davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Orey Rickshaw

Orey Rickshaw (transl. Hey, rickshaw puller) is a 1995 Indian Telugu-language drama film written and directed by Dasari Narayana Rao, and produced by Dasari Film University. It stars R. Narayana Murthy, Ravali and Raghunatha Reddy. It features music composed by Vandemataram Srinivas.
The film was released on 9 November 1995 and emerged as a commercial success, eventually attaining a cult following. The film received three Nandi Awards.
Filmmaker Dasari Narayana Rao who facing financial troubles began writing a film for T. Krishna. However, the project was put on hold following Krishna's death from cancer. Dasari's disciple R. Narayana Murthy accepted the offer to play the film's lead and the film began its production.
The film has score and soundtrack composed by Vandemataram Srinivas. The soundtrack consists eight songs of which two songs have lyrics written by Dasari Narayana Rao ("Jaagore", "Amma Kanna") while the other six were written by Gaddar who did not take any remuneration. "Nee Padam Meeda Puttu Machanai Chellemma" was particularly successful while "Naa Raktham Tho Naduputhanu Rikshanu" was not originally composed for the film. The songs were recorded by S. P. Balasubrahmanyam, Srinivas, K. S. Chithra and Manjala Srinivas.
Orey Rickshaw released on 9 November 1995. It clashed with Chiranjeevi and Kodi Ramakrishna's major production Rikshavodu that released in December 1995. While both Orey Rickshaw and Rikshavodu featured a rickshaw puller as its protagonist, only Orey Rickshaw emerged successful at the box office. Chiranjeevi, who attended 100th day ceremony of the film, commented that Orey Rickshaw won the rickshaw race between the two films.
Following the film's success, Dasari went onto to make another revolutionary-themed film Osey Ramulamma (1997) led by Vijayashanti which also became a success.
The film received three Nandi Awards, including Best Male Playback Singer for Vandemataram Srinivas and Best Lyricist for Gaddar (both for the song "Malle Theegaku Pandiri Vole"), in addition to Best Character Actress for Shivaparvati. Srinivas and Gaddar, however, chose to turn down the award.
Баатууд

Баатууд (Баатуд, Баатад ᠪᠠᠠᠲᠦᠳ baatud, ᠪᠠᠭᠠᠲᠦᠳ baɣatud) аймаг бол Ойрадын нэгэн овог аймаг юм. XIV-XVI зууны үед Ойрадын нэгэн гол аймаг болж байжээ. XVI зууны үеэс бусад аймагт хуваагдан сарниж, овгийн байдалтай болсон байна.
Монголын нууц товчоо-нд, Чингис хааны дээд өвөг болох Торголжин баяны хоёр хөвгүүний ахмад нь болох Дува сохорын дөрвөн хөвгүүн дүрвэн нүүж дөрвөн овогтон болов[8] хэмээсэн буй. Рашид ад-Дины “Судрын чуулган”-д, Дува сохорын дөрвөн хөвгүүн Горлос (Енисей мөрөн Д.Б) мөрний сав газар нутаглан сууж XIII зууны эхэн үе гэхэд тухайлсан нутагтай, тус бүрийн эзэмшилтэй болсон[9] гэсэн бол хожмын Саган сэцэний “Эрдэнийн товч”-д, Дува сохорын дөрвөн хөвгүүн Доной, Догшин, Эмнэг, Эрх нарын харьяат ард нь Ойрадын Өөлд, Баатад, Хойд, Хэрнүүд овогтон болов гэх зэргээр тэмдэглэсэн байдаг.
Хойд аймаг ийнхүү Х зууны үед үүсэн бүрэлдсэн бөгөөд XIII зууны эхэн үе гэхэд Ойрад аймгууд дотроо тэргүүлэх байр суурьтай болж хүн ам нь олшрон хүчирхэгжсэн байна. Энэ үеийн нийтлэг тогтолцоог ажиглахад, Монгол аймгууд нэгэн ханлигт багтан оршихын зэрэгцээ тэрхүү аймгууд нь нэлээд олон овог (отог)-уудаас бүрэлддэг байжээ. Өөрөөр хэлбэл, Ойрад аймгуудын нь Ойн иргэний нэг хэсэгт багтахын зэрэгцээ, дотроо дөрвөн томоохон аймаг, мөн тэрхүү аймгууд нь овгуудад хуваагддаг байсан гэсэн үг.
XIII зууны эхэн үед Ойрадыг энэхүү Их мянганы Хутуга бэх мэдэн захирч явжээ. Энэ байдал нь лавтай XV зууны эхэн үе хүртэл үргэлжилсэн бөгөөд энэ хугацаанд Худуга бэхийн угсааны ноёд мэдэн захирч явсан байна. Мөн түүнчлэн энэ овгоос Цагаан туг хэмээх томоохон овог ч тусгаарлан гарсан байна.
XV зууны тэргүүн хагаст Дөрвөн Ойрадын бүрэлдэхүүнийг сурвалж бичигт, Чорос, Торгууд, Хошууд нэг Ойрад, Хойд, Баатууд, Түмэн нэг Ойрад, Барга, Буриад нэг Ойрад, Өр Монгол нэг Ойрад болж явсан гэжээ.
XV зууны эхээр Дөрвөн Ойрад нь хоёр гарт хуваагдаж, зүүн гарыг Асудын Хатантөмөр, баруун гарыг Баатуудын Алагтөмөр нар удирдаж байв.
1530-аад оноос 1623 он хүртэл Зүүн монголоос бага сагыг нь тоочихгүйгээр Ойрад руу 9 удаагийн том довтолгоо явагджээ. Энд Түмэдийн Алтан хан 2 удаа, Ордосын Хутагтай сэцэн 2 удаа, Халхын Автай сайн хан 1 удаа, Засагт хан 1, Хотгойдын Алтан хан хэд хэдэн удаа довтолжээ. Энэ бүгдийг голлон үүрсэн аймаг нь хойдууд болон баатууд аймгууд юм.
16-р зууны үед Хойд аймаг нь Ойрдын зүүн талаар Зүүн Монголтой хиллэн нутагладаг байснаас дээр дурдсанчлан Зүүн Монголын довтолгоонд байнга өртөж хойд аймгийнхан нь бутарсан байна. 1617-1628 он хүртэлх хугацаанд Баатдууд тарж бутран нэг хэсэг нь ойрдод, нөгөө хэсэг нь зүүн монголд захирагджээ. Энэ үеэс хойш баатдууд улс төрийн тавцанд голлох байр сууриа алдаж тарж бутарсан овгийн хэмжээнд хүрчээ.
Энд нэгэн сонирхол татаж буй асуудал бол анхандаа хойд аймгийн нэгэн отог болж явсан баатдууд 15-р зууны эхэнд хүчирхэгжин тусдаа аймаг болж хүчирхэгжсэн бололтой. Ийм ч учраас түүхэнд Баатадын Алагтөмөр Ойрдын зүүн гарыг мэдэж явав гэж өгүүлсэн бол 1541 онд Баатадын Мангир ноён Алтан ханы эрхшээлд оров зэргээр бичсэн байдаг.
Халимагийн туульч О.Цагаанзам нь баатууд овгийн хүн бөгөөд Баатууд овог нь Дува сохрын 2-р хүү Догшиноос гаралтай овог хэмээжээ. Өдгөө Халимагт 1000 шахам баатууд овгийн хүмүүс амьдарч байгаа ажээ.
Abtai Sain Khan

