davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Urang Dampelas

Urang Dampelas (bahaso Inggirih: Dampelas tribe), marupokan suku bangso yang mandiami Dampelas Sojol, Kabupaten Donggala dan kabupaten Tolitoli kamudian suku ko juo marupokan salah satu dari 24 yang ado di provinsi Sulawesi Tengah . Suku iko takenal karano mampunyoi tradisi adaik yang uniak jo bando-bando pusako sakti jo bakhasiat untuak malawan musuah. Urang yang mamakai benda-benda pusako itu indak ka mampan dek sihir atau guno-guno (santet) jo ilmu itam lainnyo. Contoh ciek ritual suku Dampeles ko adolah Dabang yang marupokan ritual dan budayo suku Dampeles dari dahulu.
Badang ko di lakukan katiko apobilo ado salah surang anggota suku nan sakik, mako akan di adokan jamuan makan yang mano makanannyo di bantuak sarupo buayo, yang di buek dari bareh katan sasudah itu untuak kaki jo tangannyo di buek dari buah pisang dan di ateh makanan nan babantuak buayo tu di latakan ayam baka, sudah tu di sadiokan pulo tambakau jo siriah.
Bantuak makanan nan sarupo buayo di ambiak dari sijarah pado zaman dahulu, kalau ado buayo kamba di danau Dampeles dan kambarannyo itu di sabuik-sabuik dek urang banamo Dabang. Konon Dabang iko marupokan garih katurunan dari kambaran buayo tersebut, dan budaya iko masih di patahankan sampai kini.
Sabagian gadang suku Dampelas baragamo Islam tapi urang tu juo mampatahankan kapicayoan animisme nyo. Suku Dampelas mengenal babagai namo makhluk untuak kakuatan gaib dan juo sabagai tampek mamintak palinduangan jo tampek mamohon berkaik manggunokan caro-caro tatantu. Suku Dampelas juo dikenal sabagai suku yang masih manggunokan bando-bando sakti yang bakhasiat sabagai panangka serangan musuah. Urang yang manggunokan alat iko saakan-akan manjadi kebal, indak bisa di gaduah samo antu atau setan, anti samo guno-guno dan lain sabagainyo.
Suku Dampeles mampunyoi tradisi yaitu upacara kamatian yang marupokan papaduan antaro adaik jo agamo, antara lainnyo:
babarapo pakakeh musik tradisional yang barasa dari Suku Dampelas Sulawesi Tengah, antaro lain:
Untuak mato pancarian suku Dampeles ko ado di babagai sektor, salah satunyo batani. Tapi sistim batani dari suku Dampeles masih mamakai caro lamo, urang ko masih bapindah-pindah tampek untuak batani. Kamudian urang suku Dampeles masih mamanfaatkan rimbo untuak mangumpuan hasil rimbo sarupo kayu Rotan, Damar jo kayu. Salain mangumpuan hasil rimbo, urang Dampeles ko juo mamanfaatkan rimbo untuak baburu.
Pertanian suku Dampeles rato-rato di tanami oleh Cangkeh jo karambiah untuak di buek koprah, yang mano lahan pertanian suku Dampeles biasonyo talatak indak jauah dari rumah.
Salain batani jo baburu, suku Dampeles juo pandai dalam mambuek kerajinan yang bisa di jadikan sabagai penghasilan, salah satunyo iolah mahia dalam mambuek kain tenun dari sutra, Bonjo Lipuku, dan karajinan Cangkeh dari Toli-Toli.
Martono

Martono (lahia di Karanganyar, Kebumen, Jawa Tengah, 17 Mei 1925 – maningga di Jakarta, 13 Desember 1992 pado umua 67 taun) adolah Menteri Transmigrasi pado Kabinet Pembangunan IV pado pamarentahan Presiden Soeharto.
Kariernya dimulai pado zaman revolusi bersenjata, sangkek inyo basamo para pelajar mangangkek sanjato malawan Balando. Pado awal revolusi itu Martono nan kelahiran Kebumen, Jawa Tengah, iko manjadi komandan Tentara Pelajar Batalyon 300 di Yogya, kudian komandan Detasemen III Brigade 17 Tentara Pelajar. Salain angkat senjata, inyo juo mangaja di sakolah menengah.
Kariernya kudian inyo rintis sabagai pagawai negeri, sampai inyo manjabaik atase pengajaran pado Kedutaan Besar RI di Tokyo (1960-1964).
Pulang ka Tanah Air, pado tahuntahun patamo Orde Baru, inyo manjadi anggota DPR dari Fraksi Karya taun 1968 sampai taun 1978. Hal itu lantaran alah lama Martono manjadi salah saurang tokoh Kosgoro (Koperasi Serba Guna Gotong Royong) salah satu organisasi cikal bakal terbentuknya Golkar nan didirian dek Tentara Pelajar pado taun 1957.
Belakangan inyo diangkek dek Presiden manjadi Menteri Mudo Transmigrasi, kudian manjadi Menteri Transmigrasi sampai taun 1983.
Pernah manjadi katuo umum Kosgoro, inyo juo manjadi katuo umum HKTI (Himpunan Kerukunan Tani Indonesia) sampai akhir hayatnya, bahkan juo dikenal sabagai pejuang kaum tani dan nelayan dari ancaman penguasaan tanah oleh orang kota. Inyo juo dikenal sabagai peletak dasardasar manajemen penyelenggaraan transmigrasi. Ketika manjadi Menteri Transmigrasi, inyo pernah populer dek memperkenalkan sabauh alat untuak menyuburkan tanah nan disabuik bodem korektor.
Taun 1989 Martono pernah manarimo bintang jasa The Grand Cordon of the Order of the Secred Treasure dari Kaisar Japang. Dan ampek taun sabalunnyo inyo mandapek gelar doktor kehormatan dari Universitas Takushoka, Japang.
Kopi liberika

