar pruebas de este tipo hasta la década de 2000 y en 2008 se creó el Campeonato de España de Rally Históricos.​
Los coches históricos se clasifican según la fecha en que fue homologado. Cuando dicho coche pierde su ficha de homologación, se convierte en un coche histórico y solo podrá competir en competiciones de históricos.​ Se marcan con letras y abarcan varios años. El primero, conocido como período A, abarca todos los coches construidos antes de 1905; el período B de 1905 a 1918, etc. En rally esta clasificación incluye todos los coches que fueron homologados dentro de los grupos 1, 2, 3, 4 y Grupo B.
Existen varios campeonatos internacionales regulados por la FIA.​ Dentro de estos se celebran pruebas míticas como el Rally de Montecarlo Histórico o el Rally Safari Histórico.
Deora (custom car)

The Deora is a 1965 Dodge A100 pickup truck that was heavily customized by Mike and Larry Alexander in Detroit for the 1967 Detroit Autorama. Harry Bentley Bradley designed the Deora and helped with the build process. After winning many awards, including the Ridler in 1967, it became the prototype for a Hot Wheels car, and plastic model kit. It was sold at auction in 2009 for US$ 324,500.
In 1964, Harry Bentley Bradley was commissioned to design it by the Alexander brothers. The Deora is based on the compact Dodge A100 pickup. The back hatch of a 1960 Ford station wagon served as the windshield. It was chopped, sectioned, and channelled to create the fully functional, futuristic-looking pickup. The slant six engine and 3-speed manual transmission were moved rearward 15 inches, out of the cab and into the bed and covered by the hard tonneau. Entry into the gold-painted custom is achieved by lifting up the windshield, swivelling the lower gate and entering through the front.
In 1967, it was unveiled in the Alexander brothers' home town during the Detroit Autorama, where it won nine awards including the Ridler Award.
The name Deora came from a naming contest run by AMT model cars. Harry Bradley had proposed to call it XTAB (standing for eXperimental Truck Alexander Brothers). The winning entry was from a 13-year-old boy. The idea for the name Deora came from a technically incorrect version of the Spanish word for "golden".
Chrysler liked the resulting truck so well that they leased it for two years to display with their other factory concept cars. It was then put into storage after being sold to Al Davis. His son took the Deora out of storage in 1998, and Harry Bradley was asked to help restore it. The finished restoration took part in the 50th-anniversary Detroit Autorama in 2002 as part of a special display of classic Alexander brothers customs.
In 2009 the Deora was put up for auction in California and was sold for $324,500 (equivalent to $476,000 in 2024). It was described as featuring a 101 bhp (75 kW; 102 PS) 6-cylinder 170 cu in (2,800 cc) engine.
The Deora is also a major player in Hot Wheels history. It was part of the "Sweet 16" Hot Wheels cars in 1968. In 2000, the Deora II was released, a modern interpretation version of the original. The vehicle is also Joseph "Vert" Wheeler's signature car in Hot Wheels: World Race and the AcceleRacers series.
Three years later, in preparation for Hot Wheels' 35th anniversary, a full size Deora II was unveiled. It was built by Chip Foose and Fiveaxis, and sports a Cadillac Northstar V8 engine.
In 2019, Hot Wheels released a third generation of the Deora, the Deora III. However, its more open design causes it to resemble its two predecessors less than they resemble each other. It still has a surfboard in the back, as well as an electric bicycle. Despite from its design, it was intented to depict a futuristic version of the Deoras.
Historical, Vintage, and Classical Cars Museum

The Historical, Vintage, and Classical Cars Museum is located in Kuwait's Shuwaikh Industrial Area, near the intersection of road 80 and road 55.
The museum was opened in October 2020 (4 years ago) (2020-10). It consists of two buildings and an outside display area:
Additional cars are displayed on loan in other museums in Kuwait, e.g. the Bait al-Othman museum in Hawally.
The main collection can be grouped into 4 parts:
The museum is closed on Fridays and open on all other days 9:00 - 12:00 in the morning and 5:00 - 8:00 in the evening.
Sport compact

Sport compact is a United States marketing classification for a high-performance version of a compact or a subcompact car. There is no precise definition, and the description is applied to various models for promotional purposes.
Cars began to be marketed as sport compacts in the mid-1980s to describe the option packages on American-built coupes. Since then, it has also been used for standalone sports car models and cars imported from Europe and Asia.
The European equivalent is a hot hatch. However, sport compacts are not limited to hatchback body styles.
A sports compact should "fulfill the multiple duties of a family car, plaything, and daily driver". Many sports compacts have coupe, sedan, or hatchback body styles built on mass-production platforms. Other common (but not essential) characteristics include front-wheel or all-wheel drive, a four-cylinder internal-combustion engine, suspension tuned for handling, and bodywork designed to improve aerodynamics or allow for larger wheels.
"Econosport" is a rarely used term for a sports version of a small economy car.
An early sport compact was the 1968 Ford Capri, a European coupe built on the platform of the second-generation Ford Cortina sedans.
The early American-built sport compact models contained optional performance or sporting packages for mass-produced compact coupes in the 1980s. Examples include the 1986 Chevrolet Cavalier Z24, the 1986 Ford EXP Sport Coupe, the 1987 Renault Alliance GTA, and the 1988 Plymouth Sundance. These models achieved moderate sales. Sport compact models gained greater prominence by the mid-1990s, sold in significant numbers in models such as the 1993 Ford Probe (based on the Mazda MX-6 platform), and the 1995 Chevrolet Cavalier/Pontiac Sunfire badge-engineered twins.
Sports compacts of the 2000s include the 2001-2003 Ford ZX2, the 2004-2007 Saturn Ion Red Line, the 2005-2010 Chevrolet Cobalt SS, and the 2003-2005 Dodge Neon SRT-4.
European hot hatches are considered 'sport compact' cars in the North American market. Examples include the 1976-present Volkswagen Golf GTI and the 2000-present Mini Cooper. Similarly, most Japanese hot hatches and sports coupes are classified as 'sport compact' cars when sold in North America, for example, the 1984-present Honda Civic Si, 2007-2013 Mazdaspeed3, and the 2012-present Toyota 86.
Sport compact cars are often used in motorsport events because they are relatively lightweight. They are used to compete in various types of motorsport, including autocross, rallying, rallycross, touring car racing, drifting, and drag racing.
From 2005 through 2012, the International Sport Compact Auto Racing Series was an American stock car racing series for sports compacts that mostly raced on paved oval racetracks.
BMW 600