Abtai Sain Khan (Mongolian: ᠠᠪᠲᠠᠶ ᠢᠰᠠᠶᠢᠨ ᠬᠠᠨ Абтай сайн хан; 1554–1588) – alternately Abatai or Avtai (Mongolian: Автай хан, meaning who have the gift of witchcraft (Автай) and good (сайн) – was a Khalkha-Mongolian prince who was named by the 3rd Dalai Lama as first khan of the Tüsheet Khanate in 1587. He zealously propagated Tibetan Buddhism among the Khalkha Mongols and founded the Buddhist monastery of Erdene Zuu in 1585.
Abtai was born in 1554 to the Khalkha Mongol prince Onokhui üizen Noyan (b. 1534). He was the eldest among Onokhui üizen Noyan's five sons which include Abugho, Tarni, Tumengken, and Barai. He was the great-grandson of Batu Mongke Dayan Khan (1464–1517 / 1543) and grandson of Gersenji (1513–1549). Blood smeared on his fingers at birth presaged a great warrior and from 1567 to 1580 Abtai led several campaigns against western Oirat Mongol tribes, finally defeating the Oirats' Khoshut tribe at Köbkör Keriye in the mid-1580s. Abtai then placed his son Shubuudai on the Oirat throne. His ferociousness in battle earned him the moniker The Mad Hero or the Mad Taiji of North Khalkha.
Around 1580, Abtai learned that his uncle Altan Khan (1507–1583) of the Tumeds had converted to Gelupga (Yellow Hat) Tibetan Buddhism. Abtai invited the lama Shiregetü Güüshi Chorjiwa from Altan's Inner Mongolian city Guihua (present day Hohhot) to teach him the basic tenets of Tibetan Buddhism. Abtai then ordered construction of the Erdene Zuu monastery in 1585. Stones from the nearby ruins of the ancient Mongol capital of Karakorum were used in its construction and the monastery was populated with images and relics Abtai had received from the Dalai Lama.
In 1587, Abtai traveled to Guihua to meet with Sonam Gyatso, the 3rd Dalai Lama, who had traveled there from Lhasa to offer prayers for Altan Khan, who had died in 1583. Upon Abtai's return, he banned shamanism and declared Tibetan Buddhism to be the state religion of Khalkha Mongols.
Abtai died a year later in 1588. His remains were interred at Erdene Zuu. Shortly thereafter his son Shubuudai was killed by Oirat chieftains. Abtai's descendants would continue to reign over the house of the Tüsheet Khan. Abtai's great-grandson Zanabazar (born Eshidorji) was recognized by the 5th Dalai Lama as the first Jebtsundamba Khutuktu and Bogd Gegeen or spiritual leader of Tibetan Buddhism in Khalkha Mongolia in the 1640s.
In pre-revolutionary Mongolia a special cult devoted to Abtai Khan flourished. He was celebrated as the last ruler who tried to unite Mongolia after the collapse of the Yuan Empire and who introduced Buddhism to Mongolia.
List of Mongol rulers

The following is a list of Mongol rulers.
The list of states is chronological but follows the development of different dynasties.
Before Kublai Khan announced the dynastic name "Great Yuan" in 1271, Khagans (Great Khans) of the Mongol Empire (Ikh Mongol Uls) already started to use the Chinese title of Emperor (Chinese: 皇帝; pinyin: Huángdì) practically in the Chinese language since Genghis Khan (as 成吉思皇帝; 'Genghis Emperor').
With the establishment of the Yuan dynasty in 1271, the Kublaids became Yuan emperors, who took on a dual identity of Khagan for the Mongols and Huangdi for ethnic Han.
Ögedei Khanate
Kaydu Ulus
Yenisei Kingdom
Actual rulers of the Golden Horde (Jochid Ulus, Kipchak Khanate) were members of the House of Batu until 1361.
After the murder of Arpa, the regional states established during the disintegration of the Ilkhanate raised their own candidates as claimants.
Claimants from eastern Persia (Khurasan):
The Chagatai Khanate was split into two parts, the Western Chagatai Khanate and the Eastern Chagatai Khanate (Moghulistan).
From 1370 on, the Western Chagatai Khans were puppets of Timur.
Moghulistan was split into the Turpan Khanate and Yarkent Khanate in the late 15th century.
.
Khagans of the Mongols or Northern Yuan dynasty (rump state of Yuan dynasty until 1388):
Independent Khalkha Mongol Khans (before Outer Mongolia merged into the Manchu Qing dynasty):
Sinagoga Ortodoxă din Oradea

