davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
List of pilot training institutes in India

In India, civil aviation is regulated by the Directorate General of Civil Aviation (DGCA) which recognizes 35 (as of 2023) Flying Training Organisations (FTO) for flight training and seven (including one in Singapore) Aircraft Type Training Organisations or Approved Training Organisations (ATO) for type rating. In Indian Armed Forces, aircraft are used by the Indian Air Force, the Army Aviation Corps, the Indian Naval Air Arm, and the Indian Coast Guard, who train officers at their military establishments.
Army Aviation Corps is the aviation branch of the Indian Army. Their inventory consists of helicopters.
Training Command is responsible for training Indian Air Force officers who are trained at Flying Training Establishments (FTE). Officers undergo basic Stage-I training at the Air Force Academy and after trifurcating them into Fighter, Transport, and Helicopter streams, they are sent to the respective FTEs for Stage-II (advanced) and Stage-III (specialization) training.
Indian Naval Air Arm is the naval aviation branch of the Indian Navy. Officers undergo a mandatory Naval Orientation Course at the Indian Naval Academy and take a pre-flying training at School for Naval Airmen and are send to either Air Force Academy or Indira Gandhi Rashtriya Uran Akademi for ab-initio flying training. On completion, they are trifurcated into Fighter, Fixed wing, and Rotary wing streams and send to respective training stations for advanced training and specialization.
Durba Banerjee

Durba Banerjee was the first Indian woman commercial pilot.
As a child while growing up Banerjee liked planes and flying, becoming a pilot was her passion. She was the first woman of her times to break stereotypes and venture into this field.
Banerjee started her aviation career flying an aircraft with Air Survey India as a DC3 pilot in 1959.
She has to her credit the most flying hours with 9000 hrs.
Nidaros erkebispedømme

Nidaros erkebispedømme var det eneste katolske erkebispedømme i Norge, med bispesete i Nidaros og med St. Olavs gravkirke Nidarosdomen som domkirke. Det ble opprettet som bispesete av Olav Kyrre omkring 1068, elevert til erkebispesete i 1152/1153 (innstiftet av pave Anastasius IV i 1154), og det bestod frem til reformasjonen i 1537.
Nidaros erkebispedømme var et metropolitanerkebispedømme med følgende suffraganer (underordnede bispedømmer):
I dagens Norge:
I Norgesveldet:
Å gi en helt korrekt og nøyaktig oversikt over overhyrder i de tidligste tider, er umulig. Listene under er basert på Biskoper i Trøndelag, og har med biskopene i det første bispedømmet (fra før erkesetet i Nidaros ble opprettet).
De første biskopene var underlagt erkebiskopen i Bremen, senere erkebiskopen i Lund som fra 1104 var primas for de nordiske bispedømmer frem til opprettelsen av Nidaros erkebispedømme i 1154. Biskopene var i denne tiden i større grad knyttet til kongen.
Biskopene kan regnes som forløpere for de egentlige biskoper (erkebiskoper) av Nidaros.
Erkebiskopen i Nidaros var ikke underlagt noen konge eller andre, men direkte underlagt erkebiskopen av Roma (paven).
Erkebiskopens fyrsteliknende rolle gjenspeiles ved at noen av erkebiskopene også hadde tittelen jarl.
Fra 1154 til 1537 regjerte i alt 27 erkebiskoper i Nidaros.
Duomo di Milano

Duomo di Milano er en katedral i Milano. Katedralen ble påbegynt i 1386 og innviet i 1418, men ble ikke fullført før i 1965 da den siste døren ble satt inn. Fasaden ble fullført i 1813 i gotisk stil. Katedralen har 3 496 skulpturer og statuer i fasaden. Disse forestiller helgener, dyr, engler/ kjeruber, frukt, kjemper m.m. Den største statuen befinner seg på toppen av det høyeste spiret, og er en 4 meter høy, gullbelagt statue av jomfru Maria, kalt La Madonnina.
Domen har 158 spir, 55 steinglassvinduer og 150 vannkastere (gargoyles). Hele domen er laget i marmor, og alle utskjæringene er hugget ut.
Domen er 158 m høy og har en indre flate på 11700 kvadratmeter.
engler, frukt
Santa Maria delle Grazie (Milano)

Santa Maria delle Grazie er en berømt kirke og kloster i Milano og er innskrevet i UNESCO verdensarvliste.
Santa Maria delle Grazie er kjent for freskoen Nattverden av Leonardo da Vinci. Freskoen befinner seg i klosterets refektorium.
Hertugen av Milano, Francesco I Sforza, beordret byggingen av et dominikansk kloster og kirke på stedet hvor det fra før stod et lite kapell dedisert til Santa Maria delle Grazie.
Hovedarkitekt for byggverket var Guiniforte Solari. Klosteret ble fullført 1469, mens kirken tok lengre tid. Den nye hertugen, Ludovico Sforza, ønsket at den nye kirken skulle bli Sforza-familiens familiegravsted. Han fikk derfor bygget om korsgangen og apsiden, som ble fullført etter 1490. Det er antatt at Donato Bramante tegnet apsiden.
Ludovicos hustru Beatrice d'Este ble gravlagt i kirken i 1497.
Napoleons okkupasjonsstyrker gjorde om refektoriet til en hestestall, og denne bruken førte til store skader.
Natten til 15. august 1943 traff engelske og amerikanske bomber både kirken og klosteret, og en del vegger ble ødelagt.
Santa Maria del Fiore (Firenze)