The BMW 600 is a four-seater city car produced by the German automaker BMW from mid-1957 until November 1959. Partially based on the BMW Isetta single-seater, it was BMW's first postwar four-seater economy car. It was not a sales success, but it began the design process for its more successful successor, the BMW 700.
BMW needed to expand its model range, but they did not have the resources to develop an all-new car with an all-new engine. Therefore, it used the Isetta as starting point for a new four seat economy car.
As a result, the 600 used the front suspension and front door of the Isetta. The need to carry four people required a longer frame, a different rear suspension, and a larger engine. A new perimeter frame was designed, using box section side members and straight tube crossmembers. The rear suspension was an independent semi trailing arm design; this was the first time BMW had used this system. The chassis had a wheelbase of 1,700 millimetres (67 in), a front track of 1,220 millimetres (48 in), and a rear track of 1,160 millimetres (46 in).
The 600 was powered by the 582 cc (35.5 cu in) flat-twin engine from the R67 motorcycle/sidecar combination. This engine, which delivered 19.5 hp (14.3 kW) at 4,500 revolutions per minute, was mounted behind the rear wheels. A four-speed manual gearbox was standard, while a Saxomat semi-automatic transmission was available. The 600 had a top speed of approximately 100 km/h.
Access to the rear seats was by a conventional door on the right side of the vehicle. United States market cars are equipped with larger, sealed-beam headlights, and large bumper overriders.
The sales figures for the 600 did not meet BMW's expectations. During production from August 1957 to 1959, about 35,000 were built. This is attributed in part to competition with more conventional cars, including the Volkswagen Beetle. The Isetta, bubble car image also hampered sales of this larger, more upscale car.
The 600 played a direct role in the design of its successor, the BMW 700. Wolfgang Denzel, the distributor of BMW cars in Austria, commissioned Giovanni Michelotti to prepare concept sketches based on a lengthened BMW 600 chassis. Denzel presented the concept, a 2-door coupe with a slanted roof, to BMW's management. The concept was generally well received, but objections were raised about the limited passenger space. BMW decided to produce two versions, the coupe, and a 2-door sedan with a taller, longer roof.
Another legacy of the 600 was its independent semi-trailing arm rear suspension. This was BMW's first use of this suspension system and, with the exception of the BMW M1, it was used on every BMW production automobile until the 1990s. It was eventually supplanted by the "Z-axle" multi-link suspension, first introduced with the BMW Z1 in 1988. The last BMW cars with semi-trailing arm suspension were the BMW Compact and the BMW Z3.
The BMW 600 was noted in magazine and journal articles as an example of space efficient design. It was noted for carrying four people within a shorter length than that of the Mini.
Sinagoga Neologă din Cluj-Napoca

Sinagoga Neologă este un lăcaș de cult mozaic din municipiul Cluj-Napoca, situat pe str. Horea nr. 21 (mai demult str. Franz Joseph). Edificiul fost construit în perioada 1886-1887 în stil maur. În prezent este cunoscut și sub denumirea de Templul Memorial al Deportaților Evrei.
Comuniunea mozaică neologă , formată în majoritate de intelectuali, s-a despărțit în anul 1881 din comuniunea mozaică ortodoxă . Conducătorul neolog a fost rabinul Mátyás Eisler, profesor al limbilor semite la Universitatea din Cluj.
Sinagoga a fost construită între anii 1886-1887 în stilul maur, după proiectele inginerului feroviar Isidor Hegner, fiind inaugurată la 4 septembrie 1887. Fațada sinagogii este o îmbinare a elementelor tradiționale cu cele de inspirație orientală. Nagy Utca, Ulița Mare, strada pe care a fost construită sinagoga, a fost modernizată și redenumită la sfârșitul secolului al XIX-lea în str. Franz Joseph. Colocvial a purtat denumirea de Zsidó Utca, Ulița Evreilor.
A fost grav deteriorată de către legionari pe data de 13 septembrie 1927, fiind ulterior restaurată cu sprijinul guvernului României. După Dictatul de la Viena (1940), când nordul Transilvaniei a fost ocupat de către Ungaria, autoritățile horthyste au transformat Sinagoga Neologă din Cluj în magazie. După deportarea evreilor în lagărele naziste, sinagoga a fost din nou grav deteriorată la 2 iunie 1944, din cauza unor bombardamente asupra gării aflate în apropiere. Sinagoga a fost refăcută în 1947.
Lucrări de restaurare completă a lăcașului de cult au fost efectuate în anul 1951. Sinagoga este dedicată astăzi memoriei victimelor Holocaustului.
În prezent, Templul Deportaților din Cluj este una din cele cinci sinagogi existente în oraș, fiind singura aflată în funcțiune .
În lista sinagogilor din România publicată în lucrarea Seventy years of existence. Six hundred years of Jewish life in Romania. Forty years of partnership FEDROM – JOINT, editată de Federația Comunităților Evreiești din România în anul 2008, se preciza că Templul Deportaților din Cluj era în funcțiune.
Sinagoga Neologă din Cluj a fost construită în stilul maur. Cornișa este bogat decorată și se termină la colțuri cu 4 turle mici tipic orientale. Turnurile și intrarea principală sunt de origine maură.
Interiorul clădirii a fost refăcut în întregime, fiind conceput în stil neoclasic spre modern.
Templul memorial al deportaților evrei din Cluj se află inclus pe lista monumentelor istorice din județul Cluj elaborată de Ministerul Culturii și Patrimoniului Național din România în anul 2010.
Biserica reformată din Cluj-Orașul de Jos

Biserica Reformată-Calvină din Orașul de Jos, denumită și Biserica Reformată cu 2 turnuri, situată pe Bd. 21 decembrie 1989 nr. 41, este unul din edificiile simbolice ale orașului Cluj-Napoca, fiind clasat ca monument istoric, cu cod LMI CJ-II-m-B-07264.
Biserica a fost construită între anii 1829–1879. Înainte existase deja o biserică de lemn pe malul Canalului Morii, care a fost inaugurată la 26 iulie 1705. Mai târziu aceasta a fost mărită, dar odată cu creșterea numărului de credincioși, conducerea bisericii a hotărât înlocuirea ei cu o biserică mai mare, de piatră.
În anul 1828 au început colectarea fondurilor necesare, și au acceptat planul arhitectului Georg Winkler, inspirat de modelul Marii Biserici din Debrețin, Ungaria. În aceelași an au început săparea fundamentului, iar la 3 octombrie 1829. a avut loc ceremonia de așezare a pietrei de bază. Construcția a durat mai multe decenii din cauza lipseri de fonduri. După moartea lui Winkler György, în jurul anului 1839 Anton Kagerbauer a fost însărcinat cu continuarea construcțiilor. El a modificat planul fațadei și a turnurilor.
Sfințirea bisericii a avut loc la 12 octombrie 1851, însă galeriile de la cele două laturi ale navei au fost finalizate abia în 1879.
Dimensiunile bisericii sunt impozante: lungimea celor două nave este în jur de 50 m, iar cupola centrală cu un diametru de 12,60 m are o înălțime de 19,50 m. Înălțimea turnurilor este de 40 m. Suprafața totală a bisericii este de 1750 m².
Teatrul Maghiar de Stat din Cluj