Kopi Liberica adolah sabuah spesies kopi nan barasa dari Liberia, jo Afrika Barat, nan manjadi asa namo kopi iko. Kopi liberika tumbuah sacara liar di daerah Afrika nan tamasuak Angola, Benin, Kamerun, Afrika Tangah, Kongo, Pantai Gading, Gabon, Gana, Guinea, Liberia, Nigeria, Sao Tomé, Sierra Leone, Sudan, hingga Uganda. Kopi ko dapek tumbuah sampai 9 meter dari tanah. Pado abaik ka-19, kopi iko dibawok ka Indonesia untuak manganti kopi Arabika nan alah diserang dek hama panyakit.
Pado taun 1878 Balando mambaok kopi liberika ka Indonesia untuak maganti tanaman kopi arabika nan rusak dek panyakit karatan daun atau Hemelia vastatrixi (HV). Tapi pado taun 1907, tanaman liberika alah mancapai sasuatu nan samo jo tanaman Arabika. Sakir-kironyo tanaman kopi liberika nan talatak di dataran rendah rusak dek panyakik karat daun. Walaupun daya tahan kopi liberika untuak panyakik karat daun labiah elok dari kopi arabica namun indak samo jo kopi robusta. Jadi pamarentah Balando manganti Liberika jo jenis Robusta.
Daerah Jawa Timur manjadi ciek daerah kantong produksi kopi di Indonesia, salah satu tanaman kopi nan dikenal di masyarakaik iyolah tanaman kopi di Kawasan Geopark Ijen Banyuwangi, jo Kacamatan Kalipuro sabagai salah satu daerah nan Banyo produktivitas kopi nan cukup tinggi. Kopi nan dibudidayakan dek urang Kacamatan Kalipuro salah surangnyo adolah Kopi liberica (Coffea liberica), spesies nan banyak ditamui di wilayah sakitar hutan namun indak banyak dibudidayakannyo sarupo kopi Arabika atau Robusta.
Jikok di Jambi, kopi iko dibudidayakan di Kuala Tungka, unik jo khas kopi Liberika Tungkal Komposit iko dek karano dibudidayak di daerah gambut jo tingkat asam nan cukup tinggi. Kini, kopi Liberika Tungkal di tanam dek masyarakat di kabupaten Betara, Kabupaten Tanjung Jabung Barat. Umumnyo urang Kacamatan Betara mangolah kopi sampai ka tahap green bean. Hal iko disababkan dek alat pangolahan kopi masih terbatas. Untuak produk dalam bantuak green bean asa, masyarakaik biasonyo mangolahnyo sacaro mandiri. Kopi Liberika Tungkal alah mandapek pangakuan Hak Paten jo Sertifikat Indikasi Geografis dari Dirjen Kekayaan Intelektual Kementerian Hukum jo HAM Republik Indonesia pado Rangkaian acara Hari Dharma Karyadhika Tahun 2015 di gedung Kamentrian Hukum jo HUM.
Kopi liberika sangaik tanamo di Kalimantan. Alasannyo, kopi iko sangaik cocok untuak ditanam di tanah gambut. Kopi jinih iko dinilai cocok jo karakter cuaca di Kalimantan. Salah satu kopi di pulau Kalimantan iko diasiekan dari taman sumber patani kopi parkebunan rakyat jinih kopi Liberika dari Desa Podorukun, Kecamatan Seponti, Kabupaten Kayong Utara nan alah alah dilakukan pelatihan langsung sajak taun 2017 jo namo kalompok tani "Cahaya Kayong Seponti". Kopi Liberika dari Kecamatan Seponti Kabupaten Kayong Utara iko alah mandapek anugerah pado Kompetisi World Coffee Challenge 2022 Spanyol.
Kopi iko mampunyoi babarapo ciri:
Babarapo varietas kopi Liberika nan pernah dibawok ka Indonesia antaro lain adolah Ardoniana jo Durvei.
Senyawa (band)

Senyawa is an experimental band from Java, Indonesia, consisting of Rully Shabara and Wukir Suryadi. The band was formed in 2010 in Yogyakarta.
The band mixes influences from musical and folklore traditions from the Indonesian archipelago with experimental music. The band's neo-tribal sound has been described to mix "punk attitude" with "avant-garde aesthetics". According to critics, Senyawa has "managed to embody the aural flavours of Javanese music while exploring the framework of experimental music practice, pushing the boundaries of both traditions" to create a sound that is "thoroughly out of this world."
Shabara provides his extended vocal techniques to Senyawa. The band's lyrics are in various languages of Indonesia, including Sulawesian, Javanese, and Indonesian. Senyawa's music is provided by Suryadi's self-built musical instruments made from bamboo and traditional agricultural tools from rural Indonesia.
Senyawa has been performing extensively in Asia, Australia, and Europe. They have collaborated with notable musicians such as Stephen O'Malley, Lucas Abela, Yasuke Akai, Jon Sass, Damo Suzuki, Jerome Cooper, Keiji Haino, Melt Banana, Tatsuya Yoshida, Charles Cohen, David Shea, and Kazuhisa Uchihashi.
In 2021, the band collaborated with 44 independent labels from across the globe to release their album Alkisah. The labels were provided with the digital tracks and were permitted to choose their own artwork as well as master and provide remixes to best appeal to local tastes. In 2022, Senyawa are set to embark on Return to Real Live concert tour, including a festival appearance at the Primavera Sound.
Mixed farming

Mixed farming is a type of farming which involves both the growing of crops and the raising of livestock. Such agriculture occurs across Asia and in countries such as India, Malaysia, Indonesia, Afghanistan, South Africa, China, Central Europe, Nordic countries, Canada, and Russia. Though at first it mainly served domestic consumption, countries such as the United States and Japan now use it for commercial purposes.
The cultivation of crops alongside the rearing of animals for meat or eggs or milk defines mixed farming. For example, a mixed farm may grow cereal crops, such as wheat or rye, and also keep cattle, sheep, pigs or poultry. Often the dung from the cattle serves to fertilize the crops. Also some of the crops might be used as fodder for the livestock. Before horses were commonly used for haulage, many young male cattle on such farms were often not butchered as surplus for meat but castrated and used as bullocks to haul the cart and the plough.
Broadcast seeding