Basilica di Santa Maria del Fiore (oversatt: «Den hellige Marias blomsts basilika», lokalt kalt Il Duomo) er en katolsk katedral og erkebispesete i Firenze i Italia.
Hva katedralens navn henspiller på er noe omtvistet. Noen mener at det henviser til liljen som er Firenzes symbol, mens andre mener navnet henspiller på Jesus Kristus som den blomst som sprang ut av Maria.
Katedralen ble bygd på samme sted hvor det sto en eldre katedral, Santa Reparata fra 800-tallet. På slutten av 1200-tallet var den gamle katedralen blitt for liten. Arnolfo di Cambio ble engasjert som arkitekt i 1296, og han satte seg fore å bygge den største kirke som kristenheten noensinne hadde skuet, bygd som en basilika. Den nye katedralen som ble innviet av Pave Eugenius IV den 25. mars 1436, på årets første dag etter den florentinske kalender, hadde plass til 30 000 personer og var med det den største kirken i kristenheten. Den er imidlertid senere blitt forbigått i størrelse av Peterskirken i Roma, St. Paul-katedralen i London og Katedralen i Milano. Pave Eugenius IV vigslet katedralen den 25. mars 1436, årets første dag etter den florentinske kalender.
Katedralens kuppel ble utformet av Filippo Brunelleschi, som fikk oppdraget foran konkurrenten Lorenzo Ghiberti etter en konkurranse i 1419. Kuppelen er bygd av 4 millioner murstein, måler 42 meter i diameter, veier 37 000 tonn og er verdens største i sitt slag. Brunelleschi hentet inspirasjon fra Pantheon i Roma, men i motsetning til denne, som er murt i betong, er kuppelen til Santa Maria del Fiore konstruert i murstein.
Innvendig er kuppelen dekorert med en 3600 kvadratmeter stor freske som forestiller dommedag, malt av Giorgio Vasari og Federico Zuccari i årene 1572 – 1579.
Den nåværende fasaden i trefarget marmor er nygotisk og ble oppført etter en arkitektkonkurranse i 1864.
Da Santa Reparata ble revet fant man relikviene av Firenzes første biskop, Sankt Zenobius, og hans urne oppbevares nå i katedralen. I krypten er alle Firenzes biskoper begravet.
Basilica di San Francesco (Assisi)

Basilica di San Francesco (Den hellige Frans' basilika) er en gravkirke for Frans av Assisi og hovedkirke for den gren av fransiskanerordenen som kalles konventualene. Den ligger i Assisi, Italia.
Den hellige Frans av Assisi døde den 3. oktober 1226. Allerede i 1227 ble han kanonisert. Lederen av fransiskanerordenen var broder Elias, som straks gikk i gang med å bygge en kirke til å romme helgenens jordiske rester. Allerede i 1230 kunne de overflyttes til den nybygde kirken, hvor allikevel fullførelse og kunstnerisk utsmykning fortsatte i lang tid. Kirken ble bygget i to plan: en lav og dunkel underkirke, og en høy og lys overkirke. Under høyalteret i underkirken ble Frans begravet. Senere er det utgravet en kryptkirke omkring helgengraven, som inntil da hadde vært utilgjengelig, idet broder Elias fryktet at nabobyer, særlig Perugia, skulle forsøke å sette seg i besittelse av de verdifulle relikviene med våpenmakt.
San Francesco-kirken er utsmykket av tidens beste kunstnere, deriblant Cimabue, Simone Martini, Pietro Lorenzetti og særlig Giotto, som på veggene i overkirken har malt en serie bilder fra Frans' liv.
Saint Patrick’s Cathedral

Saint Patrick's Cathedral er en nygotisk katolsk katedral på Manhattan i New York. Den er katedralkirken til erkebispedømmet New York. Katedralen ligger til Fifth Avenue, like overfor Rockefeller Center.
Saint Patrick's er tegnet av arkitekt James Renwick, jr.. Grunnstenen ble lagt ned i 1858, i et område som på den tiden ikke var spesielt tett bebygd. Den amerikanske borgerkrigen gjorde at byggingen ble stoppet, men ved krigens slutt i 1865 ble arbeidet gjenopptatt. Katedralen sto ferdig i 1878 og dominerte bybildet i datidens Midtown.
Tårnene på vestfasaden ble lagt til i 1888. I 1901 ble østsiden av katedralen utvidet, med et nytt kapell tegnet av Charles T. Mathews. Kapellet fikk glassmalerier importert fra Chipping Camden i England. I perioden 1927–1931 ble katedralen renovert.
Salisbury-katedralen

Salisbury-katedralen, egentlig Cathedral Church of the Blessed Virgin Mary, er en anglikansk domkirke i Salisbury i, England, og et av de beste eksempler på tidlig engelsk arkitektur.
Hoveddelen av kirken ble bygget fra 1220 til 1258, i katolsk tid. I 2008 feiret katedralen 750-årsjubileum for innvielsen.
Katedralen har det høyeste spiret i Storbritannia (123 meter). Det er mulig å komme opp i spiret, som støttes av det opprinnelige reisverket i tre. Katedralen har også den største korsgangen og det største katedralområdet i Storbritannia (320.000 m).
Katedralen har verdens eldste fungerende ur (fra 1386), og dessuten det best bevarte eksemplaret av de opprinnelige fire kopiene av Magna Carta (alle fire finnes i England).
Salisbury-katedralen er hovedkirken for Salisbury bispedømme, og bispesete for Biskop av Salisbury.
Venkata Raman

Chandrasekhara Venkata Raman (tamil: சந்திரேசகர ெவங்கடராமன், født 7. november 1888, død 21. november 1970) var en indisk fysiker. Han ble tildelt Nobelprisen i fysikk i 1930 «for sitt arbeid med lysets spredning, og for effekten oppkalt etter ham».
Raman ble professor i fysikk ved Universitetet i Calcutta i 1917. I 1929 ble han utnevnt til Knight Bachelor og fikk tiltaleformen sir. I 1934 ble Raman leder for det indiske vitenskapsakademiet og i 1947 leder for Raman Research Institute i Bangalore.
Raman var onkel av Subrahmanyan Chandrasekhar, som også vant en nobelpris i fysikk.
Stefan Lindqvist

Bengt Stefan Lindqvist (født 18. mars 1967, død 1. mars 2020) var en svensk fotballspiller.
Stefan Lindqvist slo gjennom som ung angrepsspiller hos Halmstad i siste halvdel av 1980-årene. Med ambisjoner om spill i utlandet takket han i 1989 nei til IFK Göteborg og Malmö. På nyåret i 1990 betalte Neuchâtel Xamax omkring tre millioner kroner for å hente ham på tre års kontrakt. Oppholdet i Sveits ble ingen suksess for Lindqvist, som opplevde kampen om plass på laget for hard. Trener Roy Hodgson lot ham vende tilbake til hjemlandet der han våren 1991 skrev kontrakt med IFK Göteborg.
Hos IFK Göteborg tok han plass på midtbanen og ble etter hvert lagets kaptein.
I november 1997 gikk Lindqvist på utlån til kinesiske Dalian Wanda, der han spilte sammen med landsmennene Hans Eklund og Jens Fjellström.
I mars 1998 gjorde finske Harri Kampman ham til hans første signering som manager for skotske Motherwell.
Ferden gikk videre til Strømsgodset der han spilte syv kamper og scoret ett mål fra juni til september. Lindqvist fikk ikke forlenget oppholdet utover denne perioden.
IFK Göteborg ga ham ny kontrakt foran 1999-sesongen. Han rakk å spille én kamp i den svenske cupen før knærne sviktet igjen i mai. Med hele elleve kneoperasjoner bak seg ga han i august 1999 beskjed om at han måtte legge opp som fotballspiller i en alder av 32 år.
Lindqvist ble diagnostisert med ALS i 2012. Han avgikk ved døden i 2020.
Emilie Autumn