Teatrul Maghiar de Stat din Cluj (în maghiară Kolozsvári Állami Magyar Színház) este o companie națională de teatru în limba maghiară și operă.
Prima companie de teatru maghiar a fost înființată la Cluj pe 11 noiembrie 1792. Prima trupă de teatru permanent la Cluj s-a format în același an, în limba maghiară, fiind condusă de către János Kótsi Patkó. În 1821 a fost ridicat primul teatru (cel de pe actuala stradă Mihail Kogălniceanu, pe locul unde acum se află Casa Universitarilor), care în 1906 s-a mutat în teatrul nou construit (actuala clădire a Teatrului Național).
Pe locul actualului teatru maghiar a existat inițial un teatru de vară clădit în 1874 după planurile arhitectului Henrich Zimmermann. În 1909-1910 Jenő Janovics ridică pe actuala stradă Emil Isac un studio propriu, pentru cinematografie și teatru, pe care îl va denumi „Cercul Teatral”.
După Primul Război Mondial teatrul maghiar s-a mutat în clădirea lui Janovics din strada Emil Isac, unde își va desfășura activitatea. În 1961 clădirea teatrului maghiar a fost reconstruită, fațada fiind atunci refăcută complet, iar actualmente aici funcționează patru trupe profesioniste (de cor, orchestră, balet, respectiv teatru).
Pe 13 aprilie 2007 a devenit membru al Uniunii Teatrelor din Europa. Până la acea dată singurul teatru din România membru UTE a fost Teatrul Bulandra din București.
Columbia, Carolina de Sud

Columbia este capitala statului Carolina de Sud al Statelor Unite ale Americii și sediul comitatului Richland. Orașul, care este nucleul zonei metropolitane omonime, zona metropolitană Columbia, care are peste 770,000 de locuitori, se întinde și în comitatul vecin Lexington. Numele Columbia este un nume folosit fecvent în ambele Americi ca o derivare poetică a numelui exploratorului Cristofor Columb.
Teatrul Național din Cluj-Napoca

Clădirea Teatrului Național din Cluj-Napoca este sediul companiei Teatrul Național „Lucian Blaga“ și al companiei Opera Română din Cluj.
Primul teatru orășenesc (de limbă maghiară) din Cluj datează din 1821, fiind așezat pe locul actualei clădiri denumite „Casa Universitarilor” (str. M. Kogălniceanu). La începutul secolului al XX-lea s-a proiectat ridicarea unei noi clădiri care să adăpostească această instituție, vechea clădire fiind necorespunzătoare. În 1904 a început construcția noii clădiri în actuala Piața Ștefan cel Mare, pe locul fostei piețe de lemne a orașului. Lucrările, finalizate în 1906, au fost executate de celebra firmă constructoare de teatre Helmer și Fellner. Clădirea fost inaugurată în ziua de 8 septembrie 1906 cu o reprezentație a Teatrului Maghiar, al cărui director era Jenő Janovics. Construit în stil baroc-rococo, edificiul are o capacitate de 1000 de locuri și trei rânduri de logie.
La îndemnul lui Tiberiu Brediceanu, clădirea a trecut în patrimoniul Consiliului Dirigent Român la data de 14 mai 1919, când a fost preluată de Onisifor Ghibu. La acea vreme Onisifor Ghibu ocupa funcția de secretar general pentru resortul Instrucțiunii și Artelor din cadrul Consiliului Dirigent Român. În același timp, Teatrul Maghiar a fost mutat în clădirea de pe strada Emil Isac, aproape de Parcul Central și râul Someș, în care funcționează și în prezent.
Prima reprezentație în limba română în clădirea Teatrului Național din Cluj a avut loc la 14 mai 1919, iar primul spectacol al companiei de limba română din Cluj a avut loc 1 decembrie 1919, marcând un an de la Marea Unire.
Clădirea adăpostește atât compania Teatrului Național, cât și Opera Română. În 1990, în nișele de pe fațada clădirii au fost amplasate statuile „Thalia” și „Eutherpe”, opere ale sculptorului Vasile Rus-Batin.
Dico și Țigănaș

DICO și ȚIGĂNAȘ este un birou de proiectare cu sediul în Cluj-Napoca, România înființat în martie 1997 și este considerată una dintre cele mai mari firme de arhitectură din țară . Firma este condusă de fondatorii ei, inginerul Florin Dico și arhitectul Șerban Țigănaș, care momentan ocupă și funcția de președinte al Ordinului Arhitecților din România. Firma oferă soluții complete, de arhitectură, rezistență, instalații. Printre proiectele realizate de Dico și Țigănaș se regăsesc clădiri rezidențiale, de birouri, administrative, stadioane, sali de sport și clădiri industriale .
Dico și Țigănaș și-a început practica în anul 1997, lucrând la proiecte pentru companii mici și persoane fizice. Proiectul care a configurat creșterea și evoluția firmei a fost câștigat în anul 2000, lucrând pentru asocierea britanică, Mivan-Kier. Proiectul a implicat proiectarea de locuințe sociale în 27 de orașe din România, cu o arie construită de 180.300 mp . Ulterior, pentru aceiași antreprenori, firma a proiectat Liberty Center Mall, ansamblul rezidențial New Town cu 630 de apartamente în București și mall-uri pentru 7 orașe din România. Din nefericire, Mivan-Kier a intrat în insolvență în 2009 și doar unul dintre cele 7 mall-uri a fost construit, în Oradea. Printre celelalte proiecte majore se află Fabricile Bergenbier și Bosch-Rexroth în Blaj, Olimpia Business Center în Cluj-Napoca și diverse ansambluri rezidențiale (Ansamblul Plopilor-Vest, Dorobanților Residence) . Ultimele și cele mai de anvergură proiecte ale firmei cuprind extinderea stadionului CFR (Stadionul Dr. Constantin Rădulescu), proiectarea stadionului Cluj Arena și a sălii polivalente din Cluj-Napoca, sau complexul sportiv Dâmbovița Arena.
Primăria Sectorului 1