In agriculture, gardening, and forestry, broadcast seeding is a method of seeding that involves scattering seed, by hand or mechanically, over a relatively large area. This is in contrast to:
Broadcast seeding is of particular use in establishing dense plant spacing, as for cover crops and lawns. In comparison to traditional drill planting, broadcast seeding will require 10–20% more seed. It is simpler, faster, and easier than traditional row sowing. Broadcast seeding works best for plants that do not require singular spacing or that are more easily thinned later. After broadcasting, seed is often lightly buried with some type of raking action, often done using vertical tillage tools. Utilizing these tools increases the success rate of germination by increasing seed-to-soil contact.
Seeds sown in this manner are distributed unevenly, which may result in overcrowding. This method may not ensure that all seeds are sown at the correct depth. Incorrect depth, if too deep, would result in germination that would not allow the young plant to break the surface of the soil and prevent sprouting. If they are not sown evenly then there would be a lack of various nutrients from sunlight, oxygen, et cetera, in many crops or plants.
Not all seeds are good candidates for broadcast seeding. Often, only smaller seeds will sprout and continue to grow successfully when planted by way of broadcasting. In general, the larger the seed, the deeper it can be planted.
Broadcasting is used in areas of low rainfall and low soil fertility. It is a seeding method often used in areas that are too heavily sloped or wet to use mechanical seeding methods. Broadcast seeding may be suited for seeding smaller plots that are less than 1 acre (0.4047 hectares) in area. It has the potential for loss of seeds and the yield can be low, so it is typically recommended to double the seeding rate when broadcasting to ensure a viable stand. It is a prevalent method of seeding in areas where labor is costly and expensive.
Tread plate

Tread plate, also known as checker plate and diamond plate, is a type of metal stock with a regular pattern or lines on one side as a decoration. These products are often mistakenly used as slip resistant products. In most conditions they offer little to no slip resistance. The most common alloy used for aluminium tread plate is 6061, although 5086-H34 and 3003-H231 are also used. Diamond plate is usually steel, stainless steel or aluminium. Steel types are normally made by hot rolling, although modern manufacturers also make a raised and pressed diamond design.
The added texture does not effectively reduce the risk of slipping, making diamond plate a poor solution for stairs, catwalks, walkways, and ramps in industrial settings. Its lack of non-skid properties mean that diamond plate should not be used on the interior of ambulances and on the footplates of firetrucks. Additional ineffective applications include truck beds and trailer floors.
Tread plate should only be used decoratively, particularly highly polished aluminium variants. Manufactured in plastic, diamond plate is marketed as an interlocking tile system to be installed on garage floors, trailers, and exercise rooms.
Vic's Ice Cream

Vic's Ice Cream (est. 1947) is a restaurant located in the Land Park neighborhood of Sacramento, California. Best known for its ice cream, Vic's also serves sandwiches and other menu items.
Vic's has maintained much the same atmosphere that it had when the store opened in 1947. The black and white checkered floor tiles, blue jeans and tucked-in shirts worn by employees, and menu items all date back to the store's inception during the Truman administration.
Vic's carries 29 standard flavors of ice cream, and during the year several seasonal flavors become available.
Each year Vic's is contracted to produce three gallons of garlic ice cream for the Gilroy Garlic Festival in Gilroy, California. Except for the festival, this flavor is otherwise unavailable.
Vic's is one of many local dining venues popular with Sacramento's politicians. Vic's is a favorite dining location of lifelong Land Park resident and California gubernatorial candidate Phil Angelides. Vic's was also a favored dining location of the late United States Representative Robert Matsui and his wife, current United States Representative Doris Matsui. Congressman John E. Moss Jr., who served Sacramento's 3rd District, was also a longtime patron of Vic's.
The land wherein the building sits was sold to Vic Zito and Ash Rutledge by Charlotte F. Moss, the congressman's sister-in-law Michele Lyon-Brown (née Moss) the congressman's niece and Charlotte's daughter.
In the Sacramento Magazine's 2005 Subscriber's Choice Dining Awards, Vic's received 3rd Place in the Best Ice Cream Parlor category.
Rice-duck farming

Rice-duck farming is the polycultural practice of raising ducks and rice on the same land. It has existed in different forms for centuries in Asian countries including China, Indonesia, and the Philippines, sometimes also involving fish. The practice is beneficial as it yields harvests of both rice and ducks. The two are in addition synergistic, as the rice benefits from being weeded and fertilized by the ducks, and having pests removed, while the ducks benefit from the food available in the rice paddy fields, including weeds and small animals.
In 2010, Asia produced around 90% of the world's rice, and in 2012 some 80% of all duck meat. Asian farmers had a tradition of fattening ducks on rice paddies, though this was achieved in different ways. Integrated rice-duck farming uses hybrid ducks such as Aigamo that avoid eating the leaves of rice plants. Such mutually-beneficial polycultural systems have been described as permacultures.
In 2001, rice-duck farming was introduced to Bangladesh, where the practice had been very limited. By 2004, it had been established in over 40 villages, either on small farms or on a "community basis" within a village.
The ducks eat weeds, preventing those plants from competing with the rice and limiting its growth. This reduces the need for herbicides, saving money and the labour of spraying, and reducing environmental harms such as eutrophication of waterways. Duck manure fertilizes the paddy fields, reducing the need for artificial fertilizers, again saving money and labour. Both soil nutrients and water parameters including nitrate, dissolved organic matter, dissolved oxygen, and suspended solids are higher because of duck manuring and dabbling in the soil, raising production and farm profits in comparison to rice farming without ducks (or fish).
The addition of ducks requires labour and either a duck herder or additional fencing on the farm. Depending on the system, it may require the field to be more carefully managed, such as being flooded to the exact depth needed for ducks to swim freely but still able to dabble on the bottom.
Shrimp farming