Sinagoga Ortodoxă Hevra Sas din Oradea este un lăcaș de cult evreiesc din municipiul Oradea, localizat pe Str. Mihai Viteazu nr. 6. Edificiul a fost construit în anul 1890 în stil eclectic.
Sinagoga ortodoxă din Oradea a fost inclusă pe Lista monumentelor istorice din județul Bihor din anul 2015, având codul de clasificare BH-II-m-B-01060.
Până în anul 2016, Primăria Oradea dorește să deschidă un Muzeu al Comunității Evreiești din Oradea în cadrul Sinagogii Ortodoxe, la finalul unor ample lucrări de restaurare.
Sinagoga Ortodoxă din Oradea a fost construită în 1890 de către inginerul Ferenc Knapp, după planurile arhitectului Nándor Bach, preluând întreaga gamă decorativă a artei maure.
În anul 1908 în curtea acestei sinagogi s-a construit o a doua sinagogă, după proiectul lui Lajos Incze. Comunitatea evreiască din oraș fiind foarte puternică s-a remarcat și prin acțiuni de caritate cum ar fi: înființarea primei organizații din oraș pentru ocrotirea copiilor și a unei cantine rituale pentru săraci, ca să amintim doar două din mulțimea acțiunilor organizate la sfârșitul secolului al XIX-lea și începutul secolului al XX-lea. În pragul primului război mondial, numărul evreilor din Oradea era de 15.155, reprezentînd 23,6% din populația orașului.
În lista sinagogilor din România publicată în lucrarea Seventy years of existence. Six hundred years of Jewish life in Romania. Forty years of partnership FEDROM – JOINT, editată de Federația Comunităților Evreiești din România în anul 2008, se preciza că Sinagoga ortodoxă Hevra Sas din Oradea era în funcțiune.
Sinagoga Ortodoxă din Oradea este o clădire cu plan rectangular, având fațada principală mai bogat decorată față de restul volumului. Intrarea centrală, pentru bărbați, este încadrată de o parte și de alta de vitralii terminate în arc de cerc. În parțile laterale, cele două uși de acces pentru femei, completează în mod simetric nivelul parterului, purtând descendent gradul de ornare al fațadei.
Naosul cuprinde 600 de locuri pentru bărbați, iar la etaj cele 450 de locuri pentru femei sunt mascate de un grilaj de lemn. În centru, locul vorbitorului, este înălțat cu circa 50 cm, iar în peretele din spate al sinagogii, sulurile cu scrieri sfinte sunt ascunse vederii de o draperie de catifea.
Decorația este exclusiv antropomorfă, motivele geometrice căptușind complet pereții. Pictura este foarte bine conservată și nu a necesitat nici o intervenție ulterioară.
Sinagoga Neologă din Oradea

Sinagoga Neologă Sion din Oradea este un lăcaș de cult evreiesc din municipiul Oradea, localizat pe Str. Independenței nr. 22. Ea a fost construită în perioada 1877-1878 în stil neomaur.
Sinagoga Neologă din Oradea a fost inclusă pe Lista monumentelor istorice din județul Bihor din anul 2015, având codul de clasificare BH-II-m-B-01054 .
În anul 1870, în contextul sciziunii iudaismului maghiar, comunitatea evreiască din Oradea s-a împărțit într-o comunitate ortodoxă și în cea neologă. Comunitatea evreiască neologă a construit pe malul Crișului o sinagogă monumentală, după planurile inginerului șef al orașului, David Busch, și sub coordonarea inginerului Kálmán Rimanóczy Senior. Piatra de temelie a sinagogii a fost pusă la 9 aprilie 1877, iar lucrările de construcții au fost finalizate la 24 septembrie 1878.
Sinagoga neologă din Oradea are o capacitate de 1.000 de locuri.
În lista sinagogilor din România publicată în lucrarea Seventy years of existence. Six hundred years of Jewish life in Romania. Forty years of partnership FEDROM – JOINT, editată de Federația Comunităților Evreiești din România în anul 2008, se preciza că Sinagoga Neologă Sion din Oradea nu mai era în funcțiune.
Sinagoga Neologă din Oradea este o clădire cu plan pătrat, cu aspect de Renaștere Italiană. Ea are o cupolă centrală de dimensiuni mari, care se reazemă prin intermediul a patru pandantivi pe patru arce mari . Pe cupolă se află ferestre înalte.
Fațada principală a sinagogii dă spre Strada Independenței, fiind inspirată din arta maură. Pe fațadă se află ferestre impozante în plin cintru, delimitate de semipilaștri. Fresca din sinagogă îi aparține pictorului Mór Horovitz din Kosice.
Intrarea în sinagogă se face de pe partea vestică, bărbații intrând prin trei uși în arc semicircular, iar femeile prin două uși rectangulare amplasate pe partea laterală a fațadei .
Stadionul Iuliu Bodola

Stadionul Iuliu Bodola (în trecut Stadionul Municipal) este un stadion polivalent din Oradea, România. A fost construit în 1924 și găzduiește meciurile echipei de fotbal Bihor Oradea. Tot pe acest stadion, în sezonul 1948-1949, echipa fanion a Bihorului - pe acea vreme numită ICO - câștiga unicul titlu de campioană a României. În 27 noiembrie 2008, Stadionul Municipal, a fost botezat după fosta glorie a fotbalului românesc, Iuliu Bodola.
Inițial, capacitatea stadionului era de 22.500 locuri înainte de a fi montate scaunele, care au dus la o scădere a acesteia. Estimativ, capacitatea stadionului după montarea scaunelor a fost de aproximativ 18.000 locuri. În prezent, stadionul are o capacitate efectivă de 11.067 de locuri pe scaune. Tribuna a II-a este închisă din cauza stării avansate de degradare.
Unul din cele mai importante meciuri disputate pe acest stadion a fost amicalul dintre România și Israel (0-0) în 1984, meci la care au asistat 30.000 de spectatori.
2018

2018 (MMXVIII) a fost un an obișnuit al calendarului gregorian, care a început într-o zi de luni. A fost al 2018-lea an d.Hr., al 18-lea an din mileniul al III-lea și din secolul al XXI-lea, precum și al 9-lea din deceniul 2010-2019. A fost desemnat: A fost desemnat:
Sala Polivalentă din Oradea

Sala Polivalentă este o arenă polivalentă situată în Oradea, România. Este folosită de CSM Oradea din Liga Națională de Baschet Masculin.
Are o capacitate de 5.200 de locuri pentru basket și volei, 5.500 pentru handbal și 7.000 pentru concerte.
Zsuzsanna Lorántffy