Primăria Sectorului 1 este un monument istoric aflat pe teritoriul municipiului București, construită în stilul neoromânesc, foarte popular în perioada interbelică.
Construirea a fost un proiect colaborativ între doi arhitecți care construiau în stiluri diferite: Nicu Georgescu, cu înclinațiile sale spre Art Deco, și George Cristinel, autorul mai multor monumente neoromânești, ca Mausoleul de la Mărășești sau Catedrala Mitropolitană din Cluj-Napoca. Primăria domină spațiul în care se află, fiind înconjurată de fronturi continue de blocuri construite în anii 1980.
În perioada interbelică, după Marea Unire din 1918, Bucureștiul era divizat în patru sectoare: I (Galben), II (Negru), III (Albastru) și IV (Verde). Actuala Primărie a sectorului 1 era cea a sectorului verde atunci când a fost construită.
Biserica de lemn din Săliștea de Sus, Nistorești

Biserica de lemn din Săliștea de Sus, Nistorești, orașul Săliștea de Sus, județul Maramureș, datează din anul 1680. Are hramul „Sfântul Nicolae”. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul MM-II-m-A-04633.
Localitatea a fost atestată la 1365. Biserica de lemn, cu hramul „Sfântul Nicolae”, a fost construită pe la 1680 de către o familie înstărită, descendentă a unui anume Nistor, de unde și denumirea bisericii, zisă a Nistoreștilor. Ctitoria Nistoreștilor este biserica mai nouă a localității, după cum reiese din mai multe însemnări pe marginea unor vechi tipărituri: „Cumpărat-au aciastă anume Penticostariu Nistoru Ilieșu și cu soțu său Porhiru ... și au datu pomană la biserica cea nouă din Seliște...văleat 1753.” A fost construită pe un loc ridicat, în partea de sus a localității Săliștea de Sus, pe partea dreaptă a văii.
Construcția din lemn de brad, adus din locul numit „Gruiul Rusului”, a fost incendiată de tătari la 1717, fiind salvată de o femeie care a cărat apă cu găleata până a stins focul, spune legenda.
Monumentul se aseamănă cu Biserica Bulenilor ca siluetă. Absida altarului este de formă dreptunghiulară și acoperită cu o boltă semicilindrică. Naosul este și el acoperit cu o boltă semicilindrică supraînălțată, astfel că acoperișul are dublă poală. Peste pronaosul tăvănit se înalță turnul-clopotniță cu silueta sa sveltă.
Biserica păstrează parțial pictura murală. Dintre scenele conservate se pot menționa în pronaos Judecata de pe urmă (pe peretele nordic) și Pilda celor zece fecioare. Pe boltă se mai poate distinge, într-un cerc mare, o scenă cu Ridicarea din Mormânt a lui Iisus, în culori vii, ce trădează o bună stăpânire a penelului de către zugrav. Un număr de icoane ne vorbesc de activitatea zugravului Alexandru Ponehalschi, în jurul anului 1772, și la această biserică.
Mădălina Ghițescu

Mădălina Ghițescu (n. 29 iulie 1978, București, România) este o actriță română de teatru, voce, televiziune și film. Este cunoscută publicului român pentru colaborarea cu Studioul de teatru „Casandra”, dar și pentru rolul Marilena, interpretat în filmul Marilena de la P7 (2006), în regia lui Cristian Nemescu. A fost membru al emisiunii Școala Vedetelor, difuzată de Televiziunea Română, între anii 1995-1998. Între 2003 și 2012 face parte din mișcarea artistică independentă din România, colaborează cu Centrul Național al Dansului, Teatrul Luni de la Green Hours, Teatrul Act, Teatrul Arca, Teatrul Mic și Teatrul Foarte Mic în București și Fabrica de Pensule, Colectiv A, Cluj, Teatrul Yorick, Târgu-Mureș și participă la festivaluri internaționale de teatru și dans. În 2012 se mută în Timișoara. Din 2013 este căsătorită cu Daniel-Silvian Petre, poet, prozator, publicist și solist al trupei Survolaj. Din 2015, cei doi au un fiu, David Petre. Din anul 2013 este actor-colaborator al Teatrului Național "Mihai Eminescu" din Timișoara. Între anii 2014-2017 este profesor-colaborator de mișcare scenică, ritmică și dans în cadrul Facultății de Teatru a Universității de Vest din Timișoara. În 2018 scrie dramaturgia piesei "Secretul fericirii la Reșița", împreună cu Mihaela Michailov și Matei Mircioane, spectacol în regia lui Ștefan Iordănescu, pentru Teatrul de Vest, Reșița, dramaturgia piesei "Morfem" precum și dialogurile piesei “Ce-ar fi fost dacă?", adaptare după Florin Iepan, regia Ștefan Iordănescu. Între anii 2005 și 2020 se implică în acțiuni de voluntariat și intervenție culturală urbană. Din 2016 până în prezent este actor al Teatrului pentru Copii și Tineret "Merlin" din Timișoara, unde semnează și mișcarea scenică, coregrafia, asistența tehnică, asistența regie și regia unor spectacole.
Mădălina Ghițescu a urmat Școala generală nr. 30 din zona Teiul Doamnei, București, între anii 1984 -1988. La vârsta de trei ani, urmează cursuri de balet la Rapsodia Română, la clasa de copii a balerinei Elena Dacian. Tot în anii copilăriei, este membru al corului de copii al Radiodifuziunii Române și al corului de copii de la Opera Română, București. În timpul gimnaziului, a studiat în Liceul de Coregrafie (astăzi „Floria Capsali”) unde studiază balet cu Adina Cezar și dans contemporan cu Liliana Iorgulescu și Sergiu Anghel. A ales în continuare liceul „Ion Luca Caragiale”, secția de filologie. Între anii 1993-1996, urmează cursuri la Școala Populară de Artă, București, secția Canto, clasa profesor Viorela Filip și secția Teatru, clasa profesor Ion Arcudeanu (1993-1996). În 2003, a absolvit cu media maximă Universitatea Națională de Artă Teatrală și Cinematografică „Ion Luca Caragiale”, secția de actorie (clasa Sanda Manu, Ion Cojar). Rolul de licență a fost Isbjorg-lumină din piesa „Mă cheamă Isbjorg. Sunt o leoaică” regizat de Gianina Cărbunariu.
Premiul "Cea mai bună actriță", pentru rolul Maștera din "Cufărul celor șapte pitici", Festivalul Internațional de Animație, Puck, Cluj, 2022
Jutta Pallos-Schönauer