Shrimp farming is a form of aquaculture that takes place in marine or freshwater environments, producing shrimp or prawns (crustaceans of the groups Caridea or Dendrobranchiata) for human consumption. However, the industry has raised concerns about environmental damage to mangrove ecosystems, reliance on slave labor, and animal welfare issues.
Commercial marine shrimp farming began in the 1970s, and production grew steeply, particularly to match the market demands of the United States, Japan, and Western Europe. The total global production of farmed shrimp reached more than 2.1 million tonnes in 1991, representing a value of nearly US$9 billion. About 30% of farmed shrimp is produced in Asia, particularly in China and Indonesia. The other 54.1% is produced mainly in Latin America, where Brazil, Ecuador, and Mexico are the largest producers. The largest exporting nation is Indonesia.
Shrimp farming has changed from traditional, small-scale businesses in Southeast Asia into a global industry. Technological advances have led to growing shrimp at ever higher densities, and broodstock is shipped worldwide. Virtually all farmed shrimp are of the family Penaeidae, and just two species – Litopenaeus vannamei (Pacific white shrimp) 70% and Penaeus monodon (giant tiger prawn) 20% – account for roughly 90% of all farmed shrimp.
These industrial monocultures used to be very susceptible to diseases, which caused several regional wipe-outs of farm shrimp populations in past decades. Increasing ecological problems, repeated disease outbreaks, and pressure and criticism from NGOs, consumer countries and even producers themselves, led to changes in the industry in the late 1990s and generally stronger regulation by governments.
In 1999, a program aimed at developing and promoting more sustainable farming practices was initiated, including governmental bodies, industry representatives, and environmental organizations.
Freshwater prawn farming shares many characteristics with, and many of the same problems as, marine shrimp farming. Unique problems are introduced by the developmental lifecycle of the main species (the giant river prawn, Macrobrachium rosenbergii). The global annual production of freshwater prawns in 2010 was about 670,000 tons, of which China produced 615,000 tons (92%).
Eyestalk ablation is the removal of one (unilateral) or both (bilateral) eyestalks from a crustacean. In a context of shrimp domestication, ablated females produce more eggs and for a longer time period than non ablated. It is widely practiced on female shrimps (or prawns), both research and commercial. The aim of ablation under these circumstances is to stimulate the female shrimp to develop mature ovaries and spawn.
Even in conditions where a given species will develop ovaries and spawn in captivity, use of eyestalk ablation is considered to increase total egg production and increase the percentage of females in a given population that participate in reproduction. Once females have been subjected to eyestalk ablation, complete ovarian development often ensues within as little as 3 to 10 days.
Farm truck

A farm truck also called agriculture truck is a vehicle designated for agricultural use and may include anything from small pick-up trucks or full size trucks.
Agro Trucks are considered to be a future replacement for traditional farm tractors because of the versatile platform of a tractor truck, which can work in fields with comfort and haul heavy loads on roads with higher speeds compared to the farm tractor. Agro trucks traditional industrial trucks equipped with agriculture tires, bigger suspensions, drawbar coupling, tow hitch, three point hitch and fifth wheel coupling.
With growing farm land size, operators and owners focus on reducing the cost of equipment and fuel consumption. Having an agro truck reduces the equipment count to half because the same equipment is used to farm and transport goods as a tractor can only be used to farm, but transportation by a tractor is difficult and agro trucks are welcomed by the laws and other road users.
Народно читалище „Виделина – 1908“

Народно читалище „Виделина – 1908“ в Панчарево е едно от първите в Софийска околия, основано през 1908 г. от панчаревеца Петър Панчев. Периодът между Балканските войни и Първата световна война е изключително тежък за дейността му, която по-късно се възражда от народния учител Димитър Пенев от Пазарджик.
През годините насърчава любителското фолклорно изкуство, сцената му е домакин на театрални постановки, кинопрожекции и фолклорни фестивали. Издирват се стари песни, предания, легенди, историята на селото и родовете му. Подпомага активно дейността на Фолклорен ансамбъл „Панчарево“, която печели все повече последователи.
Строителството на новата читалищна сграда от 1978 г. е реализирано под ръководството на организационен комитет от жители на кв. Панчарево: Председател Иван Палийски и членове Григор Шопов, Александър Тодоров, Трайчо Стоилов, Иван Бонев, Герой Будинов и др. Тя е една от най-масивните в околностите на София и със своя архитектурен облик допълва природните дадености на района.
Читалище „Виделина“ е носител на орден „Кирил и Методий“ I и II степен за цялостната си дейност. Понастоящем развива богата културно-образователна дейност, разделена по възрасти и жанр.
Народно читалище „Виделина – 1865“

Народно читалище „Виделина – 1865“ е читалище в град Панагюрище, едно от първите в България, взело участие в Априлското въстание от 1876 г., когато цялото читалищно настоятелство се включва в Привременното правителство в града. Носител е на орден Св. св. „Кирил и Методий“ І степен.
Читалището е създадено на 27 юли 1865 година по идея на Петър Карапетров. В читалището е представена музейна сбирка, открита през месец май 1943 г., което полага основите ма музейната дейност в Панагюрище и на Историческия музей в града.
Народно читалище „Виделина – 1862“ (Пазарджик)

Народното читалище „Виделина – 1862“ е читалище в град Пазарджик, участник в културната дейност в града със своите балетна школа, школа по пиано, школа по рисуване.
Тридесет и пет години след основаването, през 1897 г. (1897 – 1904) започва градежът на читалищната сграда. По инициатива на Георги Консулов през 1870 г. се поставя и началото на театралната дейност в града. През 1870 – 1876 г. са поставени пиесите: „Многострадална Геновева“ – първата постановка в салона на Главното училище, „Иванку, убиецът на Асеня“ от Васил Друмев, „Криворазбраната цивилизация“ от Добри Войников, „Светослав и Невенка“ – Константин Величков, „Разбойници“ – Фридрих Шилер. Дълги години библиотекар на училищната и читалищна библиотека е Стефан Захариев. Към 1865 г. в нея вече има 618 книги и други материали. На 18 януари 1871 г. Захариев предава на читалищното настоятелството библиотеката, като му се изказва публична благодарност за „умножаването на книжарницата и за съхранението на книгите“. На 13 април 1871 г. той умира. През 1870 г. започва издаването на списание „Читалище“, който е печатен орган на читалищата.
Освен културно-просветна читалище „Виделина“ осъществява и благотворителна дейност. Вестник „Право“, бр. 4/22.03.1871 г. съобщава за проведено годишно събрание през 1870 г. Отчетени са разходи за: издръжка на един ученик в Табор (тогава в Австро-Унгария), двама – в Главното училище на града, закупени книжки за бедни ученици от градските училища, направено е дарение за училището в село Дебръщица. Събрани са 1500 гроша нови спомоществования от пазарджиклии. През 1875 – 76 г. последното настоятелство на читалището е в състав: Яков Матакиев – председател (председател и на революционния комитет, основан от Георги Бенковски), Георги Пенев – подпредседател, Тодор Христович – писар, Н. Кацаров – касиер, К. Величков – библиотекар, И. Войводов, Иван Соколов и Н. Петков – съветници. През 1876 г., след Априлското въстание дейността на читалището са известно време е преустановена. Някои от читалищните дейци са загинали във въстанието, други са изпратени в затворите на заточение. По време на Руско-турската война от 1878 г. Главното училище е превърнато в болница и повечето книги от библиотеката на читалището са изгубени.
За нуждите на читалището настоятелството построява сграда, която е изградена в периода 1897 - 1904 г. Проектът е дело на знаменития български архитект Никола Лазаров.
Духов оркестър „Делчо Радивчев“