Zsuzsanna Lorántffy, uneori: Suzanna Lorántffy (în maghiară: Lorántffy Zsuzsanna, n. 1601, Ónod, acum în Ungaria - d. 18 aprilie 1660, în Sárospatak, acum în Ungaria) a fost principesă-consoartă a Transilvaniei, prin căsătorie cu Gheorghe Rákóczi I, principe al Transilvaniei. Calvinistă devotată, ea și-a asistat soțul în lupta de succes a acestuia de a introduce reforme protestante în Transilvania.
Sub influența ei, Jan Amos Comenius, filosof, gramatician și pedagog ceh, calvinist proeminent, și-a stabilit reședința la Sárospatak.
Fiul ei mai mare, Gheorghe Rákóczi al II-lea, a devenit principe al Transilvaniei.
A fondat și finanțat mai multe unități de învățământ, în special Colegiul Reformat de la Sárospatak. Zsuzsanna Lorántffy, stăpână a Cetății Făgărașului, a înființat prima școală românească (de nivel mediu) la Făgăraș (în 1657), care a funcționat sub patronajul principesei.
Convingerile ei religioase protestante au obligat-o să evite viața răsfățată de aristocrat și, în schimb, să-și exprime religia prin acțiuni, în special prin dezvoltarea educației fetelor. În timp ce trăia în Oradea Mare, s-a asigurat că fetele sunt învățate nu numai abilitățile necesare să conducă o casă și să educe copiii din familie, ci și să știe să citească, să scrie și să aibă cunoștințe de aritmetică. Trebuiau să cunoască Biblia.
A finanțat Biblia de la Oradea, o traducere, în limba maghiară, complet nouă.
Zsuzsanna Lorántffy, stăpână a Cetății Făgărașului, a emis 21 de diplome nobiliare unor locuitori din Țara Făgărașului în unele cazuri confirmând „vechile lor drepturi boieronale”. Au primit astfel de diplome locuitori din Bucium, Ucea de Sus, Veneția de Jos, Drăguș, Șinca, Hârseni.
Este considerată cea mai populară dintre soțiile voievozilor și principilor Transilvaniei.
Din căsătoria încheiată cu Gheorghe Rákóczi I, la 18 aprilie 1616, a avut următorii copii:
Zsuzsanna Lorántffy este considerată a fi cea mai independentă și cea mai bine educată femeie din Ungaria, în prima jumătate a secolului al XVII-lea. În conștiința poporului de astăzi, Zsuzsanna Lorántffy este încă prezentă. Numeroase școli, piețe și străzi au primit numele ei în Ungaria și Transilvania. Monumente dedicate ei au fost ridicate în Ónod, în Sárospatak, în Tiszaújváros și în multe alte orașe. În istoriografia maghiară ocupă un loc semnificativ.
Tezaur Uman Viu

Tezaur Uman Viu este un titlul onorific acordat de Ministerul Culturii pentru salvgardarea, păstrarea și transmiterea patrimoniului cultural imaterial. Până la adoptarea, în 2003, a noii convenții UNESCO, programul a încurajat statele membre să creeze o metodă de recunoaștere a meșterilor tradiționali talentați.
În România, programul funcționează în baza Ordinului Ministrului Culturii nr. 2491 din 27.11.2009 pentru aprobarea Regulamentului de acordare a titlului de TEZAUR UMAN VIU, amendat prin Ordinul Ministrului Culturii prinvind modificarea OMC nr. 2491/27.11.2009. Titlul de Tezaur Uman Viu este viager, personal și netransmisibil și se acordă de către Comisia națională pentru salvgardarea patrimoniului cultural imaterial.
Legea prin care 30 noiembrie – ziua Sfântului Andrei – devine Ziua națională a tezaurului uman viu a fost promulgată de către președintele Klaus Iohannis. Inițiativa legislativă aparține deputatului PNL de Alba Florin Roman.
Inițiativa vizează creșterea gradului de recunoaștere și vizibilitate a păstrătorilor și transmițătorilor elementelor de patrimoniu cultural imaterial în cadrul comunităților din care fac parte, al specialiștilor și al publicului larg, precum și promovarea acelor persoane care, făcând dovada caracterului excepțional al performării, sunt capabile să transmită un anumit element de patrimoniu imaterial, în forma și cu mijloacele tradiționale nealterate, contribuind, astfel, la asigurarea viabilității acestuia.
Totodată, inițiativa oferă posibilitatea autorităților administrației publice centrale și locale, precum și instituțiilor publice aflate în subordinea sau coordonarea lor, să organizeze sau să sprijine logistic și material, prin bugetele proprii, manifestările culturale, artistice sau educaționale dedicate acestei zile.
Potrivit inițiatorului, din anul 1997, Sfântul Apostol Andrei a fost proclamat Ocrotitorul României. Astfel, 30 noiembrie, ziua prăznuirii sale, a devenit sărbătoare bisericească națională, ca urmare a Hotărârii Sfanțului Sinod din 14 noiembrie 2001, iar prin Legea nr. 147 din 23 iulie 2012 adoptată de Senatul României în 23 noiembrie 2011 și de Camera Deputaților în 26 iunie 2012, și promulgată prin decretul nr. 517 pe 20 iulie 2012 al Președintelui României, este sărbătoare legală (zi nelucrătoare).
„Programul <Tezaure umane vii> a pornit ca o inițiativă UNESCO pentru salvgardarea, păstrarea și transmiterea patrimoniului cultural imaterial. În România, programul funcționează în baza Ordinului Ministrului Culturii nr. 2491 din 27.11.2009 pentru aprobarea Regulamentului de acordare a titlului de <Tezaur uman viu>, amendat prin Ordinul Ministrului Culturii privind modificarea OMC nr. 2491/27.11.2009.
Gheorghe Vidican

Gheorghe Vidican (n. 27 iulie 1953, satul Petid, comuna Cociuba-Mare, județul Bihor) este un poet român contemporan, membru al Uniunii Scriitorilor din România, filiala Timișoara.
A urmat Liceul Emanoil Gojdu din Oradea în perioada 1968-1972, apoi a urmat Facultatea de Inginerie Managerială și Tehnologică a Universității din Oradea și masterul în Managementul și Ingineria Afacerilor.
Este referent cultural la Asociația Nevăzătorilor Bihor-Sălaj și din 2007 este redactor șef adjunct al revistei de cultură „Caietele Oradiei”.
A debutat în anul 1968 în culegerea de versuri a elevilor bihoreni „Mlădițe bihorene”, apărută sub îndrumarea poetului Alexandru Andrițoiu, debut consacrat prin apariția în Revista Familia în anul 1972. A publicat poezie și interviuri în majoritatea revistelor de cultură din țară.
Levitație