Jutta Pallos-Schönauer (January 12, 1925 – December 4, 2020) was a German-Romanian painter and graphic artist.
Pallos-Schönauer studied from 1948 to 1954 at the Academy of Visual Arts "Ioan Andreescu" in Cluj-Napoca under Gabor Miklossy and Imre Nagy. After graduating with distinction, she worked as a lecturer at the Folk Art College of Cluj-Napoca from 1954 to 1956. She then worked as a freelance painter and graphic artist. Jutta Pallos-Schönauer also worked as a book illustrator in Romania.
In 1986 she moved to West Germany and initially lived in Karlsruhe. After the death of her husband, she moved to Stuttgart, where her daughter lives.
Pallos-Schönauer used a variety of painting techniques in her painting work, which include watercolours, graphic black-and-white techniques, coloured pastel works and oil painting on canvas.
In her works, she reflects on people, landscapes, the architecture and culture of her Transylvanian homeland, reflecting the legacy of a lost cultural landscape. The motifs that appear in her work include an artistic examination of almost all important events in Romanian history and their impact on the culture of the German minority in Romania. From these historical experiences grows a deep connection to her homeland, traditions, and customs, which are expressed through the works of Pallos-Schönauer in expression, color and rhythm. Pallos-Schönauer's work focuses on themes of vulnerability, displacement, and the loss of home and identity, for which there is a sense of hope and solace in her works. Her works range from figurative compositions to architectural paintings. Of particular importance for her artistic work are her drawings and pictures of the cityscapes of Cluj-Napoca, Sighisoara and Sibiu, in which she embarks on a nostalgic search for her homeland in the depiction of old buildings, churches, fortified churches and idyllic alleys. Her pictures, however, are not uncritical reflections, but always pose the "quiet and drilling" question of identity and origin. Jutta Pallos-Schönauer's paintings, viewed as a whole, remain attached to the traditional, realistic style. In them, however, Jutta Pallos-Schönauer created a sustainable synthesis of the subject and technique, without resorting to possible elements of Cubism or Expressionism in terms of composition.
The works of Jutta Pallos-Schönauer have been shown in numerous solo and group exhibitions in Romania, Austria, Hungary, Sweden, Italy, Canada and the USA, among other countries.
In Germany, regional and national retrospective exhibitions of her works took place in Karlsruhe in 1990, in Düsseldorf and Esslingen am Neckar in 2005, and in Stuttgart in 2008, 2015 and 2020.
Bradley Buckman

Bradley Bond Buckman (born January 11, 1984) is an American former professional basketball player.
After playing high school basketball at St. Michael's Academy and Westlake, in West Lake Hills, Texas, Buckman played 4 seasons of college basketball at the University of Texas at Austin, with the Texas Longhorns.
Buckman went undrafted in the 2006 NBA Draft. In November 2006 he was assigned to the Austin Toros of the NBA D-League.
In January 2008, he signed with the Romanian team U-Mobitelco Cluj-Napoca.
He started the 2008–09 season in Cyprus with Keravnos Strovolos, but was released in December 2008. In January 2009 he moved to Israel and signed with Hapoel Gilboa Galil for the rest of the season. For the 2009–10 season he signed with Kepez Belediyesi of Turkey.
In September 2010, he signed a short–term deal with the German team Fraport Skyliners. He left Skyliners in October 2010. In January 2011, he moved to Turkey and signed with Antalya BB for the remainder of the season. In June 2011, he signed a one–year deal with another Turkish team Tofaş S.K.
In August 2012, he signed a one-year deal with the Spanish team Cajasol Sevilla. In December 2012, he parted ways with Sevilla. In January 2013, he moved to Germany and signed with Artland Dragons for the rest of the season.
In July 2013, he signed a one-year deal with the Turkish team Beşiktaş.
In 2015, Buckman joined AQUILA Commercial, an Austin-based full services commercial real estate firm, as a tenant representation broker.
Buckman is married to former Survivor contestant Alexis Jones.
Sky Towers (Cluj Napoca)

Sky Towers is a canceled mixed complex project in Cluj Napoca. It had three buildings of 32 floors each and a total surface for all three buildings of 150,000 m.
The first tower was structured as a 4 star hotel up to the 16th floor and the rest of the building is a 3 star hotel. The second building was an office building, and the third tower houses residential units smaller than 200 m.
National Museum of Transylvanian History

The National Museum of Transylvanian History (Romanian: Muzeul Național de Istorie a Transilvaniei, Hungarian: Erdélyi Történelmi Múzeum) is a history and archaeology museum in the city of Cluj-Napoca, Romania. It features a permanent exhibition, as well as temporary exhibitions, the "Tezaur" exhibition, and Pharmacy Historical collection—this last opened in the Hintz House, an historical building in the city's center.
The beginnings of the museum date back to 1859 with the foundation of the Society of the Transylvanian Museum, featuring collections of antiquities and botanical, zoological and mineralogical specimens. In 1929 the collection of artefacts was transferred to the Romanian Institute of Classical Studies. After several further movements, caused by lack of space, the collection was reopened in 1937 at its current site in Piaţa Muzeului (Constantin Daicoviciu street), in the center of Cluj-Napoca.
The permanent collection is organized in chronological order.
The longest period in the history of mankind, developing from times when the writing was still unknown. Chronologically it stretches from Paleolithic, Neolithic, Bronze Age to Iron Age. The National Museum of Transylvanian History offers a vast collection of Iclod culture, Petrești culture, Wietenberg culture and Noua culture. It hosts the biggest hoard bronze artifacts in Europe.
The Dacian collection present a rich collection of artifacts, including weaponry.
46°46′17″N 23°35′11″E﻿ / ﻿46.771468°N 23.586384°E﻿ / 46.771468; 23.586384
Damien Rice

