Atombombene over Hiroshima og Nagasaki

Atombombene over Hiroshima og Nagasaki ble sluppet av USA den 6. og 9. august 1945 over de japanske byene Hiroshima og Nagasaki. De to atombombene drepte mellom 150 000 og 246 000 mennesker. I tillegg har de som overlevde bombene og etterkommerne deres, slitt med senskader som kreft og misdanninger.
Hovedgrunnen bak atombombingen var ønsket om å tvinge Japan til å overgi seg uten vilkår. Selv om mange ledende japanere var på gli til å kapitulere, hadde de ikke gått med på det de alliertes ultimatum om å gjøre det uten vilkår.
14. august, åtte dager etter det første atomangrepet og fem dager etter det andre, sendte den japanske regjeringen en formell kapitulasjon til USA. Amerikanerne hadde oppnådd det de ville, men atombombene som skulle plage ofrene i årene som kom, sto igjen.
Det amerikanske forsvaret valgte ut flere mål for bombene: Kyoto, Hiroshima, Yokohama, Kokura, Niigata og kanskje keiserpalasset i Tokyo. Kyoto ble tatt av denne listen på grunn av de mange gamle templene i byen. Nagasaki var et sekundærmål.
Hiroshima var av både militær og industriell betydning. Flere militære enheter var basert i nærheten, viktigst var hovedkvarteret til feltmarskalk Shunroku Hatas annen generalarmé, som sto for forsvaret av hele det sørlige Japan og holdt til i Hiroshimaborgen. Hata kommanderte om lag 400 000 mann. De fleste var stasjonert på Kyushu, der japanerne – ganske korrekt – regnet med at den allierte invasjonen var planlagt å finne sted. I Hiroshima var også hovedkvarterene til 59. armé, 5. divisjon og den nylig oppstilte 224. divisjon. Byen ble forsvart av fem batterier (7 og 8 centimeters (2,8 og 3,1 ")) luftvernkanoner fra 3. luftvernsdivisjon, med enheter fra 121. og 122. luftvernsregimenter og de 22. og 45. separate luftvernsbataljoner. Totalt var over 40 000 militære mannskaper stasjonert i byen.
Hiroshima var en mindre forsynings- og logistikkbase for det japanske militæret, men hadde også store lagre av militært utstyr. Byen var et kommunikasjonssentrum, en nøkkelhavn for skipsfart og oppmarsjområde for troppestyrker. Hiroshima var også den nest største byen i Japan som fortsatt var uskadet av luftangrep, bare Kyoto var større. Årsaken var trolig at Hiroshima ikke hadde noen flyproduksjon, noe som var XXI Bomber Commands prioritetsmål. 3. juni ble byen et forbudt bombemål, sammen med Kokura, Niigata og Kyoto.
Byens sentrum hadde mange bygninger av forsterket sement og lettere bygninger. Utenfor sentrum var det tett i tett med små treverksteder mellom boligene. Noen større industrianlegg lå i utkanten. Husene var av tre med teglsteinstak, og mange av industribygningene var bygd rundt rustverk av tre. Byen var dermed svært sårbar for brann.
Befolkningen i Hiroshima var kommet opp i over 381 000 tidligere under krigen, men systematiske evakueringer fra storbyene hadde senere redusert antallet. Da angrepet kom, hadde byen trolig 340 000–350 000 innbyggere. Beboerne undret seg over at byen var blitt spart for brannbombing. Noen spekulerte på om byen ble spart for å bli amerikansk militærokkupasjonshovedkvarter, andre trodde at deres slektninger i Hawaii og California hadde tryglet USAs myndigheter om å skåne byen. Men hele tiden ble det anlagt og utvidet branngater, helt frem til morgenen angrepet fant sted.