Levitație este denumită o capacitate atribuită unor persoane (ocultiști, fachiri etc.) de a face să se ridice diverse corpuri fără să le atingă sau de a se ridica ei înșiși de la pământ, prin puterea voinței, fără vreun sprijin material. Prin extensie, levitație se numește și însușirea corpurilor de a pluti în aer, în anumite condiții ce par a contraveni legilor fizicii. Un alt tip de levitație este și atunci când unii sfinți s-au ridicat involuntar de pe pământ în diferite momente, cum ar fi prin rugăciune.
În noiembrie 2006 o echipă de cercetători a reușit să facă să leviteze diverse animale de mici dimensiuni (furnici, gândaci, păianjeni, albine, mormoloci, pești) până la dimensiunea de puțin peste 1/3 țoli lungime). Ei au creat un câmp de presiune sonică folosind un emițător de ultrasunete și un reflector, plasând animalele între cele două dispozitive. Xie și colegii săi au publicat concluziile experimentelor lor în numărul din 20 noiembrie al revistei,, Applied Physics Letters.”
În septembrie 2009 oamenii de știință de la NASA au făcut să leviteze șoareci (primul mamifer) folosind câmpuri magnetice. Un magnet superconductor a creat un câmp magnetic suficient de puternic pentru a face ca apa din corpul unor șoricei să leviteze. Primul șoricel, de trei săptămâni și 10 grame, agitat și dezorientat, a început să se învârtă din ce în ce mai tare. S-a decis ca următorul șoricel să fie sedat și acesta a părut satisfăcut de plutirea sa. S-a construit apoi și o mică cușcă pentru șoricei. Testele de levitație făcute au arătat că și în absența sedării, șoriceii s-au adaptat bine levitației în cușcă. După trei-patru ore șoriceii s-au comportat normal, chiar consumând mâncare și apă. Puternicul câmp magnetic creat n-a părut a avea efecte negative asupra șoriceilor pe termen scurt și studiile trecute au arătat că ei nu au avut de suferit efecte adverse după trei săptămâni petrecute în mijlocul unor puternice câmpuri magnetice dar fără legătură cu levitația. Cercetătorii au reușit să facă să leviteze și picături de apă până la 5 cm. Lie, Zhu și ceilalți colegi au detaliat concluziile lor în revista ,,Advances in Space Research” din 6 septembrie 2009.
Un inginer arădean a prezentat o candelă care levitează la Cluj-Napoca, la Târgul Internațional de Veșminte, Icoane, Cărți și Obiecte Bisericești, care a avut loc la Expo Transilvania. Candela plutea la câțiva cm deasupra suportului grație unui câmp magnetic creat între candelă și suportul său. ,,Este un dispozitiv care creează un câmp magnetic controlat de un microcontroler și care susține un obiect la o anumită distanță”, explică inventatorul său. El spune că este construită pe același principiu folosit în cazul trenurilor pe pernă electromagnetică. Dispozitivele de acest gen aveau prețul de cca 300 euro. Sistemul respectiv există de peste 20 de ani, însă aplicația sub forma candelei este o premieră, spune inginerul care a conceput aplicația. În urmă cu o lună fusese prezentată la Oradea o carte care levita.
Radu Negrescu-Suțu

Radu Alexandru Negrescu-Suțu (n. 28 august 1950, București, România) este un scriitor român, stabilit la Paris, și un opozant anticomunist care a făcut parte din Grup Canal '77.
S-a născut la București, tatăl său a fost colonelul Aurel-Mihai Negrescu din Roman, combatant pe Frontul de Răsărit, deblocat din armată în 1947, iar mama principesa Georgeta Rudolf Suțu din Iași, stră-strănepoata domnitorului Alexandru Nicolae Suțu, sora pianistei Rodica Suțu, fiica scriitorului Rudolf Suțu și nepoata junimistului Alexandru Grigore Suțu.
Între 1968 și 1970, publică poezie de factură suprarealistă în țară, la revista studențească Amfiteatru. Ca scriitor se remarcă prin eseurile sale și prin proza scurtă. Dialogul Teologilor, Eseuri, Poarta Luminii sunt câteva dintre volumele sale de eseuri publicate de-a lungul timpului (la Editura Dorul din Danemarca). A scris și nuvele precum Concertul de Händel, Cleopatra, Besadà, Meredith, Annalisa etc. Parte din acestea se regăsesc și în volumul La Bocca della Verità publicat în 2016 la Editura Junimea din Iași.
În 1975 se dedică studiului picturii și istoriei artelor. Face pelerinaje anuale la mănăstirile din Moldova, unde studiază iconografia.
Anul 1977 îl găsește în conflict deschis cu regimul comunist, ca semnatar al apelului lui Paul Goma și coautor și semnatar împreună cu Ioan Marinescu, Dan Iosif Niță, Raymond Păunescu și Nicolae Windisch al unui protest împotriva nerespectării drepturilor omului în România. Este arestat și condamnat la un an de muncă forțată la Canalul Dunăre-Marea Neagră. În urma grevei foamei declarată public la 1 septembrie 1977 și ținută efectiv timp de aproape o săptămână în condiții de torturi fizice și psihice din partea Securității și în urma intervenției organizației Amnesty International și a președintelui Statelor Unite ale Americii, Jimmy Carter, Negrescu-Suțu este eliberat și expulzat din țară la sfârșitul aceluiași an, obținând azil politic în Franța și stabilindu-se la Paris.
Expune pictură religioasă în Austria, Franța și Germania, trecând ulterior la suprarealism.
După revoluția română din 1989 abandonează pictura, devenind membru al Asociației Ziariștilor Români din Vest (AZR), publicând câteva sute de articole literare și politice în ziarele românești din țară și exil, precum și o suită de interviuri și polemici cu personalități din lumea literară și artistică a exilului și din țară. De asemenea, devine membru activ al Asociației Foștilor Deținuți Politici din România (AFDPR) și al Uniunii pentru Regele Mihai (UPRM) din Franța, între 1990 și 2000. Colaborează, în 2002, la serialul Memorialul Durerii, realizat de Lucia Hossu-Longin și la filmele documentare Fanarioții, realizat de Dr. Erato Paris din Atena (2009, premiat la Festivalul Filmului Documentar, Câmpulung Muscel, 2011), Salutări din Iași, realizat de prof. Dragoș Zămoșteanu (2011) și România de sânge albastru, realizat de Carmen Avram și Ana Mihail-Iorga (Antena3 - 2017). Este membru al Societății culturale ,,Junimea’’ Nouă și al Institutului Român de Genealogie și Heraldică ,,Sever Zotta’’ din Iași.
Interviuri
Gara Oradea