Is ceoltóir Éireannach é Damien Rice (rugadh 7 Nollaig, 1973) a saoladh i gContae Chill Dara. Bhí an t-albam aige O an-rathúil.
Ar dtús bhí Rice ina amhránaí don bhanna rac-cheoil Juniper a chuir amach na singil "The World is Dead" (Tá an Domhain Marbh) agus "Weatherman". An lá roimh a thosaigh siad ag déanamh taifead don a gcéad albam le Polygram i 1999, shocraigh sé nach nglacfadh sé leis an treo thráchtála a chur an lipéad brú air a leannúint agus d'éirigh sé as an bhanna. Lean na baill eile Juniper ar aghaidh mar Bell X1.
Bhog sé go dtí an Iodáil faoin tuath, mhair sé go ciúin go dtí gur shocraigh sé filleadh ar an tionscal ceoil ar a théarmaí féin. Ag casadh chuig an giotár fuaimiúil agus amhráin an-phearsanta, chuaigh sé timpeall na hEorpa ag seinnt gan phingin rua go dtí go raibh sé in ann banna a mhealladh agus taispeántais caife i gceantar Átha Cliath a dhéanamh. Ag chur a nasc ádhúil le David Arnold, a dhara col cheathrar, i bhfeidhm, b'fhéidir le Rice O a thaifead. Bhí an-rath idirnáisiúnta aige leis na hamhráin "The Blower's Daughter" agus "Cannonball".
Is iad atá ina bhanna ná Lisa Hannigan (cúlamhránaí agus giotár rithimiúl), Vyvienne Long (dordveidhil), Tomo (drumaí) agus Shane Fitzsimons (dordghiotár). Seinneann Rice an giotár agus tá sé ina phríomhamhránaí.
Bhíodh siad ar thuras leis The Frames go minic, agus tháinig siad ar intinn an phoibill go ghiorracht i ndiaidh an amhránaí Paddy Casey. I 2003 agus 2004 sheinn sé ag Féile Glastonbury. Thug an chéad taispeántas aitheantas dó sa Ríocht Aontaithe.
I 2003 bhuaigh sé an Duais Shortlist Ceoil.
Bhí a amhráin "The Blower's Daughter" agus "Cold Water" páirteach sa scannán Mike Nichols 2004 Closer. Bhí a amhrán "Delicate" le cloisint ar na drámíochta teilifíse Lost agus House. Bhí a shingil "Cannonball" páirteach sa drámaíocht teilifíse The O.C. chomh maith.
Láithrigh sé ar an t-albam nua Tori Amos The Beekeeper, scaoileadh ar 22 Feabhra 2005 ar an amhrán "The Power of Orange Knickers".
Tá Rice gafa san fheachtas cearta daonna chun ceannaire an Burma Aung San Suu Kyi a shaoradh. Chaith Damien Lúnasa/Meán Fómhar 2005 ag taifead leanúint de O a bheidh dóchúil le fáil go luath i 2006. Thóg sé, freisin, an t-am chun seanamhrán Juniper a thaifead, "Cross-eyed Bear" don albam Warchild ("Paiste na gCogadh") nua.
Space Patrol (clár teilifíse Briotanach)

Sraithscéal puipéad teilifíse Briotanach é Space Patrol, a croaladh ar ITV sna 1960í. Ficsean eolaíochta i mBéarla do pháistí a bhí ann. Bhain sé le heachtraí chriú spásloinge sa bhliain 2100. Sna Stáit Aontaithe, tugadh an teideal Planet Patrol air, de bhrí go raibh sraith eile darbh ainm Space Patrol sa tír sin sna 1950í.
Roberta Leigh a dhear agus a scríobh an sraithscéal. Scríobh Leigh na sraithscéalta puipéad The Adventures of Twizzle agus Torchy the Battery Boy do Gerry Anderson sna 1950í, sular bhunaigh sí agus Arthur Provis a gcomhlacht teilifíse féin, Wonderama. Scannánaíodh Space Patrol i rith 1962, agus taispeánadh an chéad eipeasóid ar 7 Aibreán 1963 ar ABC. 39 n-eipeasóid dhubh agus bhán a bhí ann san iomlán.
Sa bhliain 2100, tá an Domhan in a bhall den Eagraíocht Réaltrach Aontaithe (Béarla: United Galactic Organization). Is cosúil gur eagraíocht idirphláinéadach ar nós na Náisiún Aontaithe atá san ERA. Is é Space Patrol cabhlach spáis na hEagraíochta. Tugtar Galaspheres ar spáslonga Space Patrol agus bíonn triúr ball ar chriú gach Galasphere .i. duine amháin ón Domhan, Mars agus Véineas. Ba iad eachtraí chriú Galasphere 347 ab ábhar don tsraith.
Ní fios céard é ord ceart na n-eipeasóidí, ach is cosúil gurb é The Swamps of Jupiter an eipeasóid phíolótach. Tá an liosta seo san ord ar craoladh na heipeasóidí ar Associated Rediffusion i réigiún Londan.
Tar éis craoladh na sraithe, scriosadh gach cóip de gach eipeasóid a bhí sna cartlanna, mar ba gháthpholasaí i dtionscal na teilifíse ag an am. Creideadh go raibh an tsraith caillte go deo go dtí go bhfuarthas dearbhchlónna 16mm de gach eipeasóid sna 1990í, chomh maith le dearbhchlónna 35mm de dhá eipeasóid. D'eisigh Network Video an tsraith iomlán ar VHS i 1998 agus ar DVD ina dhiaidh sin.
Dlúthdhiosca