I ukene før atombomben slapp amerikanske myndigheter flygeblader over by japanske byer med advarsel til innbyggerne. Sivile ble oppfordret til å forlate byene. Etter atombombingen av Hiroshima ble store mengder nye flygbladet da med advarsel om nye atombomber. Til sammen spredte det amerikanske flyvåpenet rundt 2 milliarder flygeblad over Japan, blant annet fra B-29-fly. Det er uklart om flygeblad ble sluppet over Hiroshima i tiden før bombingen. Atombomb ble ikke nevnt i før 6. august. Trolig var det svært få innbyggere i Hiroshima som leste flygebladene som ble oppfattet som propaganda. Hiroshima var lite skadet av krigshandlinger før 6. august.
Nagasaki var en stor havne- og industriby som også spilte en stor rolle i den japanske krigsinnsatsen. Her ble det bygget skip og produsert ammunisjon og krigsmateriell. 90 prosent av arbeidsstyrken arbeidet i industrier av militær betydning. Nagasaki var ikke blitt brannbombet, men det skyldtes ingen reservering for en eventuell atombombe, men den vanskelige beliggenheten for nattradarledede bombefly.
Byen var tidligere blitt utsatt for mindre bombinger fem ganger. Selv om skaden var begrenset, førte den til omfattende evakuering, særlig av folkeskolebarn. I august var byen forsvart av 134. luftvernregiment av 4. luftvernsdivisjon med fire batterier (7 cm (2,8 ")) luftvernkanoner og to søkelysbatterier.
Nesten alle bygninger var av tradisjonell japansk type, det vil si stort sett trebygninger. Boligområder og industri lå om hverandre. Da bombingen fant sted, hadde byen 240 000 japanske innbyggere, 10 000 koreanske innbyggere, 2 500 krigsinnkalte koreanske arbeidere, 9 000 japanske soldater, 600 krigsinnkalte kinesiske arbeidere samt 400 allierte krigsfanger i en leir nord for sentrum.
I de tre og et halvt årene som USA hadde vært med i andre verdenskrig, hadde landet satset på å utvikle en atombombe sammen med Storbritannia og Canada. Under det hemmelige Manhattanprosjektet gjennomførte USA 16. juli 1945 Trinityprøvesprengningen, som var verdens første kjernefysiske prøvesprengning.
De to bombene som skulle brukes over de japanske byene, fikk tilnavn. Hiroshimabomben ble kalt «Little Boy», og Nagasakibomben «Fat Man» på grunn av den runde fasongen.
«Little Boy» var en 4 tonn tung bombe med en kjernefysisk ladning på 64 kilo uran-235. «Fat Man» veide 4,5 tonn, og den kjernefysiske ladningen besto av 8 kilo plutonium-239.
Klokken 08.15 ble Little Boy sluppet av bombeflyet Enola Gay og eksploderte 580 meter over bakken. Bomben laget en ildkule på over én million grader celsius og fikk i løpet av ett sekund en diameter på 280 meter. Overflatetemperaturen kom opp i 4 000 ℃ og skapte en sterk og varm trykkbølge som smeltet kjøretøyer og bygninger og gjorde mennesker og dyr til støv.
Man regner med at 118 000 sivilpersoner og militærpersonell i Hiroshima døde med det samme. Andre ble skadet direkte av gammastråling eller indirekte av trykkbølgen eller av bygninger som raste sammen. Rundt 48 000 bygninger ble jevnet med jorden i eksplosjonen, mens 22 000 ble sterkt ødelagt.
Bombeflyet Bockscar skulle egentlig gått til Kokura, men byen var dekket av skyer og røyk. Niigata lå for langt unna, ettersom drivstoffet begynte å bli knapt. I stedet dro flyet til sekundærmålet Nagasaki. Skydekket lettet nok til at det kunne slippe bomben «Fat man» klokken 11.02. Bomben eksploderte 1650 fot (rundt 503 meter) over bakken, og sprengkraften er anslått å ha vært 21 kilotonn. Den eksploderte like over den ytre bydelen Urakami, der Urakamikirken, den største domkirken i Øst-Asia, lå.