Духовият оркестър „Делчо Радивчев“ е творчески ансамбъл от град Панагюрище, създаден от панагюрския диригент, композитор и музикален педагог Делчо Радивчев
Делчо Радивчев създава ансамбъл през 1953 г., като читалищен оркестър към Народно читалище „Виделина – 1865“. Когато вече има статут на градски духов оркестър е наречен след смъртта му (1982) през 1988 г. на неговото име – Духов оркестър „Делчо Радивчев“. Този оркестър маестрото дирижира почти три десетилетия, а след това диригент е Стойко Джуджев. През 1984 г. той прекратява дейността си поради напреналата възраст на оркестрантите.
През 1988 г. млади ентусиасти, вдъхновени от идеята за духовно развитие възстановяват дейността на оркестъра. Духовият оркестър е съставен от тридесет музиканти. Репертоарът му включва музикални произведения от различни жанрове: класическа музика, танцови пиеси, маршове и народни хора. През 2022 г. към духовия оркестър и читалище „Виделина“ е създадена младежка школа за деца, желаещи да получат музикална култура и един ден да станат част от Духов оркестър „Делчо Радивчев“. Това става след като са купени комплект духови инструменти и консумативи към тях, както и пултове за ноти.
Мандолинен оркестър „Маестро Георги Атанасов“

Мандолинен оркестър „Маестро Георги Атанасов“ при Народно читалище „Виделина – 1862“, Пазарджик е акустичен ансамбъл от мандолини, китари, пиколо и барабани, изпълняващи произведения от барока и ренесанса, класически, фолклорни и модерни изпълнения.
Оркестърът е създаден през есента на 1979 г. От 10 декември 1979 г. носи името на Маестро Георги Атанасов. Той е продължител на мандолинните оркестри в Пазарджик от края на XIX и началото на XX век. До 2005 г. художествен ръководител на оркестъра е Елена Генова. Настоящият диригент е Атанас Чолаков.
Мандолинен оркестър „Маестро Георги Атанасов“, Пазарджик е носител на златни медали от V, VІ и VІІ Републикански фестивал на художествената самодейност. През 1989 г. печели сребърен медал и диплом от XI световен музикален конкурс в Керкраде, Нидерландия. Получава отличие и почетен знак от Международния фестивал на мандолинните оркестри в Ремиремонт, Франция през 1995, 2002 и 2009 г.
19 век

XIX век започва на 1 януари 1801 г. и свършва на 31 декември 1900 г. Векът се характеризира с такива явления, като индустриализация, засилена урбанизация и разцвет на колониализма, а от друга страна – с невиждани достижения на науката, културата и изкуството. В рамките на столетието своя принос за напредъка и благополучието на човечеството дават огромен брой учени, изобретатели, авантюристи и велики политици. Неповторимото културно наследство на XIX век включва шедьоврите на едни от най-великите музиканти, художници, архитекти, писатели и поети.
Литература на 19-и век

Литература на 19 век се отнася до световната литература, създадена през 19 век. Обхватът, като години, за целите на тази статия, е за писаната литературата от (около) 1799 до 1900 година. Много от развитието на литературата през този период става успоредно с промените в изобразителното изкуство и други аспекти на културата на 19 век.
Николай Аретов

Николай Аретов Аретов е български филолог, литературен критик, преводач. Професор в Института за литература при Българската академия на науките.
Роден е на 14 март 1954 г. в София. Завършва българска филология (втора специалност „Френски език“) във Великотърновския университет „Св. св. Кирил и Методий“ през 1978 г. След това е учител по български език и литература в СПТУ и гимназия в Якоруда (1978 – 1980) и редактор в списание „Читалище“ (1980 – 1982).
От 1982 г. работи в Института за литература при Българската академия на науките. Избран е за професор през 2011 г. Pедактор е в списание „Литературна мисъл“, заместник главен редактор от 2000 г., главен редактор (2012 - 2024).
През 1988 г. защитава дисертация на тема „Преводната белетристика от първата половина на ХIХ в. (развитие, връзки с оригинална книжнина, проблеми на рецепцията)“, а през 2006 г. става доктор на филологическите науки с труда „Национална митология и национална литература, сюжети, изграждащи българската национална идентичност в словесността от XVІІІ и ХІХ век“.
Хоноруван преподавател в Пловдивски университет „Паисий Хилендарски“ (1991 – 1999), в Нов български университет (1999 – 2011), в Софийски университет „Св. Климент Охридски“ (от 2004).
Главен редактор е на издателство „Кралица Маб“.
Николай Аретов започва да публикува през 1979 г. Интересите му са в областта на историята и критиката на българската литература и култура, сравнителното литературознание, теория и критика на превода, криминалния роман, национализма и националната идентичност. Превежда от английски трудове по история и културология (Антъни Смит, Питър Шугър). Издирва и публикува неиздавани или малко познати произведения на български автори от миналото – Васил Попович, Владимир Полянов, Асен Христофоров. Той е организатор и участник в международни изследователски проекти, като Балкански идентичности в българската култура. Негови студии са публикувани в Полша, Северна Македония, Чехия, Белгия, САЩ и други.
Освобождение (1932)