Is éard atá i ndlúthdhiosca (DD nó CD, Compact Disk) ná diosca plaisteach a stórálann fuaim nó eolas digiteach. Tá sé thart ar 12 cm / 4.7 orlach ar leithead, agus 1.2 mm (0.047 orlach) ar tiús.
Is éard atá i ndlúthdhiosca fuaime ná saghas dlúthdhiosca a úsáidtear chun píosaí ceoil nó caint d'ardchaighdeán a thaifeadadh, a stórálann suas le 70 nóiméad ceol, ionchódaithe go digiteach, ar thaobh amháin.
Is éard atá i ndlúthdhiosca ríomhaireachta ná dlúthdhiosca a fhormáidítear d'úsáid le hinneall ríomhaireachta. Úsáidtear iad chun téacs scríofa, íomhánna agus giotaí físeáin a chur i dtaisce. Tá na dioscaí seo idéalach do shaothair mhóra, m.sh. ciclipéidí nó ríomhchluichí.
Stóráiltear na giotáin mar shraith log is ardán ar rianta 1 6 um ar leithead. Cumhdaítear an diosca le hábhar frithchaiteach (alúmanam, de ghnáth) a scaipeann nó a fhrithchaitheann léas léasair ar ais i mbrathadóir fótaileictreach, a úsáidtear chun an ceol ionchódaithe ar an diosca a léamh is a sheinm nuair a rothlaítear an diosca ag luas tairiseach uilleach.
Níl aon ídiú ag stíleas ar an diosca, ní chuireann máchailí ar an dromchla isteach ar a fheidhmiú, agus is beag nach foirfe an t-atáirgeadh fuaime is ceoil leis.
Eitseáilítear poill micreascópacha ar an dlúthdhiosca le húsáid ga léasair. Tá cód digiteach sna poill seo a léiríonn an fhaisnéis atá stóráilte. Ansin, cuirtear cóta alúmanaim ar an taobh eitre.
Nuair a léitear an diosca sa tíomántán, léann ga léasair eile an cód agus déantar comharthaí leictreacha leo don ríomhaire.
Déanann an ríomhaire atáirgeadh ar an bhfaisnéis mar íomhá, mar chód fuaime, nó i bhfoirmeacha eile le cabhair feidhmchlár.
Sheol Philips agus Sony an dlúthdhiosca sa bhliain 1982. Bhí an chéad dlúthdhiosca tráchtála fáiscithe ar 17 Lúnasa 1982, i monarcha Philips in Langenhagen (Hannover) sa Ghearmáin. albam de chuid ABBA, "The Visitors", ar an lipéad ceoil Polygram (a tháinig amach sa bhliain 1981 mar cheirnín vinile). Ach níor cuireadh é ar an margadh láithreadh. Ar 1 Deireadh Fómhair 1982, díoladh an t-albam '52nd Street' de Billy Joel sa tSeapáin ar an lipéad Sony, an chéad dlúthdhiosca le fáil go poiblí.
Deartháireacha Wright

Ceapadóirí agus ceannródaithe eitlíochta ab ea na Deartháireacha Wright (Orville Wright agus Wilbur Wright). Cheap siad an t-eitleán.
Deartháireacha Meiriceánacha a saolaíodh i nDayton, Ohio is Millville, Indiana faoi seach. Mhúscail léirithe d'fhaoileoirí a suim san eitilt sna 1890idí.
Thógadar aerárthaigh ina siopa deisiúcháin rothar i nDayton ar dtús. Chuireadar feabhas ar fhaoileoirí, agus faoi dheireadh chuir Orville inneall i gceann díobh.
Tar éis an chéad fhaoileora, a chruthaigh George Cayley i 1853 agus a thaispeáin gur féidir árthach nearnhfhuinnmhithe is troime ná an t-aer a eitilt, chláraigh na Wright a n-inneall eitilte agus chuir siad paitinn air ar an 23 Márta 1903.
Dúirt Orville Wright gur rinne sé an chéad eitilt in eitleán fuinnmhithe i 1903. Creidtear go minic gurb iad na daoine a rinne an chéad eitilt faoi chumhacht innill riamh in Kitty Hawk, Carolina Thuaidh ar an 17 Nollaig, 1903. Ach ní raibh daoine ann chun é a chruthú.
Tar éis an éacht seo, dhear na deartháireacha eitleáin fuinnmhithe eile sna blianta ina ndiaidh. Deimhníodh na heitiltí sa bhliain 1908 don chéad uair Ach fíordheimhníodh na heitiltí a rinne Alberto Santos-Dumont i 1906 i bPáras. Níor bhunaigh na deartháireacha Wright comhlacht déantúsaíochta aerárthach ach sa bhliain 1909.
Mhúin na deartháireacha Wright an eitleoireacht do Chance Milton Vought, agus bhí sé mar phríomhinnealtóir i gcomhlacht Wright gur bhunaigh a chomhlacht féin, in éineacht le Birdseye Lewis, i 1917, mar atá Lewis & Vought Corp.
Deartháireacha Lumière

Ceimiceoirí agus ceannródaithe scannánaíochta ba ea na Deartháireacha Lumière a rugadh i mBesançon na Fraince , Louis Jean Lumière (5 Deireadh Fómhair 1864 – 6 Meitheamh 1948) agus Auguste Marie Louis Nicolas (19 Deireadh Fómhair 1862 – 10 Aibreán 1954).
Sa bhliain 1893 d'fhorbair siad an chéad chinecheamara, an cinématographe, agus ba iad a chéadléirigh scannáin reatha ag baint úsáid as teilgean sa bhliain 1895.
Deirtear gurbh iad na deartháireacha Lumière a thug an scannánaíocht ar an tsaol ach ba é Hollywood a rinne tionsclaíocht di trí chomhcheangal ceartingearach agus trí mhúnla na líne cóimeála.
Tosaíodh ar cheamairí agus teilgeoirí scannáin a tháirgeadh sna 1890idí. Rinneadh mionchoigeartú agus feabhsúcháin orthu sin agus ní fada go raibh ceamaraí níos mó agus níos fearr á ndéanamh sa chaoi go bhféadfaí spóil scannáin níos mó a chur iontu. Bhí na chéad scannáin a rinne Auguste agus Louis Lumière (ceannródaithe scannánaíochta de chuid na Fraince) níos giorra ná aon nóiméad amháin ar fad. Sna blianta ina dhiaidh sin, cuireadh fad le scannáin go dtí go raibh siad 10 nó 15 nóiméad ar fad – fad aon spóil scannáin amháin.
De lámh a chastaí na ceamaraí agus na teilgeoirí luatha. An té a bhíodh ag oibriú an cheamara, rialaíodh sé luas an scannáin ach an hanla a chasadh níos tapúla nó níos moille. Ach an scannán a chasadh ar ardluas le linn an taifeadta, bhíodh cuma mhoillithe ar an aicsean nuair a sheinntí an scannán ar scáileán ar an ngnáthluas. Ar an nós céanna, ach an scannán a chasadh go mall, d’fhéadfaí an t-aicsean a luathú nuair a sheinntí an scannán, rud a bhí le feiceáil go minic sna scannáin luatha, go háirithe nuair a bhíothas sa tóir ar dhuine.
Cuireadh mótar tochrais sna ceamaraí ina dhiaidh sin. Choinnigh an mótar luas seasmhach de 16 fhráma in aghaidh an tsoicind faoin scannánú agus d’fhág sé go raibh gluaiseacht níos réidhe ann.
Fuair Louis bás in Bandol ar Rivière na Fraince sa bhliain 1948. D'éag Auguste sa bhliain 1954 in Lyon na Fraince.
The Clancy Brothers