Gara Centrală din Oradea (în maghiară Nagyvárad Központi Pályaudvar) a început să fie construită prin punerea pietrei de temelie la 27 mai 1857 în prezența împăratului Franz Josef al Austriei și a soției sale Elisabeta de Wittelsbach (Sissy).
Încă de la sfârșitul veacului al XIX-lea, Oradea a avut alte două gări în afară de cea centrală, anume Gara Velența (actuala Oradea-Est) care a servit tot mai mult ca triaj pentru traficul de marfă, și Gara Ioșia (în maghiară Őssi pu.).
Primele dorințe ale orădenilor de a avea acces la linia ferată au fost exprimate clar încă în luna iunie 1849, atunci când consiliul local al Oradei, într-una din ședințele sale, a cerut printr-un memorandum, de la ministerul de resort, ca linia ferată Pesta-Cluj ce urma să fie construită, să treacă și prin Oradea. Spre avantajul orădenilor a fost faptul că linia dreaptă ce unea Pesta de Cluj trecea prin Oradea. Totuși, a mai trebuit să treacă aproape un deceniu până la realizarea proiectului.
Gara Mare din Oradea a fost construită în 1868-1870 și cuprindea, la început, corpul central în care se află azi biroul de mișcare, sălile de așteptare, holul cu casele de eliberare a biletelor și restaurantul. Ridicarea ei era legată de un plan mai larg care prevedea legarea printr-o cale ferată cele două capitale: București și Budapesta, din care prima etapă a fost realizarea tronsonului până în localitatea brașoveană Timișu de Sus (Vama Timiș), ultima localitate din Imperiul Austro-Ungar pe acest traseu.
În 1913 1.378.147 de călători au tranzitat această gară.
Clădirea, așa cum se prezintă ea astăzi, datează din anul 1902, atunci când arhitectul Kálmán Rimanóczy Sr. și inginerul Vilmos Rendes, au proiectat și condus lucrările de extindere ale corpului de clădire deja existent, noile construcții apărând în prelungirea extremelor acestuia. În vara anului 1901 s-a modificat și clădirea inițială. S-au amenajat două săli de așteptare, un restaurant si holul central cu ghișeele de bilete.
Deși, de-a lungul anilor, volumetria clădirii s-a păstrat, totuși în cursul repetatelor renovări, o serie întreagă din elemente decorative neoromantice inițiale s-au pierdut.
CS Crișana Oradea

Clubul Sportiv Crișana Oradea, pe scurt Crișana Oradea este un fost club de fotbal din Oradea, România. A jucat în prima ligă românească de fotbal, Divizia A, din 1932 până în 1938.
Clubul a fost fondat în anul 1929. Jucătorii din primul an de existență au fost: Putirică, Combi, Aurel, Bulzan, Restea, Slopu, Vanghelu, Blondu, Ștefănescu, Matei, I. Bonațiu, Mureșan, Magău, Budău, Cionca.
Participă în Campionatul Regional de Fotbal al României în sezonul 1928-29 termină pe locul 3. Anul următor devine vicecampioana seriei. În sezonul 1930-1931 clubul câștigă Seria Oradea a Ligii de Nord, cu următoarea linie de clasament: 8 8 0 0 47- 3 16, dar este eliminat la prima participare în turneul final de către SG Sibiu. În 1931-1932 în care câștigă încă o dată Liga de Nord, dar este din nou eliminat în runda preliminară a turneului final, de această dată de către Târgu Mureș. Președintele a fost V. German, și omul responsabil cu clubul de fotbal a fost Ladislau Csillag.
O contribuție importantă la reorganizarea clubului au avut Dr. T. Moraru, Dr. V. Pop și Pop Z. Pop. Începând cu 1932, clubul joacă în prima divizie, până în 1938, în prima jumătate a campionatului. Din 1932-33 au fost două serii de șapte cluburi și Crișana a ajuns pe locul al treilea în seria 1. În sezonul următor clubul a ajuns pe locul al doilea în urma Venus București. După ce cele două serii au fuzionat într-o singură serie, clubul a terminat în mijlocul clasamentului. În 1936-37, doar Unirea Tricolor București a terminat sub Crișana, dar pentru că Divizia A a trecut din nou în două serii, clubul a fost salvat de la retrogradare. În sezonul următor clubul a terminat pe locul opt din zece cluburi, dar pentru că competiția s-a redus din nou la douăsprezece cluburi, Crișana a retrogradat.
În 1938-1939 și 1939-1940 clubul a jucat în divizia a doua. După două sezoane clubul a devenit campion, dar datorită Dictatului de la Viena, orașul Oradea a ajuns în mâinile maghiare și a continuat să joace acolo în competiție. Jucători importanți: Püllőck, I. Budău, I. Bonațiu, Pintea, Bugariu, Frențiu, I. Baratky, E. Lakatos, C. Deleanu, Țuțuianu, Ad. Bocșa, Al. Torjoc, P. Malița, Pop, Aștilean, Lucaci, Fr. Dvorysák, Țăranu, Ladislau Dallos, Szilágy.
A participat în liga a 4-a maghiară în sezonul 1940-41, când ocupă locul 8. Sezonul următor termina pe locul 9. În sezonul 1942-43 devine campioana seriei și promovează în liga a 3-a.
După al doilea război mondial, echipa reapare în divizia a doua, care fuzionează cu CFR, noul nume fiind Crișana CFR. În 1947 cele două cluburi s-au divizat din nou, doar CFR rămâne. În 1950 clubul și-a schimbat din nou numele și de acum înainte a fost numit Locomotiva Oradea. După retrogradarea din Divizia B în 1954, a luat parte în Divizia C în sezonul 1956 și s-a desființat după ce a retrogradat din nou în campionatul regional, și cu acest lucru, dispare.
Liga I Seria I:
Liga II:
Campionatul Regional de Fotbal al României:
Nemzeti Bajnokság IV
Eparhia de Oradea Mare