Emilie Autumn Fritzges (født 22. september 1979 i Malibu) er en amerikansk musiker. For øyeblikket bor hun i Chicago.
Mange kjenner Autumn igjen for sin teatralske og noe spesielle klesstil, hovedsakelig inspirert av viktoriatiden. Autumn selv hevder at hun er en stor «historienerd».
I 2003 ble Autumn oppdaget av tidligere Hole-frontfigur Courtney Love, som fikk henne med seg til Frankrike for å jobbe med sitt debut soloalbum, America's Sweetheart. Etter dette ble Autumn med i Loves turnéband The Chelsea og opptrådte da sammen med Love på blant annet The Late Show with David Letterman.
Autumn slapp sitt første vokale soloalbum i 2003, kalt Enchant. Dette slapp hun med sitt eget plateselskap Traitor Records. Med dette albumet var det en oppgave eller gåte som skulle løses («The Enchant Puzzle»). Tidligere hadde hun allerede gitt ut et rent klassisk album kalt On a Day.... Dette inneholdt tre selvkomponerte stykker, i tillegg til Autumns egne innspillinger av utvalgte klassiske verker.
I 2005 startet Autumn innspillingen av plata Opheliac, som skulle bli noe «hardere» enn hennes tidligere arbeid. Cd-en ble sluppet i 2006, tett etterfulgt av en dobbel-EP kalt Liar/Dead is the New Alive EP. Denne inneholdt remikser av sangen «Liar» og av sangen «Dead is the New Alive». Remixene ble gjort av blant annet Dope Stars Inc. og Brendon Small. I tillegg inneholdt EP-en fire til da ikke utgitte sanger – «Mad Girl», «In the Lake» og «Let it Die» – i tillegg til en sang bestående utelukkende av klipp fra William Shakespeares Hamlet – «Best Safety Lies in Fear».
På Liar/Dead is the New Alive EP var det også en forsmak av neste album – Laced/Unlaced. Laced/Unlaced var et rent instrumentalt album. en re-release av Autumns tidligere utgitte instrumentale album On a Day... .
Disk 1, Laced, var re-releasen, med finpuss og hele fem ekstra bonussanger. Disk 2, Unlaced, er et album i sjangeren "Violindustrial", og inneholder åtte sanger med elektrisk fiolin. Limited Edition-utgaven av Laced/Unlaced inneholdt også notene til sangen Unlaced, på disk 2 med samme navn.
Selv kategoriserer Autumn sin musikk under sjangrene «violindustrial» og «victoriandustrial».
The Jane Brooks Project
Autumn har i tillegg til sin solokarriere skrevet og spilt inn et album kalt The Jane Brooks Project, Volume 1, som hittil ikke er gitt ut. To sanger i høy kvalitet var lagt ut for gratis nedlasting på Autumns eget plateselskap Traitor Records' hjemmeside. Autumn hevder at dette prosjektet er fullført, men står på pause fordi sangene må mikses først.
SAW3 Original Soundtrack (German Release)
Autumn hadde sangen «Organ Grinder» på Saw III-soundtracket, som er en hel sang med bare elektrisk fiolin. Dette soundtracket kom ut i 2007, og andre artister som blant annet Slayer hadde også sanger på CD1. CD2 inneholdt musikken fra selve filmen, skrevet av Charlie Clouser.
Metalocalypse
Autumn har spilt inn fiolin for dette Cartoon Network: Adult Swim-programmet to ganger. En gang ble hun ikke kreditert. Hun har spilt inn i episodene:
Andre Prosjekter
Senggerinchin

Senggerinchin (eller Sengge Rinchen, Senggelinqin, kinesisk: 僧格林沁; tibetansk: སེང་གེ་རིན་ཆེན།; mongolsk: ᠰᠡᠩᠭᠡᠷᠢᠨᠴᠢᠨ; født 1811 i Kina, død 19. mai 1865 nær Heze) var en mongolsk prins og militær leder under Qing-dynastiets Kina.
Senggerinchin var en 26.s generasjons etterkommer av Qasar, en av Djenghis Khans brødre. Navnet kommer fra to tibetanske ord, «Sengge» (tibetansk: སེང་གེ་) og «Rinchen» (རིན་ཆེན་), som betyr «løve» henholdsvis «skatt».
I barnealder ble han adoptert av Suotenamuduobuji (索特納木多布濟), en jasagh av Horqin venstre bakre banner og junwang (郡王; prins av annen rang) i Qing-riket. Han arvet og overtok adoptivfarens verv og prinsetittel i 1825 under Daoguang-keiserens regjeringstid.
Har var prins over Qorchin-mongolene i Indre Mongolia og tjenestegjorde som så mange andre mongolske fyrster som hærfører for Qing-hærene. Mellom 1853 og 1855 kjempet han mot Taipingopprørerne og stanset med sitt kavaleri opprørernes felttog mot Beijing (1853, keiser og hoff hadde allerede forlatt byen). Under Annen opiumskrig kjempet han uten hell mot briter og franskmenn (1858–1860, Taku-festningene og forsvaret av Beijing).
Etter 1860 kjempet han med fremgang mot forskjellige opprørsgrupper i provinsene Anhui, Shandong og Henan, især mot Nien-bandittene. I mai 1865 ble han drept av nienopprørerne ved Ts'ao-chou i Shandong.
Etter hans død kanoniserte hoffet Senggerinchin i takknemlighet for hans innsats som hærfører og gjorde hans rang som prins arvelig under tittelen «lojal prins» (忠親王). I 1889 forordnet enkekeiserinne Cixi at en helligdom skulle bygges til hans minne under navnet Xianzhongci (顯忠祠), – det finnes fortsatt i bydistriktet Dongcheng i Beijing.
I historieverker skrevet i Folkerepublikken beskrives Senggerinchin som en kinesisksinnet patriot. I 1995 åpnet lokalregjeringen i Tongliao et museum viet til ham.
Senggerinchins residens (Senggelinqin wangfu) i Bakre Horqin-banner av venstre fløy ble i 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Pulitzerprisen for skjønnlitteratur