„Освобождение“ е български вестник, печатен орган на Македонската младежка тайна революционна организация с главен редактор Коста Църнушанов.
Печатането му започва във Виена през декември 1932 година с подзаглавие „Глас на поробена Македония“. Нелегално се разпространява в Македония и се противопоставя се на насилствената асимилация на българското население във Вардарска и Егейска Македония. Вестникът е списван на български език, на четири страници и съдържа рубрики като „Страници от миналите борби на Македония“, „Сръбското и гръцкото робство и съпротивата срещу него“, „Чужди учени за Македония“ и други.
Вестник „Освобождение“ изиграва важна роля в организирането на младежта в Македония около идеята на ММТРО.
Елегия (български филм)

„Елегия“ е български игрален филм (драма) от 1982 година на режисьора Едуард Захариев, по сценарий на Александър Томов. Оператор е Георги Николов. Създаден е по разказа „Смъртта на Шияка“ на Александър Томов. Музиката във филма е композирана от Валентин Ботев.
Принцът и просякът (български филм)

„Принцът и просякът“ е български игрален филм (драма) от 2005 г. на режисьора Мариана Евстатиева-Биолчева по сценарий на Мая Даскалова. Оператор е Людмил Христов. Музиката във филма е композирана от Митко Щерев.
Създаден е по едноименния роман на Марк Твен.
Лозан Стрелков

Лозан Стрелков, псевдоним на Лозан Иванов Богданов, е български поет, драматург и публицист.
Роден е на 7 юли 1912 година в белоградчишкото село Скомля. Написва поемата „Бент“ (1937) и стихосбирката „Тревога“ (1940). Автор е на пиеси, които включват „Разузнаване“, „Часът на щастието“, „Среща“, „Пътуване до истината“ и други. За драмата си „Разузнаване“ е награден с Димитровска награда. Сценарист е на филма „13 дни“ на режисьора Стефан Сърчаджиев.
Работи в редакциите на вестниците „Работническо дело“ и „Литературен фронт“. В последния е главен редактор в периода от 1949 до 1962 година. През 1946 – 1947 година е кореспондент на БТА в Париж, а от 1962 до 1981 година е генерален директор на Българската телеграфна агенция.
Член е на Централния комитет на Българската комунистическа партия.
Умира на 9 януари 1981 година в София.
Димитър Панделиев

Димитър Панделиев е български писател и драматург.
Роден е на 1 март 1927 година в село Кулата, Петричко, разположено на самата граница. Той е третото момче от петимата синове на майка си Ката и баща си Панделия. Работи като учител по руски език в петричката гимназия „Пейо К. Яворов“, където по-късно е назначен за заместник-директор. Освен това работи в няколко радиа в Благоевградска област.
II награда на национален конкурс за съавт. българската драма (без присъдена първа); играна от театрите в Станке Димитров, Велико Търново, Плевен и Кърджали
поставена в Ямбол, Силистра и Благоевград
непоставяна
II награда за национален конкурс за телевизионна пиеса (без присъдена първа); постановка на ТТ' награда за най-добър телевизионен спектакъл за 1982 г.; излъчвана три поредни години
Лирика
Басни
Николай Ламбрев

Николай Ламбрев Ламбрев е български режисьор.
Завършва специалност театрална режисура в НАТФИЗ „Кръстьо Сарафов“ в класа на професор Надежда Сейкова. Ламбрев е преподавател в Натфиз, както и режисьор в Театъра на българската армия. Режисира различни спектакли в театрите в Пловдив, Добрич, Стара Загора, Бургас Габрово, Варна, както и в Драматичен театър „София“, Народен театър „Иван Вазов“, Малък градски театър „Зад канала“, Общински театър „Възраждане“, Държавен пътуващ театър, Държавен сатиричен театър. Сред най-известните му спектакли са „Време разделно“, Големанов", „Двубой“, „Хамлет“, „Дванайсета нощ“, „Дървеница“, „Побъркани от любов“, „Мизантроп“, „Майстори“, „Котка върху горещ ламаринен покрив“, „И най-мъдрият си е малко прост“, „Малкият принц“, „Красива птичка с цвят зелен“, Църква за вълци", „Предградие“, „Секс, наркотици, рокендрол“, „Евридика“, „Хотел между тоя и оня свят“;
Национален музикален театър „Стефан Македонски“

Националният музикален театър „Стефан Македонски“ е единственият театър в София, където от 106 години се играят оперети и мюзикъли. Намира се на бул. „Васил Левски“ №100.
През 1917 г. Ангел Сладкаров създава първата професионална оперетна трупа. В нейния състав са артистите Генчо Марков, Донка Палазова, Иван Радев, Надя хаджи Иванова, Цветана Зографова, Цветана Руменова. Към трупата се създава хор от 30 души и балет, който е подготвян от Руска Колева. Представленията се изнасят на сцената на театър „Одеон“. Първото представление е „Маркиз Бонели“ от Рудолф Делингер, изнесено на 10 февруари 1918 г., с което се слага началото на професионалното оперетно изкуство в България.
На 5 декември 1918 г. е открит сезонът на новоизградения „Свободен театър“ с оперетата „Царицата на чардаша“. През 1919 г. е основан оперетният театър „Ренесанс“ с ръководители Кръстьо Сарафов и Петко Атанасов. На сцената му пеят Ангел Сладкаров, Асен Русков и Мими Балканска.
На 1 декември 1922 г. Ангел Сладкаров, Асен Русков, Матю Македонски и Мими Македонска основават „Кооперативен оперен театър“. Диригент е Илия Стоянов, а режисьор – Стоил Стоилов. На сцената се изявяват Петър Райчев, Роза Розенберг, Сава Огнянов, Стефан Македонски, Тинка Краева. За преводачи на текстовете са привлечени Михаил Кремен и Хенри Левенсон. През 1931 г. театърът гастролира в Цариград и Анкара, а през 1938 г. – в Белград, Загреб, Любляна, Сплит.
По-късно Мими Балканска става директор на новосъздадения „Художествен оперетен театър“, на чиято сцена играят Димитър Узунов, Илия Йосифов, Лиляна Барева, Мария Попова-Корели, Надя Шаркова, Райна Михайлова, Стефан Македонски.
С указ на правителството от 1947 г. оперетата е одържавена и е преименувана на „Народна оперета“. Неин директор е Асен Русков. С нов указ от 1948 г. е създаден Държавният музикален театър. Негов директор и художествен ръководител е Стефан Македонски. Главни диригенти са Руслан Райчев и Саша Попов, режисьор е Хрисан Цанков, а балетмайстор Фео Мустакова.
Сред най-известните оперетни артисти на Държавния музикален театър са Анета Цанкова, Стоян Коларов, Видин Даскалов, Лиляна Кисьова, Лиляна Кошлукова, Минко Босев, Арон Аронов, Петрана Ламбринова, Стефан Анастасов, Тинка Краева, Юлия Маринова, Христо Сарафов, Николай Борисов, Светлана Иванова, Калина Ангелова, Добрина Икономова, Пеньо Пирозов, Марияна Арсенова, Еделина Кънева, Александър Мутафчийски, Катерина Тупарова, Стефан Петков, Иван Панев, Румен Григоров, Лъчезар Лазаров и други.
Музикалният театър е наречен на Стефан Македонски – оперен певец, режисьор и музикален педагог. През октомври 2007 г. с романтичната опера „Любовта на боговете“ от Александър Йосифов се открива юбилейният му 60-и сезон.
Кралска изложбена сграда и Карлтънски градини