80 prosent av bygningene innen to kilometer fra senteret ble jevnet med jorden. Men denne bomben hadde industriområder som hovedmål og ble sluppet utenfor byen. Derfor ble tapet av menneskeliv mindre enn i Hiroshima, selv om denne bomben hadde mye mer sprengkraft.
Ved slutten av året var 74 000 mennesker som hadde opplevd angrepet, døde. Bare 150 av disse var militærpersonell.
Motstandere av bombingen mener at Japan var i ferd med å overgi seg. Man mener òg at det hadde vært mulig å demonstrere bombene uten å bruke dem mot mennesker. Det argumenteres også med at USA hovedsakelig slapp de to bombene for å avskrekke sovjeterne, da forholdet til Sovjet allerede var i ferd med å bli dårlig.
De som mener det var riktig å bombe, hevder at Japan fremdeles var kampdyktig, og at en invasjon av landet ville kreve hundretusener allierte soldater og millioner av japanske liv. En demonstrasjon av bomben kunne medført at de japanske styrkene var bedre forberedt i fall den faktisk måtte brukes. En forlengelse av krigen ville også koste liv i andre land som var okkupert av Japan, som Kina.
For krigsfanger i Japan – blant dem om lag 900 nordmenn – var det liten tvil: De takket bombene for å ha reddet deres liv.
Bomben over Nagasaki ble likevel ikke den siste bomben som ble sluppet over Japan. 14. august ble Kumagaya utsatt for «konvensjonell» bombing, som medførte at 45 prosent av byen ble ødelagt, mens Nagasaki slapp noe billigere unna med 40 prosent ødeleggelse.
I 2020 uttalte Pave Frans følgende under sitt besøk i Hiroshima:
Terumi Tanaka, fra den japanske organisasjonen for overlevende etter atombomben Nihon Hidankyo, uttalte følgende:
Nihon Hidankyo ble tildelt Nobels fredspris i 2024, og Terumi Tanaka var representant ved Nobelprisseremonien.
Historikeren James J. Weingartner ser en sammenheng mellom American mutilation of Japanese war dead og bombingen. Ifølge Weingartner var begge delvis et resultat av en dehumanisering av fienden. "[D]et utbredte bildet av japanerne som under-mennesker utgjorde en følelsesmessig kontekst som ga en ytterligere begrunnelse for beslutninger som resulterte i døden til hundretusenvis." På den andre dagen etter bombingen av Nagasaki uttalte president Truman: "Det eneste språket de ser ut til å forstå er det vi har brukt for å bombe dem. Når du må håndtere et dyr, må du behandle ham som et dyr. Det er svært beklagelig, men likevel sant."
I 2003 sa Nelson Mandela, som motsatte seg Apartheid i Sør-Afrika, følgende om Hiroshima- og Nagasaki-bombingene:
Denne uttalelsen ble gitt under diskusjoner om Irak-krigen.
Like etter det blendende lyset og trykkbølgen fra atombombene kom bybranner som ødela mange av de gjenværende trehusene. Menneskene som hadde overlevd, opplevde både raske og langdryge ettervirkninger. Menneskene som ble påvirket av bomben, kalles på japansk for hibakusha. De er ennå en egen gruppe som kan oppleve å bli utstøtt, ikke få arbeid og ha problemer med å stifte familie i Japan.
Mellom 60 000 og 80 000 innbyggere døde med det samme. Barn som ble født etter angrepet, særlig dem som hadde vært utsatt for stråling som fostre, kunne ha store misdannelser. Tilsynelatende legede brannsår etter bombingen, kunne plutselig hovne opp og bli til tykke, stygge, keloide arr.
Antallet tilfeller av leukemi nådde et høydepunkt i 1950-årene blant dem som hadde blitt stråleskadet, og fra rundt 1955 økte antallet på flere andre typer kreft, som bryst-, lunge- og skjoldbruskkjertelkreft.