Pulitzerprisen for skjønnlitteratur er en amerikansk litteraturpris og en av Pulitzerprisenes kategorier som er blitt delt ut siden 1918 for framstående romaner skrevet av en amerikansk forfattere, som fortrinnsvis behandler det amerikanske livet.
Fra 1918 til 1947 het denne prisen Pulitzerprisen for romankunst («Pulitzer Prize for the Novel»).
Candies

Candies var et japansk J-popband som var aktivt i perioden 1973–1978. Trioen besto av Ran Ito (Ran), Yoshiko Tanaka (Sue) og Miki Fujimura (Miki). Bandet ble oppløst i 1978, og hadde sin siste konsert i Korakuen stadion 4. april 1978. En stund etter at bandet ble oppløst, gjorde Ran og Sue comeback som skuespillere. Miki forsøkte seg som soloartist, men ga seg kort tid etter at hun giftet seg. Sue døde i april 2001.
Marja Mortensson

Marja Helena Fjellheim Mortensson (født 1995) er en musiker fra Svahken sijte i Engerdal. Hun er sørsame og bruker sørsamisk joik i sin musikk.
I 2017 utga hun debutalbumet Aarehgïjre («tidlig-vår»). På sitt andre soloalbum, Mojhtestasse - Cultural Heirlooms, medvirket jazzmusikerne Jakop Janssønn og Daniel Herskedal. For albumet vant hun Spellemannprisen 2018 i klassen folkemusikk/tradisjonsmusikk og ble dessuten nominert til Nordic Music Prize 2018. Hun fikk også NOPAs musikkpris for 2018 for låten «Mojhtesh» fra albumet. Sammen med Hilde Fjerdingøy startet hun bandet Moenje som kombinerer joik og folkemusikk fra Helgeland og Trøndelag. Bandet ga ut debutalbumet Klarvær i 2019. Sammen med Herskedal ga hun i 2019 ut albumet Lååje – Dawn. For albumet ble de nominert til Folkelarmprisen 2020 i åpen klasse. I 2021 ga hun ut sitt fjerde album, Raajroe – The Reindeer Caravan, i samarbeid med Herskedal, Janssønn og Kringkastingsorkesteret. For albumet vant hun Spellemannprisen 2021 i klassen tradisjonsmusikk. Hun ble kåret til årets folkemusiker under utdelingen av Folkelarmprisen i 2021. Sammen med Kringkastingsorkesteret spilte hun i 2021 inn TV-programmet Raajroe – Marja Mortensson og KORK som en del av NRK-serien KORK - hele landets orkester. Programmet vant Gullruten 2022 i klassen beste lydproduksjon.
Ekron

Ekron (hebraisk: עֶקְרוֹן , ʿeqrōn ) var en av de fem byene i filistrenes pentapolis i oldtiden. Byen lå i sørvestre Kanaan.
Dens belyggenhet ble gjenoppdaget i moderne tid, og utgravninger ble foretatt på stedet mellom 1981 og 1996, noe som førte til at Ekron er en av de best dokumenterte filisteiske byer. Ekron nevnes både i den hebraiske Bibelen (i Josvas bok og i Første Samuelsbok og Andre Kongebok) og i ikke-hebraiske kilder, for eksempel i den assyriske kong Sargon IIs palass i Khorsabad.
Utgravningene var på kibbutz Revadims mark.
Du Shenyan

Du Shenyan (kinesisk: 杜審言, pinyin:: Dù Shěnyán, Wade-Giles: Tu Shen-yen, født ca. 646 i Xiangfan i dagens provins Hubei i Kina, død 708) var en kinesisk dikter under Tangdynastiet.
Ett av hans dikt er medtatt i antologien 300 Tang-dikt. Det er oversatt til engelsk av Witter Bynner som «On a Walk in the Early Spring Harmonizing a Poem By my Friend Lu Stationed at Changzhou». I alt har 43 av hans dikt overlevd til ettertiden.
Du Shenyan var dessuten kalligraf, og bestefar til den mer kjente dikteren Du Fu.
Stromatolitter

Stromatolitter, algematter, (fra gresk strōma, matte, lag, stratum, og lithos, bergart) er laminerte sedimentære strukturer dannet ved lagvis binding av kalkslam på overflaten av kolonier med blågrønnbakterier eller grønnalger.
I dag dannes de i tidevannssonen i grunne havområder, der det vokser matter av sammenfiltrede algetråder. Ofte forekommer stromatolitter i dag i saltsjøer og marine laguner hvor det finnes lite av gressende organismer; f.eks. Hamelin Pool Marine Nature Reserve i Shark Bay i Vest-Australia og Cuatro Ciénegas i Mexico.
Stromatolitter var mer utbredt på jorden i prekambrium. Arkeiske fossiler antas å være encellete kolonier av blågrønne alger, mens yngre ( proterozoiske) fossiler prehistoriske former for grønnalger. En art av stromatolitter som var vanlig i geologihistorien er Collenia.
Diocese of Nidaros