Eparhia de Oradea Mare este o episcopie greco-catolică înființată de papa Pius al VI-lea la 16 iunie 1777. Are reședința în Oradea și este condusă de episcopul Virgil Bercea.
Prima structură canonică pentru cele 70 de parohii greco-catolice din Bihor a fost un vicariat condus de episcopul aromân Meletie Covaci în cadrul Episcopiei Romano-Catolice de Oradea. În 1753 s-a iscat un conflict între episcopul Adam Patachich de la Oradea și episcopul Sinesie Jivanovici de la Arad, care s-au acuzat reciproc în fața Curții de la Viena pentru violențele dintre românii uniți și cei neuniți din zona Bihorului. Împărăteasa Maria Terezia a instituit o comisie de anchetă, care să cerceteze din sat în sat, care locuitori doresc să rămână uniți și care optează pentru ortodoxia subordonată Episcopiei Aradului.
În anul 1777, la doi ani după moartea lui Meletie Covaci, a fost înființată Episcopia Română Unită de Oradea Mare. Primul episcop al acesteia a fost Moise Dragoș, originar din Turda.
Episcopul Ignatie Darabant (1788-1805), venit de la Blaj, i-a sprijinit pe Samuil Micu și Gheorghe Șincai după ce aceștia au intrat în conflict deschis cu episcopul Ioan Bob. A organizat un internat gratuit pentru elevii români din Oradea, a participat la realizarea Supplex Libellus Valachorum. Episcopul Darabant a ctitorit Catedrala Sfântul Nicolae din Oradea, care a fost terminată după moartea sa, cu fondurile stârnse de el.
Episcopul Samuil Vulcan (1807-1839), originar tot din Blaj, a terminat catedrala și a finanțat Lexiconul de la Buda, tipărit în 1825. Samuil Vulcan a înființat în 1828 Liceul din Beiuș, care îi poartă numele. Prin efortul său mai multe parohii din Arad au ieșit de sub juridicția Episcopiei Aradului și s-au unit cu Biserica Romei.
În anul 1912, odată cu înființarea Eparhiei de Hajdúdorog, mai multe parohii ale Eparhiei de Oradea Mare au fost trecute sub jurisdicția Eparhiei de Hajdúdorog. În perioada interbelică episcopul Valeriu Traian Frențiu a obținut reîntoarcerea lor sub ascultarea Eparhiei de Oradea, act realizat prin decretul Apostolica sedes din 9 aprilie 1934. Congregația pentru Bisericile Orientale a readus astfel sub jurisdicția Eparhiei de Oradea 22 de parohii unite din Crișana.
Episcopul Frențiu a sfințit mai multe noi lăcașuri de cult în Eparhia de Oradea, între care Biserica Adormirea Maicii Domnului din Zalău. În anul 1948 a fost arestat și a murit în Închisoarea Sighet, în data de 11 iulie 1952. Conducerea efectivă a eparhiei a fost preluată de episcopul clandestin Iuliu Hirțea și de preotul Coriolan Tămăian, fost rector al Academiei Teologice din Oradea. Aceștia au fost la rândul lor arestați pentru „agitație desfășurată în rândul foștilor preoți greco-catolici”. Hirțea a fost condamnat în 1953 la 12 ani de închisoare, iar Tămăian condamnat în 1959 la 25 de ani de închisoare. Amândoi au beneficiat de amnistia din 1964 și și-au continuat pastorația în clandestinitate.
În afară de parohiile de limba română, Eparhia de Oradea Mare are în componența ei și câteva parohii de limba maghiară (la Carei și Oradea etc.).
Oradea International Airport

Oradea Airport (IATA: OMR, ICAO: LROD) is an international airport located 5 km (3.1 mi) southwest of Oradea in northwestern Romania, Bihor County, near one of the main road and rail border crossings to Hungary. Its location near the European route E60 and the future Transylvania motorway have led to a double digit growth of passenger and cargo traffic for the past two years.
Since its renovation, the airport has been competing with the neighboring Debrecen Airport in Hungary.
The civilian airport became operational in 1938. In 2009, Bihor County contracted consultancy services regarding the extension of the runway, the construction of a cargo terminal, and the renovation of the passenger terminal. The airport terminal is now renovated to European Union (and Schengen Area) standards, and offers various specific facilities and modern amenities such as car rental, exchange offices, various shops, etc.
Regarding the runway (and other connected facilities), the Bihor County Commission completed the final contractual formalities with the EU Commission representatives, as this type of infrastructure work was eligible for European funds. A €30 million financing agreement for the EU funds was signed on 7 February 2014. Works on the new 2,100 m (6,890 ft) runway, two rapid-exit taxiways and other facility buildings began on 20 October 2014. Concerning the cargo area, the Bihor County Commission has budgeted the resources needed for the first part of the project.
The construction works for the runway modernization were completed on 30 October 2015.
The following airlines operate regular scheduled and charter flights at Oradea Airport:
Since April 2009, the NATO Centre of Excellence in Oradea is a member of NATO's Centres of Excellence (COE) network. All aircraft involved in Oradea's NATO Centre of Excellence activities utilize the Oradea International Airport.
A MEDIVAC helicopter is based at Oradea International Airport. It is operated by the Pelican Hospital's Emergency Service. It serves Bihor, Sălaj, Satu Mare, Maramureș and Arad Counties Emergency Services. The air ambulance transports persons to Level I trauma centers located in Bucharest.
Oradea Transport Local provides a bus service (No. 28) between Oradea International Airport and the city centre of Oradea. The price of a ticket is 3 RON. The timetable of this route is adjusted to the arrivals and departures of the flights. Cabs/taxis are also available. The price of a ride to the city centre is about 30 RON.
1981 Antwerp synagogue bombing

On 20 October 1981, a truck bomb exploded outside a Portuguese Jewish synagogue in the centre of Antwerp, Belgium, in the diamond district of Antwerp. The explosion took place shortly after 9:00 AM on a Tuesday morning, a few minutes before Simchat Torah religious services were to begin. Three people were killed and 106 wounded.
The bomb had been concealed in a delivery truck parked overnight with one wheel removed as if it had broken down. The explosion blew in the doors and stained-glass windows of the synagogue and smashed storefronts and windows for blocks around. After the blast, only the vehicle's axles, glass, and other debris remained. Police sources said the registration number on the van's chassis revealed it was bought from a Brussels second-hand car dealer. It carried a transit license plate of the kind issued to foreigners residing for a short while in Belgium. The licence was taken out by a young dark-haired man who gave his name as Nicola Brazzi and an address which later proved to be that of Brussels hotel. The investigation showed that Brazzi, believed to be Lebanese, had never registered at the hotel. The same name was found on a register of another hotel where he had entered his nationality as Cypriot.
The Palestinian terrorist group Black September claimed responsibility for the attack, the group which previously staged a number of terrorist attacks, including the 1972 Munich Olympics massacre in which 11 Israeli athletes and a West German policeman were killed, and in which five of the eight guerrillas were killed. A local television station also claimed that the Belgian cell of Action Directe also claimed responsibility for the attack, but the Antwerp police said that the group had not been heard of before in Belgium. Within a week Belgian police in Ghent arrested three German neo-Nazis for the attack. In November 2008, a 55-year-old man of Palestinian origin and with Lebanese and Canadian passports was arrested in Ottawa, Canada, on a provisional extradition warrant for the 1980 Paris synagogue bombing and as a suspect for the Antwerp bomb attack.
The attack was one year after the 1980 Paris synagogue bombing, which also took place on the eve of Simchat Torah. The Belgian prime minister of the time, Mark Eyskens condemned the attack as "diabolically wicked", saying it was "clearly another attack against the Jewish community." It was the second anti-Jewish incident in Antwerp in three months. There was also an attack on Jews in Antwerp in July 1980. A Palestinian threw a hand grenade at a party of Jewish schoolchildren leaving for a vacation, killing one and wounding 20 others. The attacker was arrested and convicted. In May 2014 there was an attack on the Jewish Museum of Belgium in which four people were killed.
Moon Church