Кралската изложбена сграда и Карлтънските градини (на английски: Royal Exhibition Building and Carlton Gardens) са обект от световното наследство на ЮНЕСКО, разположени в централната част на град Мелбърн в Австралия.
Кралската изложбена сграда е построена през 1879 – 1880 година в неокласически стил като основна изложбена зала за световното изложение в града. Днес е смятана за образец на архитектурата от периода на разцвет на световните изложения във втората половина на XIX век. В сградата е проведено и първото заседание на парламента на Австралия през 1901 година.
Карлтънските градини са обществен парк, разположен пред сградата.
Министерство на земеделието (сграда)

Министерство на земеделието е административна сграда в София, България, разположена на булевард „Христо Ботев“ № 55.
На мястото на днешната сграда са разкрити останки от трикорабна църква от V век с размери 35 × 20 метра и малък некропол около нея.
Първоначалната сграда е построена през 1920 – 1927 година по проект на Никола Лазаров в необароков стил, като през следващите десетилетия е надстроена и разширена с две допълнителни крила. Конкурсът за сграда на Окръжната палата датира още от 1912 г., но поради войните постройката е завършена едва през 1927 г. Днес представлява културна ценност.
До 1947 г. там се разполага Окръжната палата и на едно място са събрани всички окръжни служби: Окръжната Сметна Палата, Окръжното управление, Окръжните медицински и ветеринарен лекари, Окръжните инженери и архитекти, Окръжните училищни инспектори, Окръжното контролно бюро по мерките и теглилките. Освен тях в сградата са Постоянната комисия с бюрата си: Техническо-училищно, Водоснабдително и Планоснемачно, Дирекцията на статистиката, Лесничейството и Районният горски инспектор.
През 1971 – 1975 г. зад старата сграда е построена нова, слепена за старата посредством преходник-коридор.
Стара турска поща (Скопие)

Старата турска поща (на македонска литературна норма: Стара турска пошта) е османска публична сграда в град Скопие, Република Македония. Пощата е обявена за паметник на културата на 13 ноември 1967 година.
Сградата е построена в края на XIX век в северния дял на Скопската чаршия. Датирана е на каменна плоча над входа. Разположена е на източната страна на улица „Самоилова“ № 12, до сградата на Скопския конак, близо до Мустафа паша джамия. Сградата е построена във втората половина на ΧΙΧ век. Състои се от приземен и първи етаж. По-късно е построен още един етаж, който след Скопското земетресение в 1963 година е премахнат. В сградата е разположен Международният балкански университет.
19-и МИР – Русе

19-и МИР – Русе (или 19. многомандатен избирателен район) е избирателен район в България, който обхваща област Русе.
Резултати от парламентарните избори през 2013 г. в област Русе, при 50,31 % избирателна активност (подредени според номера на бюлетината):
Резултати от парламентарните избори през 2014 г. в област Русе, при 45,92 % избирателна активност (подредени според номера на бюлетината):
Резултати от парламентарните избори през 2017 г. в област Русе, при 50,23 % избирателна активност (подредени според номера на бюлетината):
Резултати от парламентарните избори през април 2021 г. в област Русе, при 45,01 % избирателна активност (подредени според номера на бюлетината):
Резултати от парламентарните избори през юли 2021 г. в област Русе, при 37,94 % избирателна активност (подредени според номера на бюлетината):
Народно читалище „19 февруари – 1906“

Народно читалище „19 февруари – 1906“ е читалище в село Скравена, община Ботевград. Създадено е на 3 март (19 февруари) 1906 г. от местни учители, свещеници и общественици.
Дейността му съществува години преди неговото създаване – театрални представления, сказки, разменяне на книги и периодичен печат. За пръв председател е избран учителят Петър Нинов. Приети са устав и програма за дейността. Читалищните и библиотечните дейности се провеждат в класните стои на училището. През периода на войните няма сведения за развитие на читалищната дейност в село Скравена, но след това настъпва бурен подем, а разширяването на дейността налага наличието на собствена сграда. През 1937 г. със средства събрани от населението и доброволен труд в Скравена отваря врати съвременна за онова време читалищна сграда, каквато е имало само в няколко населени места в Софийския регион, със салон за представления и кинопрожекции, с библиотека и хранилище, със стая за репетиции и заседания. През годините се сформират и активно работят самодейни колективи – младежки танцов състав, женски битов хор, театрален състав, тамбурашки състав. Те изнасят представления и концерти на местната сцена и в общината, участват и в редица мероприятия в страната, което им донася редица награди и аплодисменти на публиката.
На 19 май 1982 г. е открита новата читалищна сграда – съвременна и функционална. В нея самоотвержения труд на служителите и таланта на самодейците намират реализация и изява.
Читалище „19 февруари 1906“ е организатор на редица прояви: отбелязване на бележити дати от местния и националния календар (6 януари, 19 февруари, 3 март, 1 ноември и др.), на традиционни празници и обичаи (Трифон Зарезан, Великден, Коледно – Новогодишни празници и др.). Като основен организатор читалището участва и в ежегодните възпоменателни чествания, посветени на 2 юни – Деня на Ботев и загиналите за свободата на България и свързани с намиращия се в селото Паметник костница на Ботевите четници, които имат повече от стогодишна традиция.
Библиотеката при читалището разполага с 19 650 библиотечни материала, с функционални помещения, които дават възможност за провеждане на различни мероприятия за възрастни и деца. Предоставената техника по програма „Глобални библиотеки“, в която библиотеката е включена на първи етап – 2009 г., я превърна в съвременен информационен център, който извършва справочно-информационното обслужване на местната общност, както и предоставяне на редица технически услуги:копиране, сканиране, е-майл, консултации и обучения, свързани с новите технологии.
Участниците в читалищната дейност и потребителите на библиотеката са хора от различни възрасти, пол и образование. Но особено внимание се отделя на работата с децата – и като участници в самодейните колективи, и като участници в мероприятията, с цел възпитание в български национален дух и традиции и развитие на творческия им потенциал.
Ministry of Culture (Bulgaria)

The Ministry of Culture (Bulgarian: Министерство на културата, Ministerstvo na kulturata) of Bulgaria is the ministry charged with overseeing and stimulating the cultural work in the country and preserving its cultural heritage. It first existed as a separate institution in 1954–1957, previously being part of the Ministry of Enlightenment and then active under various names until promoted back to a ministry in 1990 (but once again briefly united with the Ministry of Education and Science in 1993).
The current minister, appointed in 2025, is Marian Bachev.
Gari na agwa

Gari na agwa bụ ụdị nri a na-eri nri na Ghana. Ọ na-adịkarị na mpaghara ndịda Ghana nke a na-akpọ bober, borbor, gobɛ, yo ke gari na ọbụna uhie uhie.
Gari na agwa na-eri nri nke ukwuu. Gari bụ starchy, ọgaranya na-eje ozi dị ka isi iyi nke ume. Agwa nwere nnukwu ígwè na protein . Isi ihe mejupụtara protein zuru oke, na-enye anụ ahụ nwere mineral ndị dị mkpa.
Ugbo mmanu Benso

Ugbo mmanu Benso bụ ụlọ ọrụ nkwụ mmanụ Ghana na ụlọ ọrụ, dabere na Adum Banso Estate na mpaghara ọdịda anyanwụ Ghana. Edepụtara ụlọ ọrụ ahụ na Ghana Stock Exchange, akara ya bu (BOPP). E hiwere ya na 1978 wee depụta ya na Ghana Stock Exchange GSE na 2004 ma na-etinye aka na mmepụta na nhazi nke nkwu mmanụ CPO maka nchacha na ọtụtụ ojiji ụlọ ọrụ. Benso Oil Palm Plantation Limited bụ ụlọ ọrụ dabere na Ghana na-azụmaahịa nkwụ na-eto eto. Ụlọ ọrụ ahụ nwere ihe karịrị hectare 5,000 nke nkwụ mmanụ na Ghana. Ụlọ ọrụ ahụ bụ enyemaka nke ndi Wilmar International Limited.
Templeeti:Economy of Ghana
Moambe

Nkwụ bọta ma ọ bụ ude nkwụ, nke a na-akpọkarị moambe, mwambe ma ọ bụ nyembwe, bụ ihe eji eme ihe sitere na pericarp (ọ bụghị mkpụrụ) nke nkwụ, mkpụrụ nke osisi nkwụ mmanụ Africa ( Elaeis guineensis ). Ọ na-etolite ihe dị mkpa na stews na sauces na nri ndị Africa .
Nri a na-eji ihendori na-agụnyekarị ahụekere, ihendori ahụekere, ma ọ bụ ahụekere ahụekere . Anụ a na-ejikarị eme efere bụ ọkụkọ mana a na-ejikwa anụ ndị ọzọ, dị ka beef, azụ, anụ anụ, ma ọ bụ anụ ọhịa ọ bụla, dị ka agụ iyi ma ọ bụ anụ anụ. A na-ewere ọkụkọ Moambe dị ka nri mba nke mba Africa atọ.
Ka e were mee nkwụ, a na-esi nkwụ wee tụọ ya. A na-agwakọta pulp ahụ na mmiri, sieve ma sie ya ọzọ. Enwere ike dochie isi ofe nkwụ mkpọ, nke a na-akpọkwa sauce graine ma ọ bụ noix de palm .
Na Angola, a na-akpọ efere ahụ moamba de galinha ma bụrụkwa nri mba. A na-ejikarị funge eme ya, manioc purée, a pụkwara iji azụ mee ya mgbe ụfọdụ.
Na mpaghara ọdịda anyanwụ nke Democratic Republic of Congo, mwambi ma ọ bụ mwambe ( Lingala ) bụ aha a na-enye nri nkwu ma ọ bụ ahụekere. Poulet à la Moambé, "ọkụkọ na moambe sauce", na-ewerekwa nri mba Congo.
Na Gabon, a na-akpọkarị ihendori nyembwe, site na okwu Myene maka mmanụ nkwụ. Nri kachasị mkpa na-eji nyembwe bụ ọkụkọ nyembwe (French: poulet [au] nyembwe ma ọ bụ poulet [au] gnemboue ) nke a na-ewere dị ka nri mba Gabon.
Okpa

Okpa (pronounced Ọkpa) is a dish prepared by the Igbo people with a type of beans known as bambara nuts. It is common in Enugu state and Niger state and classified as a traditional Nigerian delicacy. Other ethnic groups also eat it (with pap or alone). Other Igbo names for okpa include ịgba and ntucha. In Hausa, it is known as gurjiya or kwaruru.
The main ingredients in okpa are bambara nut flour, pepper, palm oil and seasoning. It is prepared with pumpkin leaves and scented leaves too. Nutritionally, okpa has approximately 16.92% crude protein, 4.93% fat, 26.62% carbohydrate and 216.28 kcal energy value, making it one of the most balanced staples.