Nidaros is a diocese in the Lutheran Church of Norway. It covers Trøndelag county in Central Norway and its cathedral city is Trondheim, which houses the well-known Nidaros Cathedral. Since 10 September 2017, the Bishop of Nidaros is Herborg Finnset. The Bishop Preses, currently Olav Fykse Tveit is also based at the Nidaros Cathedral. The diocese is divided into nine deaneries (prosti). While the Bishop Preses holds episcopal responsibility within the Nidaros domprosti (deanery) in Trondheim, the Bishop of Nidaros holds episcopal authority of the other eight deaneries as well as the language based parish of the Southern Sámi.
The diocese of Nidaros was established in 1068. It originally covered the (modern) counties of Trøndelag, Nordland, Troms, and Finnmark, along with the regions of Nordmøre and Romsdal (in Møre og Romsdal county) and Härjedalen (in Sweden), and also the northern part of Østerdalen (Tynset, Tolga, and Os). The region of Sunnmøre (in Møre og Romsdal) was transferred from Diocese of Bjørgvin to the new Archdiocese of Nidaros some time after 1152 – to secure it more income.
The northern part of Østerdalen was transferred to the Diocese of Oslo some time after 1537. The province of Jämtland was transferred from Diocese of Uppsala to Nidaros in 1570. The region of Sunnmøre was transferred (back) from Nidaros to the Diocese of Bjørgvin in 1622. The provinces of Jämtland and Härjedalen were lost to Sweden in 1645. Northern Norway was established as a diocese of its own in 1804 (formally first in 1844). The parish of Innset was transferred from Diocese of Hamar to Nidaros in 1966. The regions of Nordmøre and Romsdal (together with Sunnmøre from Bjørgvin) were established as a diocese of its own (Diocese of Møre) in 1983.
The Diocese of Nidaros is divided into nine deaneries (Norwegian: Prosti). Each one corresponds to several municipalities in the diocese. Each municipality is further divided into one or more parishes which each contain one or more congregations. In addition, the Parish of the Southern Sámi language area fall under the Bishop of Nidaros authority, while the Trondheim parish of the Deaf is pastored by the Deanery of Church of the Deaf and the Bishop of Oslo.
The bishops of Nidaros since the Protestant Reformation when Norway switched from Catholicism to Lutheranism:
63°25′37″N 10°23′49″E﻿ / ﻿63.4269°N 10.3969°E﻿ / 63.4269; 10.3969
Save a Horse (Ride a Cowboy)

"Save a Horse (Ride a Cowboy)" is a song written and recorded by American country music duo Big & Rich. It was released in April 2004 as the second single from their debut album Horse of a Different Color. It reached number 11 on the U.S. Billboard US Country chart. The song received wide exposure when ESPN featured the song in commercials for its coverage of the 2004 World Series of Poker. It was also featured in the Boston Legal episode "Death Be Not Proud".
Big & Rich also released a remixed dance version of the song which appeared on their compilation Big & Rich's Super Galactic Fan Pak. They performed this remixed version at the CMT Video Music Awards in 2005. The song was also featured in a Chevrolet commercial that was aired during Super Bowl XLI and the 49th Annual Grammy Awards.
The song appears on the game Karaoke Revolution Country, as well as in the 2012 film Magic Mike. The song also appears in the final episode of The Office.
The song is a fusion of country rock and country rap. The first two verses detail "Big" Kenny Alphin and John Rich's arrival into Nashville, going into a bar, "passing out hundred-dollar bills" and, "buying the bar a double round of Crown." They vow that Nashville is "never gonna be the same." They ride around Nashville on horses, while everyone else says to "save a horse" and "ride a cowboy."
The music video for the song was filmed in Nashville during the summer of 2004. Big & Rich, other members of the MuzikMafia, including Gretchen Wilson and Cowboy Troy, as well as dancers, marching bands, and other groups of people, parade on the Shelby Street Bridge in Nashville. It was directed by David Hogan. The video caused damage to the bridge including dents and scuff marks, which cost $23,000 in repairs.
In April 2007, the song was parodied by T-shirt manufacturer One World Gear, who began to offer a series of products on CafePress.com featuring variants of the slogan "Save a Horse, Ride a Cowboy", in which the word "cowboy" was replaced with the name of any one of 177 different nationalities, including "American". The version of the T-shirt featuring the slogan "Save a Horse, Ride a Taiwanese" was singled out as "racially discriminatory" and "insulting to Taiwan" by Taiwanese and Hong Kong media.
"Save a Horse (Ride a Cowboy)" debuted at number 58 on the U.S. Billboard Hot Country Singles & Tracks for the week of April 24, 2004. It has sold 2.087 million copies as of April 2013.
From Horse of a Different Color liner notes.
Ride a cock horse to Banbury Cross

"Ride a Cock Horse to Banbury Cross" is an English language nursery rhyme connected with the English town Banbury in Oxfordshire. It has a Roud Folk Song Index number of 21143.
Common modern versions include:
Alternative version:
The modern rhyme is the best known of a number of verses beginning with the line "Ride a cock-horse to Banbury Cross", some of which are recorded earlier. These include a verse printed in Tommy Thumb's Pretty Song Book (c. 1744), with the lyrics:
A reference in 1725 to 'Now on Cock-horse does he ride' may allude to this or the more famous rhyme, and is the earliest indication we have that they existed. The earliest surviving version of the modern rhyme in Gammer Gurton's Garland or The Nursery Parnassus, printed in London in 1784, differs significantly from modern versions in that the subject is not a fine lady but "an old woman". The version printed in Tommy Thumb's Song Book in America in 1788, which may have been in the original (c. 1744) edition, has the "fine lady", but the next extant version, in The Tom Tit's Song Book (printed in London around 1790), had:
The instability of the early recorded lyrics has not prevented considerable speculation about the meaning of the rhyme.
A medieval date had been argued for the rhyme on the grounds that the bells worn on the lady's toes refer to the fashion of wearing bells on the end of shoes in the fifteenth century, but given their absence from so many early versions, this identification is speculative. Similarly, the main Banbury Cross was taken down around 1600, but other crosses were present in the town and, as is often the case, the place may have retained the name, so it is difficult to argue for the antiquity of the rhyme from this fact.
A "cock horse" can mean a high-spirited horse, or the additional horse to assist pulling a cart or carriage up a hill. It can also mean an entire or uncastrated horse. From the mid-sixteenth century it also meant a pretend hobby horse or an adult's knee. There is also an expression "a-cock-horse", meaning "astride". The Cock Hotel, Stony Stratford, of "cock and bull" fame might also have been the supplier of the horse for the leg of the journey to Banbury.
Despite not being present or significantly different in many early versions, the fine lady has been associated with Queen Elizabeth I, Lady Godiva, and Celia Fiennes, whose brother was William Fiennes, 3rd Viscount Saye and Sele (c. 1641–1698) of Broughton Castle, Banbury, on the grounds that the line should be 'To see a Fiennes lady'. There is no corroborative evidence to support any of these cases.
Barack Obama (horse)

Barack Obama (1998 – 14 September 2018) was an Anglo-Arabian horse from New Zealand that competed in international endurance events beginning in 2009, the same year that his namesake became President of the United States.
In 2014, Jenny Champion began to ride the horse, and the team had fifteen starts and six wins. In 2018, Champion began to fundraise to be able to participate in the 2018 FEI World Equestrian Games, with a goal of NZD$80,000. She trained with Barack Obama constantly, making sure that he was well-groomed after each ride.
Together they represented New Zealand at the games in Tryon, North Carolina. The 120-kilometre race that Barack Obama participated in was abandoned due to poor weather conditions, and he was taken into the Tryon International Equestrian Center to be treated for kidney issues. Shortly thereafter, Mark Round, Barack Obama's owner, elected to euthanize the horse. Following the death of Barack Obama, samples were taken from his carcass.
According to Sarah Dalziell-Clout, the Equestrian Sport NZ High Performance Director, Barack Obama's death was unexpected. She said that the horse was in good health prior to the race, and that the team veterinarian, Nick Page, was confident in Barack Obama's readiness. FEI President Ingmar De Vos, as well as the FEI Veterinary Director and President of the Endurance Veterinary Commission, held a press conference stating that the race was abandoned over concerns for the health of the horses, with high heat and humidity causing a large number of the horses present to show signs of distress. Of the 95 starters in the race, 50 saw veterinary treatment, including Barack Obama. A veterinary report revealed that the horses treated were severely dehydrated from excessive sweating, and required fluid therapy.
Sopa de vísceras de cerdo

La sopa de vísceras de cerdo es una sopa malaya y singapuresa originaria de Chaozhou (China). Es una sopa clara y refrescante, por lo que a veces se denomina qīngtāng (清湯, ‘caldo’) y sirve con otros acompañamientos opcionales además de con arroz. Consiste en una mezcla de vísceras de cerdo cocida: hígado, corazón, intestinos, estómago, lengua, sangre en dados, recortes, tiras de verdura en salazón, algo de lechuga china y una pizca de hojas de cebolla picadas y pimienta.​​ A veces se acompaña con hojaldres de tofu braseados, huevos y verduras en salazón. La comida suele servirse con una salsa picante especial o con salsa de soya con guindilla picada.
Vermicelli de arroz

Los vermicelli de arroz son fideos muy finos elaborados con arroz, conocidos a veces como fideos finos de arroz o palitos de arroz. Están presentes en diversas cocinas de Asia, donde a menudo se comen como plato acompañados de sopa, stir fry o ensalada. El vermicelli de arroz es particularmente importante en las cocinas de China y del sureste de Asia, muchos de ellos proceden de las influencias de la cocina china.
Arroz a la tumbada

El arroz a la tumbada es un plato tradicional mexicano con arroz rojo y marisco. En esta especialidad un sofrito se hace con tomate, la cebolla, el ajo y el pimiento rojo picados. Se añade arroz tostado con mayor proporción de agua para lograr una consistencia de sopa. Por último, se introducen a la cazuela camarones sofritos, cangrejos con cáscara, almejas lavadas, hojas frescas de epazote, perejil, cilantro y orégano.originario de Veracruz
Sopa de bamia

La sopa de bamia (en árabe: بامية‎ ‘bamia cocida’) o guiso de bamia, o bamia con carne (en árabe: بامية‎: البامية باللحم ‘bamia con carne’) es un estofado preparado en el Medio Oriente con cordero, bamia (Abelmoschus esculentus) y tomates como ingredientes principales.​​​ Los ingredientes adicionales utilizados incluyen salsa de tomate, cebolla, ajo, cilantro, aceite vegetal, cardamomo, sal y pimienta.​ En Egipto, se usan normalmente los tendones del cordero, lo que hace que dure largos periodos la cocción.​ Ta'aleya, una salsa de ajo egipcia, se usa como ingrediente para agregarle sabor a la bamia.​​​ La palabra bamia es simplemente la palabra árabe para el quingombó (Abelmoschus esculentus).
En Turquía, el bamia es un guiso de Anatolia que tiene un sabor agridulce.​ Se prepara con quingombó, jugo de limón, aceite de oliva, azúcar, sal y pimienta.​ La bamia turca se sirve a veces como limpiador del paladar entre los tiempos de cocina en las fiestas ceremoniales.​
Aguado de gallina

El aguado de gallina o de pollo es una sopa tradicional y originaria de Ecuador que se prepara con gallina o pollo y arroz.​ También se utiliza el pato como ingrediente principal.​ Se cocina a fuego lento hasta que la gallina esté tierna,​ el arroz se cocina hasta casi disolverse en la sopa, dándole un espesor cremoso.
Suele servirse en los almuerzos familiares y en los negocios de comida lo sirven solo, acompañado de arroz o como entrada en las meriendas, muchas personas prefieren comerlos con presas o con las vísceras.​
Se empieza preparando un refrito con achiote, mantequilla, cebolla, zanahoria, pimiento en pequeñas rodajas. agregar la gallina desmenuzada, se agrega agua, arveja y arroz hasta que se cocine, se pica cebolla blanca y cilantro. El plato puede ir acompañado con ají.​
Cazuela de mariscos

Cazuela de mariscos is a popular seafood stew from the Caribbean region of Colombia (especially Cartagena, Barranquilla and Santa Marta). Its preparation, as well as its ingredients, tend to vary slightly in different regions. It may have been influenced by the Catalonia region in Spain.
It includes ingredients such as lobster, prawns, shrimp, fish, clams, squid, fried vegetable stew (onion, carrot, pepper, tomato and spices) and optionally cream, white wine and Parmesan cheese (if grated), all cooked in coconut milk.
To prepare the dish, the clams need to be steamed with water, stirred well so that they are evenly heated, and then removed. The water can be strained through a fine cloth to remove any sand and then reserved. Meat is removed from the clams that have opened. Prawns and shrimp are cooked in hot water for a few minutes, removed and peeled. Then, the prawns, shrimp, clams, and fish are baked for several minutes in the oven and placed in the broth with tomato paste and the reserved clam broth and simmered for several minutes. Once the desired consistency is obtained, wine can then be added and cooked down. The dish can be served in black clay pots that are heated in the oven or on the fire. Cream can also be added.
Clam soup

Clam soup is a soup prepared using clams as a primary ingredient. Clam soup can be prepared as a thin, broth- or cream/milk-based soup and as a thicker, chowder-style soup. In Japan, hot miso soup prepared with clams is believed by some to be a cure for the hangover.
Clam soup is prepared using clams as a main ingredient. Additional ingredients can include carrot, celery, onion and other vegetables, vegetable broth or stock or other types of broths and stocks (such as fish stock) seasonings and spices, salt and pepper. Fresh or canned clams can be used to prepare the dish. Clam chowder is a well-known clam soup, but not all clam soups are chowders or have the thick consistency that chowders typically possess.
In Japan, hot miso soup with clams is a traditional cure for the hangover. Clams possess high levels of ornithine, an amino acid that some Japanese people believe serves to reduce levels of stress, and "helps improve liver function—including detoxifying harmful substances like alcohol." A canned clam soup product named "Power of 70" claims to cure hangovers.
Clam chowder is a clam soup prepared as a chowder, typically using a cream base. Several varieties of clam chowder exist. Manhattan clam chowder is a tomato-based soup prepared with vegetables and clams, but lacks cream or milk.
Jaecheop-guk is a clear Korean soup made with small freshwater clams called jaecheop (재첩, Corbicula leana). It is a local specialty of the Gyeongsang Province where jaecheop are harvested, such as the lower reaches of Nakdong River, and river basins around Gimhae, Myeongji, Eumgung, and Hadan counties as well as places near the Suyeong River in Busan and the Seomjin River.
Povos indígenas de Pernambuco

De acordo com o Censo de 2022 do IBGE, Pernambuco tinha 106.634 indígenas de diversas etnias, sendo esta a quarta maior população do país, vivendo em terras indígenas no agreste e sertão.
De acordo com censo de 2010, vivem em Pernambucoː
Os municípios com maior população indígena no Censo de 2022 foramː
A maior parte dos indígenas pernambucanos perdeu o hábito do idioma materno, passando a falar a língua portuguesa, com exceção do povo fulni-ô. No Censo de 2010, foi registrado o seguinte número de falantes de línguas indígenasː
São Terras ou Reservas Indígenas regularizadas no estado de Pernambucoː
Encontram-se na fase delimitada as Terras Indígenasː Pankará da Serra do Arapuá (etnia pankararu) e Pipipã (etnia pipipã).
Palha

Palha (do termo latino palea) consiste num subproduto vegetal de algumas gramíneas, sobretudo cereais, que, após desidratadas, são usadas em indústria ou como forragem animal. Possui coloração em tons de bege claro.
A palha pode ter diversos usos, desde o artesanato até como combustível.
Em alguns estados brasileiros, palha é uma gíria antiga para designar algo fácil, ruim ou com pouca aceitação. A expressão "fogo-de-palha", em alguns lugares do Brasil, é uma figura de linguagem que evoca a ideia de que algo pode surpreender por parecer intenso, mas se acaba rápido. Logo, é mentira ou momentâneo e não deve ser levado a sério.
Exemplos: "Fulano está com fogo-de-palha pra criar um blogue"; "Samantha gostava de Maurete Leoa: era fogo-de-palha, agora já está com fogo-de-palha para a esquecer".
No Sul, os exemplos acima talvez pareçam estranhos para alguns, mas pode-se dizer que algo "é" fogo de palha, ao invés de "se está com".
Exemplos: "O amor do Fulano pela Cicrana é fogo de palha" ou "Beltrano(a) parece motivado(a), mas é só fogo de palha..." (ou seja, parecem intensos, mas não devem ser levados a sério já que logo se extinguirão).
Catiguá

Catiguá é um município brasileiro do estado de São Paulo. Sua população estimada em 2024 era de 7.105 habitantes (IBGE). Catiguá pertence à Microrregião de Catanduva.
Para Eduardo Navarro, Catiguá é o nome de uma árvore.
A história de Catiguá se inicia com a criação de dois pequenos povoados às margens do Rio São Domingos: Vila Santa Isabel e Vila Mariana.
A antiga Vila Santa Isabel estava localizada entre o Rio São Domingos e o Córrego dos Cândidos, e recebeu este nome em homenagem à mulher de Artur Ortenblad, doadora do terreno onde foi construída a praça e a capela de Santa Isabel.
A Vila Mariana estava localizada entre o Rio São Domingos e o Córrego Bate-Panela. Nessa vila, Manuel Caetano e José Rodrigues doaram o terreno onde foi construída a praça e a capela de São Sebastião.
Por volta de novembro de 1910, a Vila Santa Isabel passou a se chamar Vila Ibarra.
Em 1921, Vila Mariana foi elevada à categoria de distrito, com o nome de Catupiry, jurisdicionado ao município de Catanduva.
Em 1929, Vila Ibarra também foi elevada à categoria de distrito, jurisdicionado ao município de Tabapuã.
A construção de rodovias e a ampliação da Estrada de Ferro de Araraquara proporcionaram um rápido crescimento e progresso da região, pela facilidade de escoamento da produção.
No início da década de 1930, foram instaladas as primeiras fábricas, duas no distrito de Ibarra e duas no distrito de Catupiry.
Em 1938, através do decreto estadual n.º 9775, de 30 de novembro, os dois distritos foram unidos em um só com a denominação de Catiguá. O novo distrito foi instalado em 1939, ficando subordinado ao município de Catanduva.
Em 18 de fevereiro de 1959, por meio da lei estadual n.º 5285, o distrito foi elevado à categoria de município, sob o nome de Catiguá, desmembrado de Catanduva. A instalação do município ocorreu em 1 de janeiro de 1960, com sede no antigo distrito de Catupiry.
É cognominada "Cidade do Balaio" ou "Capital do Balaio", em virtude do tradicional artesanato de bambú existente no município há quase 100 anos.
É integrante da Região Turística "Águas, Sabores e Saberes", juntamente com as cidades de Adolfo, Cedral, Ibirá, Irapuã, Mendonça, Sales e Ubarana.
Localiza-se a uma latitude 21º02'58" sul e a uma longitude 49º03'30" oeste, estando a uma altitude de 483 metros. Possui uma área de 148 km².
Dados do Censo - 2010
População Total: 7.127
Densidade demográfica (hab./km²): 48,03
Dados do Censo - 2000
Mortalidade infantil até 1 ano (por mil): 10,42%
Expectativa de vida (anos): 75,38
Taxa de fecundidade (filhos por mulher): 2,40
Taxa de Alfabetização: 86,86%
Índice de Desenvolvimento Humano (IDH-M): 0,787
(Fonte: IPEADATA)
O sistema de telefones automáticos foi inaugurado na cidade em 1984 pela Telecomunicações de São Paulo (TELESP), que também implantou o sistema de discagem direta à distância (DDD) em 1984 com o código de área (0175). Anteriormente a cidade era atendida pela Telefônica Nacional.
Na década de 90 o código DDD da cidade foi alterado para (017), para padronização do sistema telefônico com a telefonia celular que estava sendo implantada em todo o estado.
O Cristianismo se faz presente na cidade da seguinte forma:
Memorial da Cultura Indígena

O Memorial da Cultura Indígena é um centro cultural brasileiro localizado na cidade de Campo Grande (Mato Grosso do Sul).
Situado na Aldeia Indígena Urbana Marçal de Souza, única do Brasil, o memorial foi construído com bambu tratado, coberto com palha de bacuri e possui área total de 340 metros quadrados e no primeiro piso (280 m²) destina-se a exposição e comercialização de artesanato. No mezanino é reservado para oficina de artesanato e depósito de materiais.
A construção contempla os visitantes portadores de necessidades especiais com banheiros adequados.
Artesanato da Madeira

O artesanato do arquipélago da Madeira é muito diversificado e tem origem na povoação das ilhas.
Exemplos das atividades artesanais da região são os artigos elaborados em cana-vieira ou em madeira, empalhamento de objectos em vime, a cerâmica e olaria, as botas de vilão e os barretes de orelhas, os embutidos, as bonecas de massa, os carrinhos de cesto do Monte, as casinhas de Santana, os suportes para garrafas de licor, a poncha e o vinho Madeira, bonecas com trajes regionais, preparação e fiação de fibras têxteis, tapeçaria e trajes tradicionais, bonecas de palha de milho, os brinquinhos e outros jogos e instrumentos musicais tradicionais, o bordado Madeira e as lapinhas de Natal.
Bordado Madeira

Bordado Madeira é um bordado típico do arquipélago da Madeira, em Portugal. Os tecidos usados são linho, seda, algodão e organdi. A técnica é utilizada em toalhas de mesa, vestidos, camisas, lençóis e lenços. As fábricas de bordado Madeira localizam-se no Funchal, mas, tradicionalmente, as bordadeiras bordam em casa, um pouco por toda a ilha. O bordado Madeira é vendido para todo o mundo.
O bordado existe na ilha da Madeira desde o início do povoamento, no século XV, sendo produzido pelas fidalgas para decoração das roupas do lar e do vestuário, por influência dos trabalhos conventuais. No entanto só se encontram referências ao comércio e exportação do bordado, a partir de meados do século XIX. Aí afirma-se como mercadoria de exportação e passa a ter um papel relevante na economia familiar de muitos madeirenses.
É em 1850, numa exposição das indústrias madeirenses, organizada no Palácio de São Lourenço, que se torna evidente o potencial económico do produto e que o bordado começa a ganhar um cariz comercial. Houve tanto interesse nesta exposição por parte de britânicos, que a Madeira é convidado a estar presente na Exposição Universal de Londres (Great Exhibition of the Works of Industry of all Nations), em 1851. A participação foi um sucesso e as peças mostradas elogiadas pela sua “pureza e perfeição artística”.
Depois da procura que já então tinha no mercado inglês, o bordado começou a ser produzido em larga escala na ilha. Miss Elizabeth Phelps (1820-1893) – inglesa, filha mais velha de Joseph Phelps e cuja família ter-se-á mudado para a Madeira em 1784 – é tida como a grande impulsionadora do bordado Madeira por ter fundado, em 1854, uma escola em sua casa e ensinado crianças e mulheres a bordar com desenhos originais seus (o largo Phelps, no centro do Funchal, tem o nome desta família). Sucessores de Miss Phelps, Robert e Frank Wilkinson passaram a exportar em ainda maior escala para Inglaterra. Com a nova dinâmica do negócio, apareceram as casas e os exportadores especializados no seu comércio e o sector produtivo mudou radicalmente. O aparecimento das casas de bordados e o interesse cada vez maior de, nomeadamente, ingleses, alemães, norte-americanos e sírios pelas peças bordadas conduziram à passagem do processo artesanal para industrial.
Em 1860, haveria já 70 000 bordadeiras na Madeira.
Os principais mercados de exportação do bordado Madeira, no século XIX, são a Inglaterra e a Alemanha. No século XX, as exportações estendem-se mundo fora e Itália, os Estados Unidos da América, a América do Sul e a Austrália tornam-se destinos importantes. Para a expansão comercial e da notoriedade do bordado, contribuem França, Singapura, Holanda, Brasil e outros. Actualmente os maiores mercados de exportação são os Estados Unidos, Itália e Inglaterra.
As atuais empresas madeirenses responsáveis pela produção e exportação do bordado Madeira são:
Boneca de massa

As bonecas de massa, ou figuras de maçapão, são figuras comestíveis amarelas, enfeitadas com papel de seda encarnado e azul, que são uma tradição centenária do arquipélago da Madeira, em Portugal. O costume é encontrarem-se nos arraiais e romarias, sendo utilizadas mais como enfeite do que como alimento.
As bonecas podem apresentar feitios e dimensões diferentes. As formas comuns são o casal, com uma imagem feminina e outra masculina, símbolo de fertilidade e fecundidade, o galo, que simboliza a vigilância e o trabalho e relaciona-se com cultos ancestrais de proteção na doença, as pulseiras ou argolas, símbolos do eterno retorno e da eternidade, e os cestinhos encanastrados.
As figuras humanas são acompanhadas por pequenos pormenores de pássaros, nas mãos, nos braços ou na roda da saia das figuras, que, segundo consta, são pombas que simbolizam a paz, o Espírito Santo ou a família.
A massa é confecionada utilizando farinha, água, fermento, corante de ovo ou de tangerina e um pouco de sal fino, sendo, depois de cozida por cerca de 20 minutos, ornamentada com o característico papel de seda vermelho e azul, e sementes de bananeira ou cebolinho que servem para fazer de olhos. Os bonecos podem ser considerados “ricos” ou “pobres” de acordo com a quantidade de pormenores de massa com que são enfeitados.