De to byene ble bygget opp igjen og er i dag preget av moderne japansk arkitektur. I hver av dem er det satt av plass til minne om atombombene og til støtte for fred. De har også museum som dokumenterer bomben.
Utenfor museet i Hiroshima er en åpen plass med en fredelig dam, der en flamme brenner for fred på jorden. Byen har flere minnesmerker, blant annet et som er tilegnet barna som døde av bomben, symbolisert av Sadako Sasaki.
Det mest kjente minnesmerket er atombombekuppelen, et bygg som var like under hyposenteret til bomben, men likevel ble stående. Bygget, som opprinnelig var en utstillingshall i vestlig stil, har fått en sterk symbolverdi, og er omdøpt til Atombombekuppelen. I 1996 ble det satt på UNESCOs liste over verdens kulturarv, på tross av protester fra USA og Kina.
Atomic Bomb Casualty Commission (kommisjonen for ofre for atombomben) var en kommisjon opprettet i 1946 i samsvar med en presidentordre fra Harry S. Truman. Kommisjonens eneste formål var å undersøke overlevende etter atombombene, da man trodde dette var en unik mulighet som kanskje ikke ville komme igjen før en ny verdenskrig.
Derfor fokuserte kommisjonen på å undersøke helsen til Hibakusha, men behandlet dem ikke. Amerikanske ledere anså behandling av Hibakusha som en anerkjennelse av ansvar for deres skader. Som et resultat følte Hibakusha at de ble behandlet som forsøkskaniner av ABCC.
ABCC-kommisjonen fokuserte også på Nishiyama-distriktet i Nagasaki. Mellom episenteret og Nishiyama lå det fjell som hindret stråling og varme fra eksplosjonen i å nå Nishiyama direkte, og det var ingen direkte skader. Likevel viste det seg å være betydelige mengder stråling på grunn av nedfall fra aske og regn. Etter krigen ble det derfor gjennomført helseundersøkelser uten at innbyggerne ble informert om hensikten. Opprinnelig ble undersøkelsene i Nishiyama utført av den amerikanske hæren, men senere ble de overført til ABCC.
Flere måneder etter atombombene viste innbyggerne i Nishiyama en betydelig økning i antallet hvite blodlegemer. Hos dyr kan leukemi utvikles etter helkroppseksponering for stråling, så forskerne ønsket å studere hva som skjer hos mennesker. Osteosarkom ble også diagnostisert hos mennesker etter oral inntak av radioaktive materialer. Ifølge rapporten skrevet av ABCC, var derfor innbyggerne i Nishiyama-distriktet, som ikke ble direkte rammet av atombombene, en ideell populasjon for å observere effekten av reststråling.
USA fortsatte forskningen på reststråling etter at Japan ble selvstendig, men resultatene ble aldri delt med innbyggerne i Nishiyama. Som en konsekvens fortsatte innbyggerne med landbruk etter krigen, noe som førte til økt antall tilfeller av leukemi og flere dødsfall.
Etter atombombene ønsket japanske forskere å gjennomføre undersøkelser for å hjelpe hibakusha med å bli friske, men SCAP tillot ikke japanere å undersøke skadene forårsaket av atombomben. Spesielt reglene fram til 1946 var strenge, noe som førte til flere dødsfall på grunn av stråling.
Hvis hibakusha nektet å gjennomgå rutinemessige medisinske undersøkelser, truet ABCC med å stille dem for krigsrett for krigsforbrytelser. Dessuten, hvis hibakusha døde, besøkte ABCC personlig hjemmene deres og hentet likene for obduksjon. ABCC-kommisjonen forsøkte også å ta med seg kroppene til dødfødte tvillinger for forskning. Det antas at minst 1.500 organer ble sendt til Armed Forces Institute of Pathology i Washington.