Революция

Революцията е исторически период на насилствена смяна на политическия режим, последван от преустройство на политическия, социалния и икономическия ред.
Тя е спонтанно или организирано вдигане на народните маси, най-често от ниските слоеве на населението, поради масово недоволство от управлението, често монархическо, с цел сваляне на властта и установяване на вид народно управление, например република. Известни революции са Френската революция през 1789 г. и Октомврийската революция в Русия през 1917 г. Друга революция е например Персийска конституционна революция между 1905 – 1911 г. в Иран. Такива всеобхватни „велики“ революции са редки и са свързани с осъществяването на голяма социална промяна, новости, трансформация на политическите институции и на икономическия живот.
С къснолатинското revolutio („преобръщане, превъртане“) през 15 век първоначално се обозначава завъртането на небесните тела в астрономията. В De revolutionibus orbium coelestium Николай Коперник нарича постоянното закономерно и кръгово протичащо движение, т.е. такова със завръщане. Дори в Англия от XVII век понятието било използвано, този път в контекста на обществото, във връзка със Славната революция през 1688 г. в смисъл на „обратно претъркулван“ като възстановяване на старото легитимно състояние. По-късно думата се употребява за „промяна, внезапен поврат, новост“. Днешното значение на „насилствен политически преврат“ се образува едва през 18 век под влиянието на Френската революция. Антоним е „социокултурна еволюция“.
В развитието на термина „революция“ различните изследователи му приписват различни отличителни характеристики. Според едни автори революцията задължително включва насилие и дори терор при смяна на режима. Според други, за да бъде наречена „революция“, смяната на управлението трябва да бъде внезапна и неочаквана. При всички случаи революцията се извършва не с допустимите според дотогавашния порядък средства, т.е. тя е противозаконна. Често се прави разграничаване и между политическа революция (като форма на осъществяване на политическа промяна) и социална революция (като цялостна трансформация на обществото). Според марксизма например революциите са социални – те представляват сваляне от власт на правителства или режими от страна на недоволните обществени слоеве чрез употребата на сила или под заплаха от това. Революцията се разглежда често и като борба между различни идеологии и ценностни системи. Други определят революцията като специфична форма на борба за политически контрол.
Революцията може да изхожда и от малки по численост групи, обаче успехът и зависи от одобрението на населението. То може да се изрази в референдуми, плебисцити, решения на парламента, масови демонстрации, генерални стачки, употреба на сила, но и в преустановяване на политическата съпротива срещу революционерите.
В социологията като „революция“ също се обозначава радикална и често, но невинаги насилствена социална промяна (преврат) на съществуващите политически и обществени отношения. Революцията се започва или от организирана, по възможност тайна групировка на новатори (срв. революционен авангард, елит) и се подкрепя от широките маси на населението, или отнапред е масово движение.
Когато относително тясно свързана социална мрежа или отделна организация извърши насилствен преврат без дълбоки (радикални) социални промени при относително ниска масовост, събитието се определя като държавен преврат или, особено при участие на военните, като „пуч“. След успешен държавен преврат понятието „революция“ често се използва за последващо идеологическо оправдание, при което на пуча се придава значението на революция.
Понятието „революция“ се използва и за назоваване на по-общи дълбоки промени в обществената структура дори когато те не протичат непременно с голяма бързина. Така например се говори за – продължилата общо хиляди години – Неолитна революция или за разпростиращата се между 1750 и 1850 г. в Англия Индустриална революция, която от своя страна е била предпоставка за различни политически революции в този период.
В света на представите на традиционните прединдустриални общества, който се базирал на хармоничния ред, на съзвучие между обществото и природата с акта на божественото съзидание, силите на обществото, отделни групи и дори отделният човек били заплашени от corruptio (разваляне), когато един режим загуби своите позитивни черти, ако свободните граждани станат едностранно зависими от други и при това се загуби добродетелта (virtus), която обединява личното добруване с общото благо. В такава ситуация е необходимо възвръщане в началното състояние (Николо Макиавели: Ritorno ai prinicipi), безпорядъкът да бъде върнат обратно в ред.
Бакунин, Боливар, Гевара, Дантон, Дебор, Мао Дзъдун, Марат, Мацини, Хо Ши Мин, Нкрума, Робеспиер, Сен Жюст, Торес, Троцки, Шариати и други революционери от XVIII до XX век.
Революциите се свързват с успешни политически, често и харизматични личности, чиято социологическа способност за съждения се разкрива повече имплицитно, чието социално въздействие обаче е било съзнателно и нарочно революционно, като например още в Древността Ехнатон, Солон или Цезар, в Средновековието Харолд Красивата коса, Ото Велики или Казимир Велики и в Новото време Помбал, Кромуел или Ататюрк.
Съвременната (2007) политологическа теория за революциите назовава пет главни фактора за възникването на революции, като особеният случай на развиващите се страни не е взет предвид:
Множество (успешни или провалили се) политически революции има още преди да се утвърди този термин, напр. Селската война в Свещената римска империя 1524 – 1526 г.
Подложеното на инфлация понятие за революция в областта на общественото мнение означава често само спокойна промяна (напр. модни революции).
: Статията се основава на или съдържа материал от Краткия политически речник на термините на Българското училище за политика.