The Moon Church (Romanian: Biserica cu Lună) is a Romanian Orthodox church located at 10 Piața Unirii, Oradea, Romania. It is dedicated to the Dormition of the Mother of God.
The local Orthodox community mainly lived in the Velența and Orașul Nou districts, and was composed of Romanians, Serbs, Aromanians and Greeks. A number of them acquired substantial wealth, were prominent in city life and wished to build a grand church. Two rich, influential judges on the appeals court, noblemen devoted to the Orthodox faith, obtained an audience with Joseph II. They argued that the city’s only Orthodox church, located in Velența, was too far from other Orthodox areas. In spite of protests, permission was granted, and the Bishop of Arad, Petar Petrović, presided over the cornerstone laying. This is recorded in Greek, Romanian and Serbian inscriptions.
Construction began in November 1784, during the Revolt of Horea, Cloșca and Crișan. Jakab Éder was the architect, Joann Lins the building engineer. In the summer of 1786, following several days of torrential rain, the structure partly collapsed. Work was completed in 1790, with the first services taking place in November. Once the interior painting was done, the church was consecrated, in 1832.
The style is late Baroque with clear classicizing elements, as well as a decided provincial stamp. The interior strictly adheres to the norms of Byzantine architecture. The keystone above the iconostasis used to feature a portrait of Vasile Ursu Nicola, better known as the revolt leader Horea and usually considered the only authentic depiction of his face. Today, a copy stands in its stead; the original is at the Oradea Diocese museum.
The nickname derives from a mechanism installed in the spire in 1793. The clock and moon are the work of an innovative local mechanic, Georg Rueppe. The mechanism that turns the moon is designed to complete a whole rotation around its axis every 28 days, thus indicating the phases of the moon, based on the daily cycle marked by the clock mechanism. The anchoring wheel of the clock is engraved in German with the designer’s name and hometown.
The church served as a cathedral from 1920, when the Oradea Diocese was revived, until 2012, when a new cathedral opened. The church was repainted in 1977-1979. It is listed as a historic monument by Romania's Ministry of Culture and Religious Affairs.
Holy Trinity Church, Oradea

Holy Trinity Church (Romanian: Biserica Sfânta Treime) is a Romanian Orthodox church located at 13 Parcul Traian Street, Oradea, Romania. It is dedicated to the Holy Trinity.
The church was begun in 1692, after the loss of Ottoman control over the city during the Great Turkish War, in favor of the Habsburg monarchy. Originally a Roman Catholic church, it was initiated by Bishop Ágoston Benkovich and dedicated to Saint Bridget of Sweden. It was the first Catholic church outside the Oradea Citadel, located in the Olosig district. It burned in 1703 and was rebuilt in 1722.
Ship-shaped, it has a pentagonal altar; the exterior features a small wooden tower. Initially Baroque in style, as seen in the pediment decorations, it is now Eclectic. The interior frescoes date to 1982–1985. After its Roman Catholic period, the church passed to the Ruthenian Greek Catholic community, who dedicated it to the Holy Spirit. Administered by the Oradea Mare Eparchy from 1786, it was controlled by the Hajdúdorog Eparchy between 1912 and 1919. The church was Greek-Catholic until 1948, when the new communist regime outlawed the denomination.
The church is listed as a historic monument by Romania's Ministry of Culture and Religious Affairs.
47°03′25″N 21°56′11″E﻿ / ﻿47.05687593654609°N 21.936495284369364°E﻿ / 47.05687593654609; 21.936495284369364
Cathedral Basilica of St. Mary, Oradea

The Cathedral Basilica of St. Mary (Romanian: Catedrala romano-catolică Adormirea Maicii Domnului; Hungarian: nagyváradi Nagyboldogasszony székesegyház) also called the Catholic Cathedral of the Assumption, is the cathedral church of the Latin Diocese of Oradea Mare. It is located at 2 Șirul Canonicilor Street, Oradea, Romania.
The basilica was built between 1752 and 1780, and was designed by Italian architect Giovanni Battista Ricca (1691-1757). After the death of the first architect, construction was completed by the Viennese Franz Anton Hillebrandt and the church was adorned with baroque decorations of Austria.
Oradea Shopping City

Oradea Shopping City was a large shopping mall located in Oradea, Romania. It was originally developed by Irish company Mivan Group as Tiago Mall. In May 2010 was the first mall in Romania that went bankrupt, before opening.
The center include around 150 stores and a multiplex with eight screens. The complex has a floor area of 46,600 square metres (501,598 sq ft) and 1,000 parking spaces.
Shopping Center Holding took over Tiago Mall and after an investment of 50 million€ opened on 14 October 2011 Oradea Shopping City. In 2017 Oradea Shopping City was closed and its owner Shopping Center Holding went bankrupt.
On 4 September 2018 it was announced that Oradea Shopping City was bought by Sapient Center SA, for the sum of 8 million€. Sapient Center SA has 70% of the shares held by Lotus Market and 30% by Sapient Imobiliare.
Nufărul

Nufărul is a large "satellite" quarter (cartier in Romanian) on the eastern outskirts of Oradea, Bihor County, Romania. Like all other "quarters" of Oradea, Nufărul does not have an official boundary, nor does it have a local government (being governed by the Municipality of Oradea).
The name Nufărul means water lily in Romanian. The name for the quarter came from the fact, that, in this area, there are many water lilies, the area extending up until Băile Felix, the thermal resort, where there are beautiful lakes with water lilies.
Nufărul is termed a "satellite" quarter because it is located at the edge of the Oradea municipality and contains a range of infrastructure similar to Oradea city centre, including a transport hub, supermarkets and other commercial infrastructure, and high-density apartment blocks.
After the Oradea city centre (Centru) and Rogerius, it is the third-largest district for business in Oradea. It is also one of the fastest-growing areas in Bihor county in terms of development and foreign investment, due to its location on the E60 Budapest–Bucharest highway, the quarter being the first point of contact with Oradea when arriving from Bucharest, Cluj-Napoca, and other major Romanian cities.
A piece of trivia used as a sign of Nufărul's rise as an important centre for foreign investment is that the quarter was the location of the second McDonald's (McDrive) restaurant in the Municipality of Oradea.
However, despite having a wide range of infrastructure, Nufărul was, like Rogerius, built-up mainly during Romania's Communist period, which ended as a result of the Romanian Revolution of 1989. For that reason, the quarter is said by many to lack the historical charm of central Oradea, instead being filled by planned and mostly unaesthetic Communist-era apartment blocks and buildings.
Nufărul is an important transport hub for the Oradea Transport Local network. The quarter is accessible by tram and bus from the city centre, and is a terminus for one of the city's three tram lines, as well as various bus lines. It is also the gateway to Băile Felix, a well-known spa resort outside Oradea, with several shuttle bus connections to the resort.