Thosaigh an grúpa cheol, The Clancy Brothers, nó na Deartháireacha Clancy (Tom, Paddy agus Liam), in éineacht le Tommy Makem ag seinm amhráin tíre na hÉireann le chéile sna i lár na 1950idí.
Chuaigh muintir Clancy ar imirce chuig na Stáit Aontaithe sna luath-1950idí (Makem, an ceann deireannach, sa bhliain 1955)..
Tháinig an chéad albam, ' The Rising of the Moon' amach sa bhliain 1956. Ar dtús, bhíodh an ceathrar acu ag canadh le chéile, go hiondúil in armóin /i gcomhcheol, le giotár agus faoi dheireadh le tionlacan bainseó Tommy Makem.
Bhí an cóiriú agus an canadh níos cosúla le grúpaí Meiriceánacha ná le grúpaí traidisiúnta in Éirinn. Ach bhí tionchar nach beag acu ar na hamhránaithe tíre timpeall an ama seo. Nuair a bhog Bob Dylan go dtí Greenwich Village, Nua-Eabhrac, i dtús na seascaidí agus é ina fhear óg, bhí Dylan faoi gheasa ag The Clancy Brothers agus Tommy Makem.
Níor aontaigh go leor ceoltóirí traidisiúnta in Éirinn leis an gceol a bhí ar siúl ag muintir Clancy. Ach sna Stáit Aontaithe, bhí Bob Dylan agus amhránaithe tíre eile faoi gheasa ag éisteacht agus ag faire orthu. Sna 1960idí, bhí na Clancy Brothers agus Tommy Makem in ard a réime i Meiriceá.
In Éirinn, bhí athbheochan an cheoil traidisiúnta faoi lán tseoil. Sheinn Ciarán Mac Mathúna a gcuid amhrán ar an raidió náisiúnta agus d’éirigh na Clancy Brothers níos clúití in Éirinn.
De réir mar a chuaigh na 1960idí ar aghaidh, thosaigh grúpaí eile ag déanamh aithrise ar an stíl a bhí ag na deartháireacha Clancy.
Ba ar an amhránaíocht is mó a bhí an bhéim i gceol na ndeartháireacha Clancy agus Tommy Makem agus thug siad inspioráid do ghrúpaí cosúil leis na Dubliners, Na Furey Brothers agus Sweeney’s Men.
Tá roinnt dá n-amhráin ón albam ‘The Boys Won’t Leave The Girls Alone’ fós le cloisteáil, mar shampla, ‘I’ll Tell Me Ma’, ‘As I Roved Out’, 'Will You Go Lassie Go?' agus ‘The Old Woman From Wexford’.
Brian (miotaseolaíocht)

I Miotaseolaíocht na nGael, ar duine de thriúr mac Tuireann na dTuath Dé Danann ba ea Brian, i dteannta le Iuchar agus Iucharba.
Shocraigh an triúr deartháireacha, Cian, namhaid a n-athair, agus é féin athair Lugh, a mharú. Chuaigh Cian i riocht muice, chun é féin a chur as aithne, ach chuaigh na deartháireacha i riocht cúnna, agus chuaigh ar a thóir. Mharaigh siad é agus shrac a chorp as a chéile. Rinne siad iarracht a gcoir a cheilt, ach rug Lugh orthu ar ball beag. Mar éiric, sheol sé ar tóraíocht iad ar fud an domhain, chun airm draíochta a thabhairt ar ais, a bhí ar intinn ag Lugh feidhm a bhaint astu sa Dara Cath Maighe Tuireadh. D'éirigh leo gach a raibh ó Lugh, ach d'fhill siad go hÉirinn agus iad gortaithe go dona. D'impigh siad ar Lugh iad a leigheas, ach dhiúltaigh sé. Fuair siad bás, agus fuair Tuireann bás de chumha thar a n-uaigheanna.
I leagan amháin ar a laghad den scéal, is é Brian an té a bhí glic agus grinn, siúd is nach raibh stuaim ná meabhair ag a dheartháireacha, agus an-uamhan orthu i láthair Bhriain.
Cuireadh scéal Clainne Tuireann i gcomórtas le hArgonautica Gaelach.
I mbéaloideas níos déanaí na hAlban, b'fhear mórchúiseach é Brian, a thug cabhair don Chailleach chun Deò-ghrèine a tharrtháil.
Is príomhphearsa é Brian san úrscéal As Baile: A Story le Patrick Magee, a athinsíonn scéal Mhic Tuireann.
Aengus Ó Snodaigh

Is polaiteoir agus Teachta Dála Éireannach le haghaidh Sinn Féin é Aengus Ó Snodaigh (a rugadh ar an 31 Iúil, 1964). Fuair sé a chéad téarma mar Theachta Dála i dtoghchán na bliana 2002.
Is mac é leis an bhfoilsitheoir Pádraig Ó Snodaigh, agus foilsíodh an leabhar Fealsúnacht, Feall agus Fuil leis ag Coiscéim. Iarscoláire é de chuid na meánscoile Coláiste Eoin. Is cainteoir Gaeilge agus Béarla é. Tá deartháireacha leis sa bhanna ceoil Kíla.
Sa bhliain 2012 tháinig sé chun solais go raibh cartúis dúigh de luach €50,000 as Dáil Éireann úsáidte aige sa tréimhse idir 2007 agus 2008, rud a tharraing cáineadh air sna meáin.
The Puppet-Show

The Puppet-Show (1848–1849) was a British humorous and satirical weekly magazine, a short-lived imitator of Punch, edited by John Bridgeman from offices at 11 Wellington Street North in London. The first issue was published on 18 March 1848. The primary targets of its political satire were Lord Russell's Whig ministry, Chartists, Irish nationalists, and the French.
That Puppet Game Show

That Puppet Game Show is a British television series broadcast on BBC One between 10 August 2013 and 5 January 2014. The show was made by the BBC in conjunction with The Jim Henson Company and featured the Miskreant Puppets from Puppet Up! in their first family-related appearance. The show was hosted by a puppet character "Dougie Colon" and featured celebrities playing games alongside puppet characters. On 25 October 2013, it was announced that the show had been axed after the show had attracted largely negative press reviews and struggled in the ratings.
Each week two celebrities go head to head in a number of games, hoping to win £10,000 for their chosen charity. They compete in subjects such as sport, science, celebrity, nature, music and mental agility. Each of the games is run and hosted by a different puppet character, who is an "expert" in their field.
In between each of the games, backstage scenes feature the experts and crew. There is also a family watching the game show on TV who make comments after each of the games are played.
Many of the puppet characters were recycled from characters in various other Henson productions.
The first series aired for seven episodes, each starring different celebrity guests.
The following are the crew members that help to run this show: