davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Стърница

Стърница е село в Южна България. То се намира в община Баните, област Смолян.
Село Стърница е разположено в планински район. Намира се на 19 км от с. Баните и на 72 км от гр. Смолян
Обикновеният дом на стърничани се е състоял от малки паянтови двуетажни къщички. Първият етаж се е използвал за отглеждане на домашни животни – мулета, крави и овце. На втория етаж обикновено имало една стая за живеене на семейството, а останалото пространство се използвало за плевня. В селото по-малко хора имали отделни плевни. Цялото семейство живеело в една стая – родители и деца, макар и да са били многодетни семейства. Много семейства са съхранявали в същите стаи и хранителни продукти, дрехи и завивки, колкото имали. До 1940 година отделна стая за съхраняване на багажа и покъщнината имали едва 5 – 6 семейства. Тези стаи са наречени „кьошкове“. Поминъкът и животът на населението на Стърница преди Девети септември 1944 година е под минимума във всяко отношение за човешкото съществуване. Хората са били твърде неграмотни и много бедни. Оскъдното земеделие в никакъв случай не допринася за по-добро човешко съществуване. 90% от населението е притежавало земя за обработване от два до десет декара. Тези, които притежавали по повече земя (50 – 60 декара) за обработване, били малък процент. Такива хора в селото ги наричали „аги“ или „чорбаджии“. Но всъщност притежавали земя, която да обработват. Малоимотните никога не са разчитали на земеделието. Ниските добиви не са стигали. Хората нямали и оборски тор за нивите. Бедните нямали и добитък, за да имат оборска тор. Тези, които имали повече земя за обработване, имали и възможност да отглеждат повече домашни животни, наторявали повече нивите и съответно получавали повече продукция. Малко са били стопаните в селото, които отглеждали крави – а те давали много по-малко мляко в сравнение със сегашните. Не е имало никакви фуражи, хранели ги със слама, защото сеното давали на овцете. Средната класа от населението са имали по една коза. Много семейства не са имали и коза. Бедните, които имали по една коза, отделяли мляко, за да имат пари за по-важни нужди.
След 1944 година и края на Втората световна война населението на Стърница е докрай обедняло, държавните доставки и купонната система важали с пълна сила. През купонните времена, брашното и всички стоки, които са били с купони и без купони са се извозвали от Кърджали с мулета. Хората са гладували. Тогава много хора се ориентират за работа извън селото и с мулетата за сечене и извозване на дърва за огрев. Освен в горските стопанства в Родопите мъжете от селото са достигали и работели в горските стопанства в Средна гора, Стара планина, Странджа планина, Маказа и Хасковския район. Малцината жители на селото, които са имали повече земя за обработване, са работели в селото – земеделие и отглеждане на добитък.
През 1986 г. започва една традиция, която е запазена и до днес. Първоначално през 5 години, а сега през 3 г. се провежда родова среща. Основоположници са Гаджевия род (един от най-големите в селото). Но впоследствие се превръща в традиционна среща на всички изселници от селото и настоящи жители. Събират се около 500 души.
Рила (магистрала)

Автомагистрала „Рила“, все още без означение, е планирана автомагистрала в Южна България.
Планирана е да започва от ГКПП Гюешево и да свързва градовете Кюстендил, Дупница и Самоков с АМ Тракия, АМ Хемус и АМ Струма. Магистралата ще дублира републикански път I-6 до Кюстендил и II-62 до Самоков и по нея ще преминава Европейски път Е871 до Кюстендил. Ще бъде част от Паневропейски транспортен коридор 8.
Общата планирана дължина на автомагистрала „Рила“ е около 170 km, като към август 2023 са изградени 0 km.
Магистралата е кръстена на планината Рила, в близост до която ще преминава.
Трасето е разделено на две части, ГКПП Гюешево – Дупница и Дупница – АМ Тракия. При язовир Искър трасето се разделя на два клона. Първият достига АМ Тракия при Мирово, а вторият излиза при Вакарел, след това от Нови хан покрай Елин Пелин достига АМ Хемус при Потоп.
Участъкът е с предполагаема дължина около 62км, проектна скорост 120км и габарит A27.
Участъкът е с предполагаема дължина около 89+850км, проектна скорост 120км и габарит A25.5, с изключение на участъка ПВ „Самоков“ - ПВ „Богоридица“, за който се предлага габаритът да бъде А29. Намира се на територията на областите София и област Кюстендил. Има 54 бр. големи съоръжения, 4 бр. тунели с обща дължина 1600м и 9 бр. пътни възли.
Seven Rila Lakes

The Seven Rila Lakes (Bulgarian: Седемте рилски езера, romanized: Sedemte rilski ezera, pronounced [sɛdɛmˈtɛ ˈriɫski ɛzɛˈra]) are a group of glacial lakes, situated in the northwestern Rila Mountain in Bulgaria. Situated between 2,100 and 2,500 metres elevation above sea level, they are the most visited group of lakes in Bulgaria.
Each lake carries a name associated with its most characteristic feature. The highest one is called Salzata ("The Tear") due to its clear waters that allow visibility in depth. The next one in height carries the name Okoto ("The Eye") after its almost perfectly oval form. Okoto is the deepest cirque lake in Bulgaria, with a depth of 37.5 m. Babreka ("The Kidney") is the lake with the steepest shores of the entire group. Bliznaka ("The Twin") is the largest one by area. Trilistnika ("The Trefoil") has an irregular shape and low shores. The shallowest lake is Ribnoto Ezero ("The Fish Lake") and the lowest one is Dolnoto Ezero ("The Lower Lake"), where the waters that flow out of the other lakes are gathered to form the Dzherman River.
The Seven Lakes are a tourist attraction in Bulgaria because of its natural environment. The lakes are located one above the other and are connected by small streams, which form tiny waterfalls and cascades. Tourist accommodation in the lakes' vicinity include a chalet on the northeastern shore of The Fish Lake, at an elevation of 2,196 m. The most common time to visit the lakes is summer, in July and August, when temperature is above 10 degrees Celsius and the risk of sudden storms is lower. During the rest of the year the weather can be severe. The lakes usually freeze during October, and do not melt before June. The ice cover can reach up to 2 meters.
42°12′09″N 23°18′54″E﻿ / ﻿42.20250°N 23.31500°E﻿ / 42.20250; 23.31500
Rila National Park

Rila National Park (Bulgarian: Национален парк „Рила“) is the largest national park in Bulgaria spanning an area of 810.46 km (312.92 sq mi; 200,270 acres) in the Rila mountain range in the south-west of the country.
It was established on 24 February 1992 to protect several ecosystems of national importance. Its altitude varies from 800 m (2,600 ft) near Blagoevgrad to 2,925 m (9,596 ft) at Musala Peak, the highest summit in the Balkan Peninsula. The park has 120 glacial lakes, including the prominent Seven Rila Lakes. Many rivers have their source in the national park, including the river that carries the most water entirely within the Balkans (the Maritsa river) and the longest river entirely within Bulgaria (the Iskar river).
The national park occupies territory of 4 of the 28 provinces of the country: Sofia, Kyustendil, Blagoevgrad and Pazardzhik. It includes four nature reserves: Parangalitsa, Central Rila Reserve, Ibar and Skakavitsa.
Rila National Park is among the largest and most valuable protected areas in Europe. The International Union for Conservation of Nature (IUCN) has listed the park as Category II. Two of the four nature reserves are included in the UN list of Representative Protected Areas, and four of the nature reserves are included in the World Network of Biosphere Reserves under the UNESCO Man and Biosphere Programme.
The park falls within the Rodope montane mixed forests terrestrial ecoregion of the Palearctic temperate broadleaf and mixed forest. Forests occupy 534.81 km (206.49 sq mi; 132,150 acres) or 66% of the total area. There are approximately 1,400 species of vascular plants, 282 species of mosses and 130 species of freshwater algae. The fauna is represented by 48 species of mammals, 99 species of birds, 20 species of reptiles and amphibia and 5 species of fish, as well as 2,934 species of invertebrates, of which 282 are endemic.
Alpine skiing at the 2002 Winter Olympics

Alpine skiing at the 2002 Winter Olympics consisted of ten events held 10–23 February in the United States near Salt Lake City, Utah. The downhill, super-G, and combined events were held at Snowbasin, the giant slaloms at Park City, and the slaloms at adjacent Deer Valley.
Source:
Source:
Source:
Fifty nations competed in the alpine skiing events at Salt Lake City.
Snowbasin hosted the downhill, super-G, and combined events; the giant slaloms were at Park City and the slaloms at adjacent Deer Valley Source:
Rheum rhaponticum

Rheum rhaponticum, the false rhubarb, rhapontic rhubarb or rhapontic, is a plant species in the genus Rheum found in the wild. It is the only Rheum species found only in Europe, and is now restricted to the Rila mountain range in south-western Bulgaria. It was introduced to other countries in Europe. It is considered to be one of the parents of the modern culinary rhubarb.
Rheum rhaponticum is a robust perennial herbaceous plant growing from a woody rhizome. It has large, undivided leaves, with succulent petioles (stalks). The blade of the leaf is up to 50 cm long, and is wider than its length. The leaves are heart-shaped at the base with five prominent nerves. The petioles are concave above and convex below, with about 10 ridges. The flowers are borne in a panicle and are light greenish-yellow in colour. The fruits have membrane-like wings and are about 5 mm long on pedicels (stems) of the same length.
In 1928, Jaretzky found R. rhaponticum to have 2n = 44 chromosomes, however, a study of the wild Bulgarian population in 1989 revealed a chromosome number of 2n = 22.
Rheum rhaponticum was first described by Carl Linnaeus in 1753. Linnaeus knew the plant only from cultivated specimens grown at Uppsala in Sweden and in the Netherlands. These were derived from plants grown the early 17th century in the Padua botanic garden, collected by a former student of the botanic garden, Francisco Crasso, in what was then known as Thrace. Plants from the Rila mountain range have been compared to those in Linnaeus's herbarium and are considered to be the same species. The name Rheum rhaponticum has also been applied in a broad sense to culinary rhubarb.
The word rha ponticum, Latin for 'rha from Pontus' (Pontus corresponds to the northern coast of Anatolia), was first mentioned by Dioscorides, who says that this is the name the Romans used for a valued medicinal root imported from the east. Dioscorides also mentions the root is most similar to that of Centaurea.
Throughout most of the Middle Ages and early modern era Europeans were unaware of the source for these roots, which had become known as rheum barbarum (among many other names, including the Persian raved). Botanists such as Leonhart Fuchs (in 1542) and Rembert Dodoens (in 1554) identified a species of thistle in the family Asteraceae, Rhaponticum scariosum, as the source of the root, thus this plant was used to produce an inferior rhubarb.
R. rhaponticum was the first rhubarb plant ever to be seen by Europeans, but it took some time before Europeans accepted that rhubarb was harvested from Rheum.
Hyperoside, the 3-O-galactoside of quercetin, can be found in R. rhaponticum, where it may serve as a UV blocker found in the bracts. It also contains the hydroxystilbenes rhaponticin and desoxyrhaponticin.
List of lakes of Switzerland

This article contains a sortable table listing all major lakes of Switzerland. The table includes all still water bodies located either entirely or partly in Switzerland, both natural and artificial, that have a surface area of at least 30 hectares (74 acres), regardless of water volume, maximum depth or other metric. These lakes are ranked by area, the table including also the elevation above sea level and maximum depth. They are either natural (type N), natural but used as reservoirs (NR) or fully artificial (A).
Along with the mountains, lakes constitute a major natural feature of Switzerland, with over 1,000 km (620 mi) of shores within the country. Lakes, large and small, can be found in almost all cantons and provide an important source of water, leisure opportunities, as well as suitable habitat for fish-eating birds. The two most extensive, Lake Geneva and Lake Constance, are amongst the largest in Europe and mark the border of the Swiss Plateau, along with the Alps and the Jura Mountains. The largest wholly Swiss lake is Lake Neuchâtel. The remaining lakes over 100 km (39 sq mi) are Lake Maggiore and Lake Lucerne. In total 103 lakes exist that are more than 30 ha (74 acres) in surface area, and a considerable number of smaller lakes. All these lakes are found in the four major river basins of Switzerland: Rhine, Rhone, Po and Danube, at almost all elevations below the permanent snow line.
Many lakes are navigable and include recreational boat lines, such as Lake Constance (URh), Lake Geneva (CGN), Lake Lucerne (SGV), Lake Lugano (SNL), Lake Walen (Schiffsbetrieb Walensee) and Lake Zurich (ZSG).
There are several thousand lakes in Switzerland, with estimations up to 7000, although those include very small water bodies, traditionally referred to as "lakes". On this list, only the 103 largest lakes, which are over 30 hectares in area, are included. Among these, 58 are over 1.0 km, 17 are over 10 km, and just five are over 100 km in area. Of these lakes, 37 are natural, 21 are natural, but are used as reservoirs, and 45 are manmade reservoirs. These 103 lakes are shared among 21 cantons, out of the 26. Some of these lakes are also shared with neighboring France, Germany, Austria, and Italy (for simplicity purposes, only the total area of the lake is indicated). Four of the cantons (Grisons, Bern, Valais, and Ticino) have more than 10 of the lakes, apiece, and just over one-half of the cantons (14) have one or more lakes of over 100 km in area. Most of these lakes are either below 800 metres above sea level (mostly natural lakes), or above 1600 metres (mostly manmade lakes). A large majority of the lakes, 66, are located in the Rhine basin (partly via the Aare River); 17 in the Rhone basin (partly via the Doubs River); 14 in the Po River basin (mostly via the Ticino River); and six are in the Danube River basin (all via the Inn River).
* Types: N = natural; NR = natural but used as reservoirs; A = fully artificial
Rila Fukushima

Rila Fukushima (福島 リラ, Fukushima Rira) is a Japanese fashion-model and actress best known for her comic book roles in film and TV and has appeared in projects such as the superhero film The Wolverine (2013) as Yukio, the TV series Arrow as Tatsu Yamashiro, and Ghost in the Shell (2017) as the Red-robed Geisha.
Rila Fukushima was born in Tokyo, Japan.
Originally attempting to secure a position as a model agent at a Tokyo agency, she was persuaded to try modeling instead. Her career has included work for numerous labels and brands in various shows and campaigns.
Fukushima also starred in the 2013 superhero film The Wolverine as Yukio, and appeared in the 2014 Taiga drama Gunshi Kanbei as Omichi.
Fukushima replaced Devon Aoki in the role of Tatsu Yamashiro for the third season of The CW television show Arrow. In 2015, she appeared in the HBO series Game of Thrones in a season 5 episode as a Red Priestess in Volantis. She starred in Million Yen Women as Minami Shirakawa on Netflix.
She was chosen as one of the women of 2013 by Vogue Japan.
Tancred Ibsen

Tancred Ibsen (1893–1978) var en norsk offiser, flyver, filmregissør og manusforfatter. Han laget blant annet Den store barnedåpen (1931) som var Norges første lydfilm. Han laget ialt 17 filmer i Norge og var en av de sentrale norske regissørene i 1930-årene.
Han var sønn av politiker og diplomat Sigurd Ibsen og Bergliot Ibsen (født Bjørnson), og var dermed barnebarn av både Henrik Ibsen og Bjørnstjerne Bjørnson. Under felttoget i Norge i 1940 deltok Tancred Ibsen som Rittmester ved Oppland dragonregiment nr. 2 (DR 2) i kampene ved Strandlykkja og Tangen.
Tancred Ibsen ble født 11. juli 1893 på gården Øvre Toft i Østre Gausdal. Han var sønn av Sigurd Ibsen og Bergliot Ibsen (født Bjørnson), og var dermed barnebarn av både Henrik Ibsen og Bjørnstjerne Bjørnson. Tancred Ibsen vokste delvis opp i Stockholm mens faren var statsminister der (1903–1905). Som «dobbeltbarnebarn» ble han nøye fulgt av omgivelsene. Han var ikke utpreget skoleflink. Han var gift med skuespiller og danser Lillebil Ibsen (født Krohn). Tancred og Lillebil var foreldre til ambassadør Tancred Ibsen jr. Han døde 4. desember 1978.
Tancred Ibsen kom i 1914 inn på krigsskolen og han begynte i 1917 som flyver i Hærens flyvevesen på Kjeller. Han ble overført til kavaleriet der han nådde graden dragonløytnant. Han utmerket seg som en dristig flyver og satte norske høyde- og distanserekorder. I 1920 etablerte han flyselskapet A/S Aero (med fem sjøfly kjøpt i Tyskland) for å tilby sightseeing over Kristiania; noe om var en kommersiell suksess et par år. I 1923 reiste han sammen med hustruen Lillebil til USA.
I New York tilbragte han mange timer i kinosalene der han stort sett ikke ble imponert over kvaliteten. Ibsen fikk virkelig interessen for film da han så David Wark Griffiths De to foreldreløse i New York. Han bestemte seg for å bli værende i USA en stund for å dyrke sin interesse for film. Ibsen opprettet en del kontakter i USAs og Hollywoods filmmiljø og endte først opp som elektriker på settet til Victor Sjöströms Tower of Lies. Senere ble han forfremmet til altmuligmann på settet til King Vidors film His Hour og i 1924 ble han en del av manusskriptavdelingen hos MGM.
Etter å ha returnert til Norge, skrev Ibsen en rekke artikler om film og arbeidet med å få støtte til egne filmproduksjoner. I 1927 laget Ibsen i samarbeid med George Schneevoigt en lang dokumentarfilm kalt Norges-Filmen. Tancred Ibsen debuterte med spillefilmen Den store barnedåpen i 1931, som også regnes for å være Norges første lydfilm. 1930-årene ble Ibsens mest produktive tid; han regisserte da en rekke spillefilmer både i Norge og Sverige. AB Irefilm i Sverige henvendte seg til Ibsen med ønske om en nyinnspilling av filmen Synnøve Solbakken i 1934. Med sine filmer i 1930-årene satte Ibsen standarden for norsk film og bidro til en bra økning av antall norske spillefilmer på slutten av tiåret.
Her er en liste over noen av filmene Tancred Ibsen har bidratt til:
Ravdeep Singh Bajwa

Ravdeep Singh Bajwa (født 1990) er skuespiller utdannet ved Kunsthøgskolen i Oslo. Han har medvirket flere filmer og TV-serier på norsk fjernsyn og deltatt i teaterforestillinger ved blant annet Nationaltheatret.
I humordramaserien Norsk-ish har han en av tre hovedroller og spiller norsk-inderen «Amrit».
Anne Marit Jacobsen

Anne Marit Jacobsen (født 1946) er en norsk skuespiller, kjent fra teater, revyscene, fjernsyn og film. Hun spilte rollen som Hedvig i Fjernsynsteatrets oppsetning av Ibsens Vildanden i 1970.
Jacobsen er utdannet ved Statens Teaterskole og debuterte på Nationaltheatret i 1969 som Rikke i Narren og hans hertug, skrevet av Stein Mehren.
Hun er datter av Thorbjørn Sigurd Jacobsen (1912–67) og sanger og skuespiller Randi Heide Steen. Videre er hun niese av Kari Diesen og kusine av skuespiller Harald Heide-Steen jr. Hun har en sønn med skuespillerkollega Nils Sletta. (Se også Heide (slekt), for mer om morsslekta).
Hun fikk fast ansettelse ved Nationaltheatret fra 1970 og bemerket seg raskt med varsomme tolkninger av unge piker i kjente stykker som Kong Lear, Kirsebærhaven og Spöksonaten.
I 1973 gjestet hun Den Nationale Scene med det som blir beskrevet som fremragende innsats i rollen som Inger i stykket Ordet av Kaj Munk. På Nationaltheatret markerte hun seg videre i dramatiske roller som Sonja i Tsjekhovs Onkel Vanja og hovedrollen i Kjetil Bang-Hansens oppsetning av Åge Rønnings Kolbes reise i 1986. Hun trives også i farser og komedier slik som Bloody Mary, Holbergs Den Vægelsindede og Oscar Wildes Hvem er Ernest?
På Torshovteatret har hun spilt ulike roller som Fru Linde i Et dukkehjem, tittelrollen i Shakespeares Johan uten land og Rosa i Dario Fos Pomp og prakt. Særlig hadde hun suksess med Willy Russels En kvinnes monolog og Lilli Valentin fra 1989. Sistnevnte ble spilt over 300 ganger for mer enn 100 000 publikummere over en tidsperiode på 15 år. [1].
I 2006 spilte hun igjen en Ibsenrolle, da hun var Fru Alving i Gengangere. Høsten 2007 spilte hun Nille i Holbergs Erasmus Montanus.
I 2023 spiller hun hushjelpen Anne Marie på Christiania Teater i oppsetningen Et Dukkehjem Del 2.
Jacobsen er en høyt anerkjent revyskuespiller og har deltatt i en mengde revyer siden 1980-tallet. I revyene får hun ofte brukt sitt imitasjonstalent. Særlig kjent er hennes presise parodier av Gro Harlem Brundtland.
Anne Marit Jacobsen ble kjent for et større publikum da hun spilte en følsom og sårbar Hedvig i Ibsens Vildanden som ble sendt i Fjernsynsteatret i 1970. NRKs prisbelønte Montreux-bidrag Hilde på TV? i 1986 var bygd rundt hennes mangfoldige talent som sanger og entertainer. Fra 1990-tallet husker mange henne i rollen som Anna Nedrebø i den populære serien Vestavind fra 1995. I 2006 deltok hun i to populære serier; Sejer - Svarte sekunder og ’’Etaten’’.
Dramatiker

En dramatiker er en skuespillforfatter, det vil si en person som skriver dramatisk litteratur eller drama. Oftest brukes betegnelsen om en som skriver teaterstykker, men en dramatiker kan også skrive manuskripter til film, tv eller radio. Dramatikere som skriver film- eller tv-manus kalles gjerne manusforfattere, mens de som skriver hørespill kan kalles hørespillforfattere.
De fleste dramatiske verk er skrevet spesielt for å bli framført av skuespillere, men kan også være lesedramaer som ikke er ment for oppførelse, det vil si skjønnlitterære fortellinger eller dikt skrevet på en dramatisk måte, for eksempel med teksten satt opp som replikker. En dramatiker samarbeider ofte tett med en instruktør eller regissør og/eller en dramaturg underveis i utviklinga av et teaterstykket.
Det første utkastet til en film, en bok, en fjernsynsserie eller et fjernsynsprogram, innledes ofte med at det skrives et synopsis. Det er en kort idéskisse som forteller om hvordan forfatteren forestiller seg det ferdige verket. Fra synopset utvikles det så et manuskript. Deretter utvikles det en scenografi (ofte i samarbeide med/eller av en dramaturg eller regissør)for så å utvikle en dreiebok, som er en arbeidsplan for filmatisering. Til forskjell fra vanlige fortellinger, har manus gjerne en mer systematisk beskrivelse av dialog, handling og scener. En skjønnlitterær fortelling er skrevet for å bli lest som den står skrevet. Et (film)manuskript skal leses av en regissør og tolkes videre som enten et teaterstykke eller en film. På den måten trenger ikke et manuskript beskrivende adjektiv for å engasjere leseren. Tvert i mot kan dette virke dempende på regissørens muligheter for egen tolkning. Manusforfattere skriver enten originale verker, eller tilrettelegger andre verker, vanligvis romaner, for film eller teater.
Lista viser noen internasjonalt berømte dramatikere ordnet etter fødselsår:
Ragnhild Lund (dramatiker)

Ragnhild Lund (født 1973) er en norsk sceneinstruktør og dramatiker. Hun vokste opp på Nesodden, men bosatte seg senere i Vang i Valdres. Hun er dramatiker og kunstnerisk leder for Valdresspelet.
Hun har vært gründer, eier og kunstnerisk leder av Humor Losjen (skiftet navn fra Christiania Teater i 2006); The International Ibsen Stage og Henrik Ibsen as. Det å gjøre Ibsens tekster tilgjengelige på en humoristisk og underholdende måte går som en rød tråd gjennom hennes dramatiske virke.
Ragnhild Lund har også opprettet LocationVang som tilrettelegger for film og tv-produksjoner i Valdres.
Ragnhild Lund har utviklet en skuespillerteknikk som går under navnet «Din Metode». Teknikken går i hovedsak ut på å bevisstgjøre skuespilleren på sitt eget følelsesregister, og hva som hindrer skuespilleren i å være troverdig.
Ragnhild Lund er eldste datter av skuespiller Rolf Arly Lund og regissør Aud Bente Lavik Lund. Hennes yngre søster er skuespiller Anne Marthe Lund Engnes.
John Byrne (dramatiker)

John Patrick Byrne (1940–2023) var en skotsk dramatiker og bildekunstner.
Han er særlig kjent for sine fargerike bok- og plateomslag, som han signerte under pseudonymet «Patrick». I årene 1964-68 designet han smussbind for Penguin Books. Han fortsatte med omslag for The Beatles i 1968. Det var for deres hvite dobbeltalbum, mens det ennå bar arbeidstittelen A Doll's House. Videre i 1971 for Donovans album H.M.S. Donovan, og for Billy Connolly.
Han har også malt annet innen genren popkunst, og dessuten scenekulisser til flere teaterforestillinger. Visesangeren Gerry Rafferty hyllet Byrne og hans kunst i sangen «Patrick».
David Mercer (dramatiker)

David Mercer (1928–1980) var en engelsk dramatiker. Flere av hans stykker omhandler det han anså som forfallet i det engelske samfunnet.
Han debuterte med skuespillet Where the Difference Begins (1961) som ble skrevet for TV og som var en del av hans trilogi The Generations. En av hans mest kjente skuespill er Suitable Case for Treatment (1962) som han skrev for TV i 1962. Stykket innbrakte ham en Writer’s Guild award og ble det overført til film i 1966. Han skrev The Governor’s Lady i 1965 som var hans første stykke for scene.
Han skrev manus til Alain Resnais film Providence (1977).
Per Ung

Per Erik Ung (født 5. juni 1933, død 20. juni 2013) var en norsk billedhugger og grafiker.
Ung var elev ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole, Oslo, under Torbjørn Alvsåker 1951. Deretter studerte han ved Statens kunstakademi under Per Palle Storm 1952–55 og ved St. Martins School of Art, London.
Han debuterte på Høstutstillingen i 1955, og med separatutstilling i Unge Kunstneres Samfund i 1957.
Han var gift med kollegaen Elena Engelsen. Han har tre barn fra sine to ekteskap.
Per Ung døde 20. juni 2013 på Diakonhjemmet i Oslo, etter lengre tids kreftsykdom.
Blant hans offentlige arbeider kan nevnes:
Engen (Bergen)

Engen er et strøk i Bergen i bydelen Bergenhus, og er et av byens mest sentrumspregede strøk. Det grenser til strøker Sentrum i øst og sør, til Sydnes i vest og til Nøstet i nord.
Engens grense går fra Nøstets grense ved Sydneskleiven (Sukkerhusengen), Rosenbergsgaten, Vestre Torggaten (Rosenbergsengen), så på skrå over Vaskerelven, Vaskerelvsmauet, Øvre Ole Bulls plass, Veiten (Engen) til Chr. Michelsens gate, Kalmarhuset, Gartnergaten, til Kjellersmauet der man igjen treffer Nøstets grense og tilbake til utgangspunktet.
Grunnkretsen Engen hadde 474 innbyggere 1. januar 2014 og et areal på 0,05 km². I tillegg ligger deler av grunnkretsene Jonsvollen, Rosenbergsgaten, Vaskerelven og Vestre Torvgaten innenfor strøkets grenser.
Navnet Engen kommer av de gode gressmarkene som lå i området og innbefatter Jonsvollen (tilhørte St. Jonsklosteret), Sukkerhusengen og Rosenbergsengen. Engen var slagmark i 1181 under kampene mellom kong Sverre og bondehæren, og i 1198 under slaget på Jonsvollene mellom birkebeinere og baglere. I 1599 ble Jonsklosterets eiendom overdratt til byen.
Fra 1624 ble området brukt som ekserserplass for borgervæpningen. På 1700-tallet stod her en gapestokk, og fra denne tiden og på første del av 1800-tallet ble området brukt som byens festplass. Vaskerelven er en gammel ferdselsåre, og bebyggelsen langs denne gaten er den eldste i strøket.
I området ligger Bergen kino, Den Nationale Scene, Kalmarhuset, Logen Teater og Sentralbadet, forøvrig mest bygårder, butikker, hoteller og restauranter. Konsertpaléet fra 1918 var byens konserthus før Grieghallen ble oppført i 1978. Like ved lå Komediehuset på Engen fra år 1800 som ble ødelagt av bomber under en flyangrep på Bergen 29. oktober 1944. I Teaterparken står det statuer av Henrik Ibsen, Nordahl Grieg og Bjørnstjerne Bjørnson.
Pausvillaen

Pausvillaen er en slottslignende villa i Christian Benneches vei 6 på Bygdøy i Oslo. Den ble bygget i 1907 for stålmagnaten Ole Paus, og er tegnet av arkitekt Einar Smith. Villaen var bolig for Josef Terboven under andre verdenskrig og eies fra 1997 av Petter Stordalen. Villaen ble vernet etter plan- og bygningsloven i 2013.
Villaen er i en blanding av nybarokk og jugendstil med et bruttoareal på ca. 1 200 kvadratmeter, boareal på ca. 850 kvadratmeter og takhøyde på inntil fire meter. Da «avdøde grosserer Ole Paus' herskapelige villa» ble avertert til leie i Aftenposten i 1932 ble villaen beskrevet slik: «10 værelser, hall, bad, 2 tjenerværelser m.v., 6–7 mål park og have, ca. 80 meter strandlinje». I 1930-årene ble den solgt til forretningsmannen Gustav Gotteberg, og under andre verdenskrig ble den brukt som sommerresidens av Josef Terboven, som angivelig skal ha ridd på hest inne i villaen. Etter krigen ble huset seksjonert i to seksjoner, men i 1953 ble høyesterettsadvokat Mathias Dahl-Hansen og hans familie eiere av begge seksjonene.
I 1994 ble eiendommen lagt ut til salg av familien Dahl-Hansen, og ble i 1997 kjøpt av Petter Stordalen, som brukte rundt 50 millioner på å pusse opp eiendommen og tilbakeføre bygningen til original tilstand. På 1970-tallet frasolgte familien Dahl-Hansen størstedelen av hagearealet til fem boligtomter, slik at kun 1,4 mål var igjen da Stordalen overtok. Stordalen kjøpte imidlertid tilbake den ene av naboeiendommene i 2003 med tanke på å rive det nyere huset som stod der, slik at eiendommen fra 2003 er på rundt 2,5 mål. Finansavisen beskrev eiendommen i 1999 som Norges dyreste bolig og verdsatte den til ca. 100 millioner kroner. Kapital verdsatte villaen til ca. 150 millioner kroner i 2016.
Stålmagnaten Ole Paus som fikk bygget villaen eide stålfirmaet med samme navn, Den Norske Hesteskosømfabrik ved Akerselva og Christiania Staalverk, og var administrerende direktør (styreformann) i Den norske Creditbank; han var også fetter av Henrik Ibsen. Han var bl.a. far til stålgrosserer Christopher Blom Paus og konsul i Wien, eventyreren og godseier Thorleif Paus, og farfar til general Ole Paus, stålgrosserer Per Paus, gift med Hedevig Wedel-Jarlsberg, og Lucie Paus, gift med Axel Løvenskiold. En del av det opprinnelige inventaret fra villaen endte senere opp hos barnebarnet Lucie på Ask gods. Blant etterkommerne av stålgrossereren er også visesanger Ole Paus, skipsreder Christopher Paus, oljeinvestor Peder Paus, komponist Marcus Paus og skipsrederne (Wilh. Wilhelmsen) Pontine Paus og Olympia Paus.
Foran villaen står det en tre meter høy lysende Buddha-statue, satt opp av Petter Stordalen. Skulpturen har navnet «Sitting Tattoo with Mountains».
I sangen «Fjols nr. 1–5» omtaler visesangeren Ole Paus Petter Stordalen som «hotellkonge her og hotellkonge der».
Absolute Greatest

Absolute Greatest er et samlealbum av det britiske rockebandet Queen. Albumet inneholder 20 av deres mest berømte hit'er i hele sin karriere på en CD for aller første gang, og er tilgjengelig i flere formater. Dette inkluderer singel-utgaven, en 2 CD spesialutgave med lydkommentarer av Brian May og Roger Taylor, en 52 siders innbundet bok med to CD-er, digital nedlasting og en samleboks med LP-er. Hvert spor har blitt remastret fra de originale tapene.
En promo på bandets offisielle nettside, Queen Online, ga fansen muligheten til å gjette plasseringer av låtene på albumet og vinne en premie hvis deres svar var riktig (et nytt spor ble avslørt daglig). Prisvinneren ble deretter valgt i et tilfeldig utvalg..
Gjestemusikere:
Earle Hyman

Earle Hyman (født 11. oktober 1926 i Rocky Mount i Nord-Carolina, død 17. november 2017 i Englewood i New Jersey) var en amerikansk skuespiller, kjent tolker av Henrik Ibsen-roller, og hadde rollen som «bestefar Cosby» i TV-serien Cosby med familie, som han i 1986 ble nominert til Primetime Emmy Award for.
Hymans foreldre var begge lærere, og han var eneste afroamerikaner på skolen. Han ble Ibsen-fan etter å ha tatt med kjæresten på et Ibsen-skuespill for å feire sin trettende bursdag. Han debuterte ved teateret i New York City i 1943 og fikk jobb ved American Negro Theater.
I 1944 hadde han sin første store suksess på Broadway med stykket Anna Lucasta. Det ble spilt hele 957 ganger i New York før Earle og resten av ensemblet dro på turné i USA og til Europa.
I 1954 ble Hyman samboer med den den norske sjømannen Rolf Sirnes (1926–2004) fra Haugesund. Gjennom dette partnerskapet lærte han seg norsk. Sirnes og Hyman var partnere i 50 år, fra 1954 til 2004, og bodde sammen på Manhatten i New York City. Paret skjulte parholdet i mange år, og sto først offentlig fram i år 2000.
Hymans første besøk i Norge var til Bergen i 1957. I 1963 gjorde han suksess med sin tolking av «Othello» på Den Nationale Scene i Bergen. Året etter spilte han ved Det Norske Teater i Oslo, der han måtte snakke nynorsk. I 1966 spilte han en hovedrollene, med Lise Fjeldstad, i den norske spillefilmen «Afrikaneren» om fordommer og rasisme i Norge på 60-tallet.
Hyman satte selv opp Byggmester Solness ved Belasco Theatre (Broadway, 1992) og var mye brukt i Ibsenåret, blant annet i dokumentarfilmen Løven om Henrik Ibsens liv (2006). Hyman spilte meget med Ytre Suløens Jassensemble. Ellers ble det en del filmer.
Hyman var kjent som norgesvenn, og hadde med sin partner Rolf Sirnes en hytte i Skånevik.
Kulturproduksjoner

Kulturproduksjoner er en norsk teatervirksomhet, opprettet på Hamar høsten 1999 av teatermannen Svein Gundersen, som driver gruppen sammen med Karen Høie.
Både Gundersen og Høie hadde mange års erfaring som scenekunstnere før de startet denne gruppen, fra blant annet Suttungteatret, Klomadu teater, Hedmark teater og Teaterforum. Kulturproduksjoner har iscenesatt en rekke store landskaps- og stedsspesifikke forestillinger, der omgivelsene – natur, arkitektur, industrimiljø – utgjør et viktig element i forestillingen. Installasjoner, mindre scener, monologer, bilder, maskespill, musikk komponeres sammen til et helhetlig og assosiasjonsskapende uttrykk.
Gruppen er også kjent for sine visuelle forestillinger for barn og unge, der video, figur- og skyggespill gjerne brukes i samspill med fortelling og dialog.
Kulturproduksjoner bruker ofte spesialkomponert musikk i forestillingene sine. Martine Kraft har komponert og framført musikken til flere av gruppens forestillinger, Henrik Høie komponerte musikken til forestillingen Stella, Bjørn Sverre Kristensen til forestillingen Glass i palass, Hilde Veronika Östensson til forestillingen PolarIs.
Kulturproduksjoner har turnert over store deler av Sør-Norge, og er blitt invitert til festivaler i Kraków, St. Petersburg, Murmansk, Northeim, Yaoundé, Iran, Ukraina, Bulgaria m.fl. Forestillingene har fått støtte fra Hedmark fylke og offentlige fonds, som Norsk kulturråd, Fond for lyd og bilde, Fond for utøvende kunstnere, Fond for frilansere, spenn.no. Gruppen har gått inn i internasjonale samarbeidsprosjekt med kunstnere i Danmark, Polen, Slovakia, Tyskland, Estland, Russland, Kamerun. De større internasjonale samarbeidsprosjektene har blitt støttet av EEA-fondene, Norway Grants og Utenriksdepartementet/DTS.
Adam Donaldson Powell

Adam Donaldson Powell (født 1954 i Buffalo i New York) er en amerikansk profesjonell billedkunstner og forfatter. Han har utgitt fjorten bøker, i henholdsvis: USA, Norge, India og Sverige foruten flere korte arbeider i skjønnlitterære blader i USA, Spania og Sør-Afrika. Han har også skrevet teaterstykker, oppført på scene i Norge. Adam kombinerer gjerne interessen for samfunns-/verdenspolitikk med kunst, og han har vært svært aktiv som kunst-/kulturdebattant, -skribent og -aktivist, med hovedfokus på verdenskunst, flerspråklighet, hiv/aids, det transkulturelle og mer.
Adam har tidligere vært profesjonell musiker i USA (klassisk pianist og cellist).
Adam har lest sine arbeider på engelsk, spansk, fransk og norsk, i bl.a. New York City, Oslo, Buenos Aires (2005)[4] og Kathmandu ([5]Pilgrims Book House og [6]Gurukul Theatre i 2006).
Adams bøker kan kjøpes over hele verden, og finnes i samlingene til Deichmanske bibliotek og Nasjonalbibliotek.
Thomas Peter Krag

Thomas Peter Krag (født 28. juli 1868 i Kragerø, død 13. januar 1913 i Kristiania) var en norsk lyriker og forfatter, kjent som en av mange Sørlandsforfattere, preget av en melankolsk og drømmende mystikk.
Etter oppvekst i Kristiansand gikk han ved Kristiansand katedralskole (1877) og tok examen artium (1890). Samtidig flyttet familien til Kristiania. Deretter var Krag heltidsforfatter, i lengre perioder bosatt i København, med studieturer til Frankrike, Tyskland og Italia. Han var en av landets bestselgende på 1890-tallet, og romanen Ada Wilde (1897) anses som den mest betydelige. Han var sønn av politiker og militæringeniør Peter Rasmus Krag (1825–91) og bror til Vilhelm Krag. Han var 1901–1912 gift med den danske dikter Iben Nielsen og far til litteraturkritiker og -forsker Erik Krag, slektshistoriker og heraldiker Hans Krag og Mona Krag. I Wergelandsparken i Kristiansand, som ble anlagt av Henrik Wergelands bror Joseph Frantz Oscar Wergeland, står en byste av Krag utført av Joseph Grimeland (1956).
Listen inkluderer også bidrag til antologier.
Alfred Fidjestøl

Alfred Fidjestøl (født 1. november 1973 i Bergen) er en norsk journalist, filosof, biograf og sakprosaforfatter. Han er utdannet cand. philol. med filosofi som hovedfag fra Universitetet i Oslo.
I 2014 ga han ut en bok om sjimpansen Julius til svært gode anmeldelser. Språkrådet tildelte Fidjestøl Språkprisen 2017 for boken Nesten menneske. Biografien om Julius, som var utgitt på Samlaget forlag. Prisen ble overrakt på Litteraturhuset i Oslo.
Biografien om Julius har også blitt utgitt utenfor Norge. På engelsk har den fått tittelen Almost Human. The Story of Julius, the Chimpanzee Caught between Two Worlds.
I 2019 ga Samlaget ut en ny bok av Fidjestøl om sjimpansen. Den nye boken Som ein bror : historia om sjimpansen Julius var rettet mot barn i alderen 9 til 12 år som primær målgruppe.
Annette Abigael Hamilton

Annette Abigael Hamilton (1806–1879), født Palm, var en norsk eventyrsamler og forfatter. Hun var født i Fredrikshald (Halden) og var datter av skipper Hans Christian Palm og Anne Samuelsen. Hun giftet seg med skipskaptein Wilhelm Hamilton som også drev forlag. Hun var også skuespiller ved det dramatiske selskapet i Halden.
Hamilton var ivrig deltaker i det dramatiske selskapet i Fredrikshald (Halden) og hun fikk i 1847 utgitt en eventyrsamling på ektemannens forlag. Boken ble utgitt i det dramatiske selskapets aktive periode. Som eventyrforfatter må hun regnes blant pionerene innen denne litterære genren. Hun skrev med forfatternavnet Abigail som omtales som pseudonym for A.A. Hamilton.
Eventyrsamlingen het Abigaels Eventyr og Sagn. Gave for Børn og ble utgitt under pseudonymet Abigael. Eventyrsamlingen er en av de eldste i Norge. Boken ble solgt i kommisjon av J.W. Cappelen. Flere av eventyrene er norske folkeeventyr og eventyr på side 34 er klassifisert som AA-TH typene 1525R-1653B. Eventyr på side 24-29 er klassifisert som AA-TH type 513 som på engelsk kalles The Land and Water Ship. Samlinga bygger på utenlandske forbilder. Fortellingene er sterkt bearbeidet og enkelte er helt fri diktning. Nummer 1, 3, 4, 5 og 6 er eventyr, nr 7 er løse motiver fra sagn og eventyr og nr 8-12 skal være fri diktning.
The Guardian

The Guardian er en britisk avis som utgis av Guardian Media Group i London. Den ble grunnlagt som The Manchester Guardian i 1821 i Manchester og fikk sitt nåværende navn i 1959. Tradisjonelt var den forbundet med Det liberale parti. Under den spanske borgerkrigen støttet den venstresiden og var den eneste nåværende britiske avis som ikke støttet Francisco Francos nasjonalister.
I 2005 endret avisen format fra det tradisjonelle fullformatet (broadsheet) til berliner (midi), blant annet som et svar på at aviskonkurrenter som The Times og The Independent gikk over til tabloidformat. Fra 2018 går The Guardian over til tabloidformat. Opplaget i desember 2016 lå på 161 091 eksemplarer. Ansvarlig redaktør er Katharine Viner.
I 2016 hadde The Guardian, ifølge egne tall, 22,7 millioner unike månedlige lesere på papir og nett. Til sammenligning hadde Washington Post 76 millioner og New York Times Brand 70,2 millioner i desember 2015.
The Guardian Weekly er den internasjonale utgaven av avisen og utgis ukentlig over hele verden.
Russell Brand

Russell Brand (født 4. juni 1975 i Grays, Essex) er en britisk skuespiller, standupkomiker, skribent og programleder i radio og tv.
Han hadde hovedrollen i Get him to the Greek i 2010. Rundt ti år senere lanserte han sin egen YouTube-kanal, som ble kritisert for å støtte konspirasjonsteorier. Blant annet brukte Brand kanalen til å hevde at det ikke var sant at det pågikk en koronapandemi.
I september 2023 ble det kjent at flere kvinner anklaget ham for seksuelle overgrep, inkludert voldtekt.
Margaretha Krook

Margaretha Knutsdotter Krook (1925–2001), var en svensk skuespiller.
Margaretha Krook ble født i Stockholm, men vokste opp i Norrtälje. Etter en tid som flyvertinne etter andre verdenskrigens slutt flyttet hun fra Roma til Stockholm, og utdannet seg til skuespiller ved Dramatens elevskole. Blant hennes klassekammerater fantes blant andre Jan-Olof Strandberg, Allan Edwall, Max von Sydow og Jan Malmsjö.
I sin karriere skapte hun ofte kraftfulle roller, som for eksempel Mor Courage, Gertude Stein og hustruen/moren i Lars Noréns Och ge oss skuggorna, som også ble filmatisert for SVT.
Hun hadde også mange komiske roller, både på scene og film, blant annet som moren i Gösta Ekmans film Værhår og erter fra 1986 og forekom i flere av Tage Danielssons filmer som Slipp fangene fri – det er vår!. Hun var også med i Hans Alfredsons og Povel Ramels kroshow Tingel tangel på Tyrol 1989-1990.
Innsatsene i radioens På minuten er også legendariske, men mest kjent innen den komiske avdelingen er vel allikevel hennes utrop "Ta 'rej i brasan!" i TV-sketsjen Skattkammarön. Hun ble tildelt O'Neill-stipendiet i 1974.
Nyårsaften 1997–2000 resiterte hun Alfred Tennysons Nyårsklockan på Skansen, også direktesendt i Sveriges Television.
Margaretha Krook døde av kreft på Ersta sjukhus i Stockholm 2001. Straks etter hennes død ble en statue oppført utenfor Dramaten i Stockholm som forestilte skuespillerinnen. Statuen, som er oppvarmet, ble laget på initiativ av Marie-Louise Ekman. Den står ved det hjørnet der Margaretha Krook pleide å stå og røyke før forestillingene.
Espen Klouman Høiner

Espen Klouman Høiner (født 1981) er en norsk dramatiker, skuespiller og regissør. Han har vunnet Heddaprisen to ganger; som skuespiller i 2013, og som dramatiker i 2019.
Klouman Høiner er utdannet ved Kunsthøgskolen i Oslo, Statens Teaterhøgskole og Westerdals.
Han har medvirket i spillefilmene Bare Bea (2004), Reprise (2006), Switch (2007), En som deg (2013), Hjelperytteren (2019) og Disco (2019). Han spilte også en av hovedrollene i TV-serien Kampen om Tungtvannet (2015).
Klouman Høiner har blant annet spilt tittelrollene i Peer Gynt og Hamlet, Osvald i Gjengangere, og Biff Loman i En handelsreisendes død ved Trøndelag Teater. Han spilte i Moby Dick og i Arne Lygres Dager under i samme teaters Studioscenen- prosjekt i 2014.
Espen Klouman Høiner er medlem av teatergruppa Fjerdeklasses Produksjoner, en gruppe bestående av Teaterhøgskolens avgangsklasse fra 2011. Sommeren 2014 og 2015 satte de opp Nesoddspelet, som Klouman Høiner skrev manuset for.
Han har vært tilknyttet scenekunstkompaniet Verk Produksjoner siden 2015, og har markert seg med egne scenekunstproduksjoner.
Klouman Høiner debuterte som forfatter i antologien 11 i 11 på Aschehoug forlag høsten 2011.
Han vant Hedda-prisen for årets beste scenetekst i 2019 med monologen Vi, folket. Monologen baserer seg løst på livshistorien til hans amerikanske vertsmor under oppholdet som utvekslingselev på videregående skole i USA.
Han er fetter til komikeren og skuespilleren Steinar Klouman Hallert og skuespilleren Karin Klouman.
Hedda (2025 film)

Hedda is an upcoming American drama film written and directed by Nia DaCosta, based on the play Hedda Gabler by Henrik Ibsen.
It was announced in July 2022 that Nia DaCosta was writing and directing a reimagination of Henrik Ibsen's play. In April 2023, Tessa Thompson was cast to star in the film, and will also serve as a producer. In June, Eve Hewson, Callum Turner, Nina Hoss and Nicholas Pinnock were added to the cast. In January 2024, Imogen Poots, Tom Bateman, Finbar Lynch, Mirren Mack, Jamael Westman, and Saffron Hocking joined the cast of the film.
Pre-production commenced in November 2023. Principal photography began in the United Kingdom by January 2024.
Hedda is scheduled to be released in the United States in October 2025.
National Theatre (Oslo)

The National Theatre in Oslo (Norwegian: Nationaltheatret) is one of Norway's largest and most prominent venues for performance of dramatic arts.
The theatre had its first performance on 1 September 1899 but can trace its origins to Christiania Theatre, which was founded in 1829. There were three official opening performances, on subsequent days in September: first, selected pieces by Ludvig Holberg, then An Enemy of the People by Henrik Ibsen, and on the third day Sigurd Jorsalfar by Bjørnstjerne Bjørnson.
National Theatre was founded as a private institution and weathered several financial crises until 1929, when the Norwegian government started providing modest support. A number of famous Norwegians have served as artistic directors for the theatre, but Vilhelm Krag who took over in 1911, is credited as having brought the theatre into its "golden age".
The theatre is often considered the home for Ibsen's plays, and most of his works have been performed here. Notable is also the children's Christmas play Journey to the Christmas Star (Reisen til Julestjernen), written by the theatre's finance director Sverre Brandt (1880–1962) and performed for the first time in 1924.
The main building is centrally located between the Royal Palace, Oslo and the Parliament of Norway. It is served by National Theatre Station and National Theatre metro stations. It was designed by architect Henrik Bull (1864–1953).
The theatre organisation manages four stages: the main stage (Hovedscenen), the amphitheatre (Amfiscenen) and Painting Parlour (Malersalen) within the main building. The fourth is the Torshov Theatre (Torshovteatret) in the Torshov district of Oslo.
Source:
59°54′51.42″N 10°44′4.45″E﻿ / ﻿59.9142833°N 10.7345694°E﻿ / 59.9142833; 10.7345694
Mads Ousdal

Mads Ousdal (born 8 December 1970) is a Norwegian actor. He worked as an actor at Den Nationale Scene from 1996 to 1998, at Oslo Nye Teater from 1998 to 1999, and at Nationaltheatret from 2000. He played in the film Detector from 2000 and in Bryllupet from 2000, and has participated in television series, including Wisting. He also played Arne Treholt in the 2010 film Norwegian Ninja. He appeared in the 2013 film A Thousand Times Good Night.
He is the son of Sverre Anker Ousdal.
Johan Peter Bull

Johan Peter Bull (3 August 1883 – 16 September 1960) was a Norwegian theatre worker. He was appointed at the National Theatre of Norway from 1909 to 1950 in various administrative positions, including secretary and stage director. He was the brother of literary historian Francis Bull, and politician Edvard Bull. He founded a Theatre Museum in Oslo, and was an Honorary member of the Norwegian Actors' Equity Association.
Janken Varden

Jan Fredrik "Janken" Varden (born 6 April 1938) is a graduate of The University of Oslo, Law School, stage director and theatre educator. He was born in Oslo. In 1966, he married poet Kate Næss (died 1987); from 1989, he lived with Danish actress Birgitte Halling-Koch. He has worked as a stage director at Riksteatret - The Norwegian Itinerary Theatre, Nationaltheatret - The National Theatre of Norway, Fjernsynsteatret, - Television Theatre, and many others. He headed the Norwegian National Theatre School from 1976 to 1981. He was head of, and first director at, Oslo Nye Teater from 1989 to 1996. He headed the Danish National School of Theatre and Contemporary Dance from 1998 to 2003, and has been decorated Knight of the Danish Order of the Dannebrog as well as Knight of the Norwegian order of Saint Olav.